Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

У вересні 2013 року Банк звернувся з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач в уточнених вимогах (а. с. 162-166) просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, визнати незаконною реєстрацію відповідачів у будинку по [ADDRESS](далі - Будинок) та виселити відповідачів з будинку зі зняттям з реєстраційного обліку. Свої вимоги мотивує тим, що 05.03.2007 року між позивачем та ІІІ особою [PERSON] був укладений договір про надання кредиту у розмірі 50000 грн. зі сплатою 14,04 % річних з кінцевим терміном повернення 04.03.2017 року. Одночасно з метою забезпечення виконання зобов'язання, які виникають з умов кредитного договору, з відповідачем було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого він передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме належний йому Будинок. Відповідно до умов кредитного договору банк свої зобов'язання перед ІІІ особою [PERSON] виконав в повному обсязі. Останній, в свою чергу, порушив свої договірні зобов'язання та ухиляється від їх виконання, у зв'язку з чим у нього перед банком виникла заборгованість на суму 214819 грн. 04 коп. Представник позивача в судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги та просив задовольнити їх. Відповідачі в черговий раз в судове засідання не прибули та не подали до суду заяв про поважність причин неприбуття в судове засідання. Судом направлено судові повістки відповідачам на вказану ними адресу. Згідно поштового повідомлення судові повістки були повернуті до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання»(а. с. 215,216,217,218,219,220). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. В судовому засіданні від 26.02.2014 року відповідачі [PERSON] і [PERSON] та представник відповідача [PERSON] позов не визнали просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що за порушення умов кредитного договору має нести відповідальність основний боржник - [PERSON] ІІІ особа [PERSON] в судове засідання не прибув. Представник Новоград-Волинського РС управління Державної міграційної служби України в Житомирській області в судове засідання не прибув. Представник служби в справах дітей виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради у судовому засіданні від 26.02.2014 року заперечила проти задоволення позову, оскільки це порушить права малолітніх дітей відповідачів - [PERSON] і [PERSON] Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст. 3 ЦК). Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтями 1049, 1050, 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 05.03.2007 року між банком та ІІІ особою [PERSON], як позичальником, був укладений кредитний договір, за яким банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 50000 грн. на споживчі потреби на строк до 04.03.2017 року зі сплатою 14,04 % річних. ІІІ особа [PERSON], в свою чергу, зобов'язався повернути банку суму кредиту та сплатити проценти, а за порушення кредитної дисципліни - пеню та штраф/а.с.14-16/. Виконання умов кредитного договору ІІІ особою [PERSON] було забезпечено договором іпотеки від 05.03.2007 року, укладеним між банком та відповідачем [PERSON], предметом якого є належний відповідачу на праві власності (на підставі договору дарування від 30.03.2005 року) Будинок з господарськими будівлями, загальною площею 45 кв.м., житловою площею 36,5 кв.м. Відповідно до договору іпотеки сторонами обумовлена вартість предмету іпотеки у 63 000 грн. /а.с.19-21/ Відповідно до ст. 11 Закону України "Про заставу", ст.ст. 1, 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем і він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. Як кредитний договір, так і договір іпотеки є чинними і ніким неоспорені. Перед їх укладенням відповідач був повідомлений про всі умови кредитування в банку, орієнтовну сукупну вартість кредиту та погодився з ними. Належним чином не виконуючи умови кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту та сплати відсотків, на день звернення позивача до суду з даним позовом загальна заборгованість ІІІ особи [PERSON] за кредитним договором станом на 15.08.2013 року становить 214819 грн. 04 коп., яка включає в себе: 47895,46 грн. - заборгованість за кредитом; 68022,74 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5 300 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 83133, 27 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до Договору: 250 грн. - штраф (фіксована частина), 10 217, 57 грн. - штраф (процентна складова). /а.с.8-10/ Правильність проведеного позивачем розрахунку ні відповідачами, ні позичальником - ІІІ особою по справі [PERSON] не спростована, будь-яких клопотань на його спростування ними не заявлено. Стаття 33, 39 Закону України "Про іпотеку" визначає підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки - у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Ця норма дублюється і у п. 18.13 укладеного між сторонами договору іпотеки, де зазначено, що банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання строків виконання будь-якого із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, ІІІ особа [PERSON] не виконує умови кредитного договору, не здійснює погашення кредиту і відсотків та на день подачі позовної заяви до суду заборгував позивачу грошові кошти, а відповідач [PERSON] - не виконав взяті на себе зобов'язання перед банком відповідати по борговим зобов'язанням ІІІ особи [PERSON] Таким чином, невиконання ІІІ особою [PERSON] своїх договірних зобов'язань порушило право позивача на своєчасне та в повному обсязі отримання грошових коштів, які були надані в кредит. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов'язання має виконуватись відповідно до умов договору та вимог закону. При вирішенні питання щодо доцільності звернення стягнення на предмет іпотеки суд приймає до уваги, що сума заборгованості по кредиту становить 214 819 грн. 04 коп., а вартість предмета іпотеки - 63000 грн., тобто сума заборгованості за кредитом є співмірною з вартістю іпотечного майна, а також той факт, що ІІІ особа [PERSON], згідно розрахунку заборгованості, з березня 2009 року взагалі не вносив кошти на виконання умов кредитного договору. На підставі вищевказаного, суд вважає доведеним факт неналежного виконання ІІІ особою [PERSON] умов кредитного договору та задовольняє позов в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. На виконання вимог ст. 39 ЗУ "Про іпотеку", так як представником позивача в позовній заяві не зазначено початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, суд вважає за необхідне встановити початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Відповідно до повідомлення Новоград-Волинського РС /а.с.82, 83, 144/ за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: з 17.07.2009 року [PERSON] та з 21.11.2007 року [PERSON] і з 31.12.1999р. [PERSON], крім того, відповідно до довідки КП Новоград-Волинської міської ради від 26.11.2013 року № 4942 слідує, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] проживають у Будинку разом з неповнолітніми дітьми [PERSON], 2004 року народження та [PERSON], 2007 року народження/а. с. 69/. На момент укладення договору іпотеки 05.03.2007 року відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] не були зареєстровані в Будинку, переданому в іпотеку, що підтверджується договором іпотеки. Відповідач [PERSON] зареєстрований в спірному Будинку з 31.12.1999року (а. с. 144), тобто до укладення договору іпотеки. Оскільки відповідачі самовільно зареєструвалась разом з неповнолітніми дітьми в іпотечному будинку без письмової згоди банку, в порушення вимог п.18.12 договору іпотеки, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про визнання незаконною реєстрації [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] в будинку [ADDRESS] та задовольняє її в цій частині. Згідно до вимог ч. 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Частини 2 і 3 зазначеної статті встановлюють певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК України. Згідно до роз'яснень,наданих у п 43. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012року при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст. ст. 39-40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому, суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 09.09.2013 року (а.с.4-7) ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про виселення із спірного житлового приміщення відповідачів та малолітніх дітей та в ході судового розгляду справи направляв вимоги відповідачам про добровільне звільнення ними Будинку. Суд вважає, що вимога позивача, яка направлена відповідачам під час розгляду судом даного спору(а.с.97, 167), не може вважатись правомірною і достатньою для задоволення позову про виселення, оскільки є порушенням їх прав, передбачених законом і порядку, встановленому ч.3 ст.109 ЖК України і ст.40 Закону України «Про іпотеку». З огляду на наведене суд вважає вимоги про виселення відповідачів і неповнолітніх дітей із зняттям з реєстраційного обліку передчасними, а тому відмовляє у їх задоволенні.

Outcome: partial