Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

У грудні 2014 року позивач через свого представника [PERSON] предявила через суд зазначений позов до відповідача на предмет захисту свого права власності на квартиру [ADDRESS] з підстав того, що вона несе тягар обовязків з утримання майна та оплати комунальних послуг з розрахунку на спільне проживання з нею відповідача [PERSON], який вселився та зареєстрований у квартирі як її син, проте з травня 2012 року у квартирі не проживає, комунальні послуги не оплачує, тому позивач, посилаючись на ч.2 ст. 405 ЦК України, просила визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою №102 по пр. Кірова, 107-А у м. Дніпропетровська та зобов'язати Кіровський РВ в м. Дніпропетровськ ГУ ДМС у Дніпропетровській області зняти з реєстрації місця проживання у цій квартирі [PERSON] Позивач та її представники в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, наполягаючи на його задоволенні з викладених у позові підстав. Відповідач, не визнавши позов у повному обсязі, подав у лютому 2015 року зустрічну позовну заяву до [PERSON] з вимогами зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні житлом - квартирою №102 по пр. Кірова, 107-А у м. Дніпропетровську, надати ключі від вхідних дверей, обґрунтовуючи такі вимоги тим, що будучи зареєстрованим повторно у вказаній квартирі 10 березня 2006 року як син відповідача був відсутній у квартирі протягом червня-грудня 2014 року з поважних причин, у зв'язку з виїздом разом з дружиною [PERSON] в Грузію з метою проходження курсів лікувального масажу, проте після повернення 27 грудня 2014 року до квартири зі своїми ключами потрапити не зміг через зміну вхідних дверей та відповідно замків, а в квартирі знаходився сторонній чоловік, який до житла його не пустив, ключів не надав, посилаючись на уповноваження на такі дії [PERSON], що зумовило необхідність звернення до правоохоронних органів з цього приводу, чим вчинені перешкоди і позбавлено законного права користування єдиним житлом, тому позивач та його представник в судовому засіданні просили в задоволенні первісного позову відмовити та задовольнити зустрічний позов в повному обсязі. Третя особа ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду, свого представника не направив, у поданій поштою заяві клопотав про розгляд справи у відсутності їх представника, на підставі чого у відповідності зі ст. 36 ЦПК України суд розглядає справу у відсутності представника. Свідок [PERSON], будучи допитаним судом під присягою, в судовому засіданні показав, що є сусідом позивача у справі - [PERSON] з квартири №102, проживає в [INFO] з 2007 року, є головою ЖБК "Комета" з 2012 року, тому добре знає усіх мешканців будинку, в тому числі і сина [PERSON] - [PERSON], який з 2012 року з'являвся у квартирі рази чотири, коли він бачив його у дворі, на сходовій клітині, а востаннє - восени 2014 року, коли вивозили меблі, перед виїздом [PERSON] в Грузію, проте в квартиру він до та після цього не заходив та чиї там речі не бачив. Сама [PERSON] стала постійно проживати у квартирі з осені 2014 року, а до цього приблизно останні 1,5 роки проживав [PERSON], який нібито винаймав житло у [PERSON], проте оплата за комунальні послуги та за послуги ЖБК здійснювалась завжди вчасно і заборгованості і на даний час немає, що свідку, як голові ЖБК достовірно відомо, оскільки він контролює вказані оплати мешканцями. Свідок [PERSON], будучи допитаною судом під присягою, в судовому засіданні показала, що є сусідкою позивача та відповідача з квартири № 102, мешкає в квартирі [ADDRESS], тому їй відомо, що [PERSON] постійно проживає в квартирі, робив ремонт роки з два тому, у серпні 2014 року поїхав у Грузію на навчання, про що розповідав їй, коли бачились біля під'їзду, звідки повернувся приблизно через півроку, а до Грузії був у Криму, де працював, до виїзду в Грузію перевіз матір [PERSON] до квартири, проте вона потім все одно поїхала в село жити. Протягом часу, коли [PERSON] працював у Криму проживали квартиранти, яких вона бачила у коридорі, однак ні в 2013, ні в 2014 році в гості до квартири вона не заходила, який [PERSON] зробив ремонт та чиї речі там знаходяться їй достовірно не відомо. Свідок [PERSON], будучи допитаним судом під присягою, в судовому засіданні показав, що є сусідом [PERSON] і [PERSON] з квартири [ADDRESS] та з [PERSON] періодично бачився, то на дворі, то в будинку, востаннє у червні-липні 2014 року, тоді ж він заходив до нього в квартиру у гості на чай і тоді [PERSON] повідомив, що їде до Грузії у справах, чи то на навчання, чи то на роботу. Бабусю [PERSON] востаннє бачив приблизно влітку 2013 року, коли [PERSON] привіз її в квартиру з села на своїй машині. Останні півроку нікого в квартирі сторін не бачив, оскільки з 10 грудня 2014 року по 28 квітня 2015 року був у відрядженні в [PERSON], також у цій країні він перебував з 10 листопада 2013 року по 18 квітня 2014 року, а у 2013 році взимку місяць проживав в Ізраїлі, тому за вказані періоди повідомити нічого не може. Про передачу квартири в найм іншим особам та проведення ремонтних робіт йому нічого не відомо. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши зібрані у справі докази, розглянувши позовні вимоги в заявлених межах, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що в однокімнатну квартиру [ADDRESS] позивач з відповідачем за первісним позовом вселилися як мати та син на підставі ордеру №304, виданого ЖБК "Комета" 31 березня 1967 року позивачу за первісним позовом. З 22 березня 1997 року квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі реєстраційного посвідчення, виданого 13 червня 1997 року Дніпропетровським міжміським БТІ, зареєстрованого в реєстровій книзі №ХХ-V з реєстровим № 56 (а.с. 12), що узгоджується з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 грудня 2014 року (а.с.29). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК). Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, і передбачають використання власником житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За відомостями довідки ЖБК №71 "Комета" від 15 грудня 2014 року (а.с. 6), даних паспорту громадянина України (а.с.59-60) та довідки адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 23 січня 2015 року (а.с.38) відповідач за первісним позовом зареєстрований в [INFO] з 10 березня 2006 року. Іншого житла на праві власності або на праві користування [PERSON] не має, що визнано сторонами у судовому засіданні. На підставі даних свідоцтва про народження, виданого 29 травня 1957 року Кедайнським бюро ЗАГС Литовської РСР, серії ІНЮ № 844957, встановлено, що відповідач за первісним позовом [PERSON] доводиться сином позивачу за первісним позовом [PERSON] (а.с.55). Відповідно до с.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Зазначене право закріплене і у ст. 9 ЖК УРСР та ст. 310 ЦК України про те, що кожна особа має право на місце проживання. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК УРСР, ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сімї наймача віднесено дружину наймача, їх дітей і батьків. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні встановлено, що відповідач за первісним позовом [PERSON] з 16 червня 2014 року по 14 липня 2014 року та з 14 липня 2014 року по 24 грудня 2014 року перебував в Грузинській Демократичній Республіці, що підтверджується закордонним паспортом останнього, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.61-100), де, зокрема, супроводжував дружину [PERSON], яка проходила курси лікувального масажу, про що свідчить відповідний сертифікат, долучений до матеріалів справи в копії (а.с. 87). При цьому, доводи позивача та її представників за первісним позовом про непроживання без поважних причин відповідача понад один рік до дня звернення з позовом, належними, допустимими, достатніми доказами підтвердження в судовому засіданні не знайшли. Так, суд не може прийняти до уваги акти про непроживання від 15 січня 2015 року, 15 лютого 2015 року, 15 березня 2015 року, 12 квітня 2015 року (а.с.95-98), оскільки акт є засобом фіксування обставини та подій на час його складення, натомість подані суду акти містять відомості про непроживання [PERSON] за минулий ніж час складання акту період, зокрема, акт, складений 15 січня 2015 року щодо непроживання особи у грудні 2014 року, такі ж відомості містить і решта актів. Крім того, акти 12 квітня 2015 року, 15 січня 2015 року, 15 лютого 2015 року складені комісією, у складі якої сама позивач, що позбавляє такі акти об'єктивності відображення дійсних обставин, зважаючи на те, що голова ЖБК №71 "Комета" - свідок [PERSON], який посвідчував акти та входив у склад комісії, в судовому засіданні показав, що не заходив до квартири [PERSON] та чи знаходяться у квартирі речі відповідача йому не відомо, а також приймаючи до уваги ті обставини, що у період за який складалися акти, зокрема, 29 грудня 2014 року та 25 березня 2015 року відповідач та представник позивача [PERSON] відповідно, зверталися до правоохоронних органів з приводу неможливості потрапити до спірної квартири [PERSON] і з приводу незаконного проникнення до квартири останнього, про що свідчать висновки ДІМ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, складені за результатами перевірки обставин заяв [PERSON] та [PERSON] відповідно (а.с.68, 93). З цих самих підстав, суд не приймає до уваги і довідку голови ЖБК №71 «Комета» №329 від 16 грудня 2014 року про непроживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з травня 2012 року по грудень 2014 року. Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач у судовому засіданні пояснила, що у 2012-2013 роках сама у спірній квартирі не проживала, мешкала в іншому місці - домоволодінні за межами м. Дніпропетровська, переїхала знову до квартири у вересні 2014 року, тому зважаючи на обставини наявності у відповідача ключів від вхідних дверей та можливості до 16 червня 2014 року (від'їзду до Грузії) безперешкодно потрапляти і проживати у квартирі, суд не може прийняти до уваги доводи позивача та її представників про те, що їм особисто достеменно відомо про непроживання відповідача у квартирі. При цьому, належить звернути увагу, що доводи представників позивача про здачу квартири в оренду іншим особам відповідними договорами найму (оренди) житла в судовому засіданні підтвердження письмовими доказами не знайшли. Також, суд не приймає до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] в частині свідчень про обставини проживання [PERSON] у спірній квартирі за 2013-2014 рік, оскільки надані показання свідків в цій частині є взаємовиключними за змістом та суперечать іншим зібраним у справі письмовим доказам, при цьому, свідки [PERSON], [PERSON] показали, що взагалі в квартирі [ADDRESS] не були у вказаний період, тому їх свідчення про наявність чи відсутність речей відповідача за первісним позовом в житловому приміщенні взяти до уваги не можна, як такі, що особисто свідкам достовірно не відомі. Інших належних, допустимих та достатніх доказів непроживання понад один рік та без поважних причин позивачем у відповідності зі своїми обовязками за ст. 10, 60 ЦПК України суду не надано, а причини відсутності відповідача з червня 2014 року по грудень 2014 року суд вважає поважними, оскільки такі обставини знайшли підтвердження доказами у судовому засіданні, у звязку з чим суд приходить до висновку про відсутність підстав за ч.2 ст. 405 ЦК України для визнання відповідача за первісним позовом таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Звідси, враховуючи також норми ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», вимоги про зобов?язання третьої особи у справі - Кіровський РВ у м. Дніпропетровськ ГУ ДМС України у Дніпропетровській області зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] задоволенню не підлягають. При цьому, суд зважає на те, що сама лише по собі несплата комунальних послуг відповідачем за первісним позовом, не може бути підставою для зняття його з реєстрації у спірній квартирі з позбавленням у такий спосіб права користування єдиним житлом, враховуючи, що позивач за первісним позовом зареєструвала сина відповідача у справі, за власною згодою як члена своєї сімї, і за наявності боргу за комунальні послуги, тощо, права позивача підлягають захисту через предявлення вимог до відповідача про відшкодування їй сплаченої частини понесених витрат на утримання житла. Одночасно, судом встановлено та визнано відповідачем за зустрічним позовом та її представниками, що дійсно у листопаді 2014 року в квартирі [ADDRESS] змінені вхідні двері, що підтверджується квитанцією ФОП Романчук ЛП від 15 листопада 2014 року на придбання дверей та супутніх будматеріалів, та відповідно, мали місце обставини недопуску відповідача до спірної квартири в кінці грудня 2014 року після повернення з Грузії, та в подальшому у лютому-березні 2015 року, зокрема, у звязку з відсутністю ключів від вхідних дверей, що узгоджується з даними висновків ДІМ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 29 грудня 2014 року та від 25 березня 2015 року та з даними довідки КЗ «Дніпропетровська шоста клінічна лікарня» ДОР від 29 квітня 2015 року №16, відповідно до яких [PERSON] з 18 грудня 2014 року по 06 січня 2015 року перебувала на стаціонарному лікуванні, а відтак, відповідач обєктивно не міг потрапити до житла після повернення у грудні 2014 року з Грузії. Відтак, з огляду на наведені норми матеріального права і встановлені у судовому засіданні обставини, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих суду доказів у їх сукупності і логічному взаємозв?язку, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги на підставі ч.1 ст. 405 ЦК України підлягають задоволенню, а порушені житлові права захисту за ст. 16 ЦК України шляхом зобовязання відповідача за зустрічним позовом не чинити перешкод у користуванні житлом, зобовязавши останню надати ключі від вхідних дверей, надавши у такий спосіб можливість вільного доступу до квартири. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати належить покласти на відповідача за зустрічним позовом.

Outcome: approved