Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції про виключення майна з Акту опису й арешту майна по ВП№ 45941401 від 27.01.2015 року та визнати право власності на це майно (48 найменувань), загальною вартістю 90 991 грн.. В позові зазначено, що на виконанні у державного виконавця Івано-Франківського відділу ДВС Євчука Миколи Васильовича знаходиться виконавчий лист № 344/621/2014, виданий 24.12.2014 року Івано-Франківським міським судом про виселення [PERSON] з нежитлового приміщення № 14, 13, 15 по [ADDRESS] в м. Івано-Франківську (спір немайнового характеру). В межах даного провадження 27 січня 2015 року під час виконання рішення Івано-Франківського міського суду про виселення боржника із нежитлового приміщення, державним виконавцем Євчуком М. В. було проведено опис та арешт майна, яке знаходилось за адресою [ADDRESS], приміщення 13,14,15, м. Івано-Франківськ, яке належало орендарю [PERSON] ( меблеві вироби для продажу). Дане рухоме майно перебуває в власності позивача на підставі накладних, доданих до позовної заяви. В подальшому було уточнено позовні вимоги в частині визнання майна таким, що належить позивачу. Ухвалою суду від 21.04.2015р. до участі у справі залучено третю особу [PERSON] Представник позивача та позивач в судових засіданнях підтримали заявлені вимоги в повному обсязі. Представник відповідача, третя особа, в судове засідання не з'явився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести розгляд справи заочно. Заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу звільнення з-під арешту рухомого майна, що є власністю позивача. Так, на виконанні у державного виконавця Івано-Франківського відділу ДВС Євчука М.В. знаходиться виконавчий лист № 344/621/2014, виданий 24.12.2014 року Івано-Франківським міським судом про виселення [PERSON] з нежитлового приміщення № 14, 13, 15 по [ADDRESS] в м. Івано-Франківську (спір немайнового характеру) і в межах даного провадження 27.01.2015 року під час виконання рішення Івано-Франківського міського суду про виселення боржника із нежитлового приміщення, державним виконавцем Євчуком М. В. було проведено опис та арешт майна, яке знаходилось за адресою [ADDRESS], приміщення 13,14,15 , м. Івано-Франківськ (а.с.9-15). Виконання рішення суду стосувалось немайнового спору, та звільнення нежитлових приміщень. Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що рухоме майно в кількості 48 найменувань належить позивачу [PERSON] (меблеві вироби для продажу), як орендарю приміщень №10,11 (а.с.44) та зберігання в складських приміщеннях №№ 14, 13, 15 майно для продажу. Так, на підставі накладних,які оглянуті судом в оригіналі, та копії в матеріалах справи (а.с.16-26), все рухоме майно на яке здійснено опис та арешт, та передане саме позивачу на зберігання, придбане позивачем та є предметом продажу і магазині. Претензій зі сторони боржника у виконавчому провадженні, до позивача немає (а.с.45). Згідно ст.60 ЗУ "Про виконавче провадження", особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Ст. 316 ЦК України зазначає - правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до п. 5.1.4. Інструкції "Про проведення виконавчих дій", затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 74/5 від 15.12.1999 р., стягнення звертається тільки на майно боржника, яке належить йому на праві приватної власності. П. 2.1.3. Інструкції "Про проведення виконавчих дій" від 15.12.1999 р. визначається, що боржником визнається фізична або юридична особа, яка зобов'язана за рішенням учинити певні дії (передати майно, виселитись з приміщення, виконати інші обов'язки, передбачені рішенням) або утриматися від їх учинення. Відповідно до ч. 2 ст. 393 ЦК України власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Відповідно до ст.114 ЦПК України, позови про виключення майна з опису пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Однією з підстав позову є встановлення належності арештованого майна. У такому випадку порушується спір про право цивільне, в процесі вирішення якого допитують свідків, досліджують письмові та речові докази, вивчають матеріали кримінальних справ на предмет того, чи не здобуто це майно злочинним шляхом, тощо. З'ясувавши обставини справи, суд повинен вирішити справу на підставі тієї матеріально-правової норми, яка регулює цей вид суспільних відносин, повинен обрати і застосувати відповідно до обставин справи, що розглядається, відповідну норму (чи норми) права. Застосування відповідної норми передбачає і правильне тлумачення судом цієї норми права. Тільки після перевірки і дослідження всіх обставин справи в судовому засіданні суд, ухвалюючи рішення, робить остаточний висновок про дійсні взаємовідносини сторін і дає остаточну правову оцінку обставинам справи. Судом при розгляді даної справи було встановлено, що майно є власністю позивача та преербувало на зберіганні в складських приміщеннях, які за рішенням суду мав звільнити [PERSON] А тому, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Судові витрати позивач залишив за собою. На підставі наведеного, відповідно до ст..316,321 ЦК України, ст..54,60 Закону України «Про виконавче провадження»,

Outcome: approved