Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звертаючись до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Легбанк", відповідно до заявлених позовних вимог просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 5727,05 грн. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 3256,51 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 16.02.2015 року його було звільнено з посади старшого охоронця відділу внутрішнього режиму Управління безпеки, за скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, з 17.02.2015 року, однак на час звільнення йому не було виплачено заборгованість по заробітній платі у зв'язку з чим йому повинні виплатити додатково середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач в судове засідання не з'явився, однак надав суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглядати справу за його відсутності в заочному провадженні. Уповноважений представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи позивач був повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу, вказану в позовній заяві, причини неявки суд не повідомили, заперечень проти позову не надавали. На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи думку позивача, який подав заяву про розгляд справи в заочному провадженні, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність учасників судового процесу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Як убачається з матеріалів справи, 16.02.2015 року наказом Публічного акціонерного товариства "Легбанк" № 13-О [PERSON] - старшого охоронця відділу внутрішнього режиму Управління безпеки, у зв'язку з організаційно-штатними заходами, було звільнено за скороченням штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, з 17.02.2015 року. (а.с. 4) Підставою для звільнення було попередження про вивільнення від 12.12.2014 року, та наказано нарахувати і виплатити [PERSON], відповідно до ст. 44 КЗпП України, вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку та грошову компенсацію за 03 календарних дні не використаної щорічної основної відпустки. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно повідомлення Публічного акціонерного товариства "Легбанк" від 17.02.2015 року № 06/1-270 встановлено, що згідно наказу про припинення трудового договору [PERSON] зроблено нарахування та утримання з заробітної плати, які становлять за період 01.01.2015 року по 31.01.2015 року в розмірі 1232,37 грн. та за період 01.02.2015 року по 28.02.2015 року в розмірі 4494,68 грн. (а.с. 5) Відповідно до частини третьої ст.94 Кодексу законів про працю України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захист визначається цим Кодексом, Законом України „Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Оплата праці - це будь-який заробіток, обчислений, як правило, в грошовому виразі, який за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу або надані послуги. Згідно з ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. 11.03.2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплати йому заборгованості по заробітній платі, однак на час звернення до суду, відповідачем не було проведено розрахунок по заробітній платі, відповідач при цьому не надав жодного доказу, який би свідчив про повний розрахунок з позивачем на час звільнення. (а.с. 7,8) Враховуючи викладене та проаналізувавши положення вищенаведених норм трудового законодавства, суд приходить до висновку, що [PERSON] правомірно пред'явлено вимоги до Публічного акціонерного товариства "Легбан" в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 5727,05 грн., розмір якої не оспорюються самим відповідачем, а тому не потребує доказування відповідно до ч.1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності перед працівником та не звільняє від виконання своїх обов'язків. Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як роз'яснено у п.20, п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. №13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( 100-95-п ) (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Згідно п. 5, п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" № 100 від 08.02.1995 року нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. ( Абзац перший пункту 8 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1398 ( 1398-99-п ) від 30.07.99 ) Зважаючи на те, що позивачу не було виплачено з вини відповідача належних звільненому працівникові сум по заробітній платі у строки, Публічне акціонерне товариство "Легбанк" повинно виплатити на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення, а саме за 62 робочих дні (з 17.02.2015 року по 19.05.2015 року), з розрахунку середньоденного заробітку за останні два місяці роботи, що становить 105,04 грн. (3243,72+3269,30/62), яка становить 6512,48 грн. (105,04 грн.х62). Слід зазначити, що при про проведенні розрахунку середнього заробітку за весь період затримки розрахунку позивачу, суд керувався нормами Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" № 100 від 08.02.1995 року з урахуванням обставин, які наведені позивачем, однак врахував, що розрахунок має проводитися саме з дійсних обставин справи та даних наведених у довідці про середню заробітну плату [PERSON] виданої ПАТ "Легбанк" від 17.02.2015 року. (а.с. 6) Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення з предмету позову, суд вважає, що відповідач порушив законні інтереси позивача та вимоги чинного законодавства України, а тому правові підстави позивача, наведені на обґрунтування позовних вимог, суд вважає обґрунтованими та такими, що не суперечать вимогам чинного законодавства, яке регулює трудові відносини, що виникли між сторонами у справі. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "Легбанк" про стягнення заборгованості по заробітній платі, виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягає задоволенню. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. стаття 367 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішень у справах, зокрема, присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує до стягнення з відповідача Публічного акціонерного товариства "Легбанк" судовий збір в розмірі 243,60 грн., від сплати якого був звільнений позивач при подачі позову до суду згідно вимог Закону України "Про судовий збір".

Outcome: approved