Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] подала до Кельменецького районного суду позовну заяву, в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить: В рахунок поділу майна виділити їй та визнати за нею - [PERSON] право приватної власності: - на будинковолодіння [ADDRESS], загальною вартістю 254833 грн., яке складається із: Житлового будинку літ. «А» з ґанком, літ. а-1, вартістю 158073 грн. Літньої кухні літ. «Б», вартістю - 48987 грн. Сараю літ. «В», вартістю -5912 грн. Гаражу літ. «Г», вартістю - 28873 грн., Воріт № 1-В, вартістю - 2217 грн., Хвіртки № 2, вартістю - 612 грн. Огорожі № 3, вартістю - 4561 грн. Криниці № 4, вартістю - 6498 грн. - на 1 / 2 частину грошових коштів на суму - 174480 грн., що еквівалентно 6000 Євро. - речі домашнього вжитку, а саме: газову плитку п'ятикомфорну б/в вартістю - 300 гривень, холодильник «Zanussi» вартістю - 800 гривень, пральну машину автомат «LG» б/в вартістю - 1400 гривень, газовий котел «Ferolli» вартістю - 3500 гривень, глибинний насос вартістю - 1800 гривень, телевізор кольоровий «Мівар» вартістю - 350 гривень, кухонний гарнітур вартістю - 1300 гривень, алюмінієві водяні батареї в кількості 7 штук вартістю - 3500 гривень, ванну з краном та гусаком у зборі вартістю - 1200 гривень. Всього виділити їй - [PERSON] майна на загальну суму - 443463 грн., що більше від належної їй частки на 16272 грн. Стягнути з відповідача судові витрати у вигляді судового збору та витрат на експертизу. В рахунок поділу майна виділити [PERSON] та визнати за ним право власності на: - Автомобіль Фольксваген Транспорт державний номер [NUMBER] вартістю 215343 грн.. - Причіп Сантей 1300-01, державний номер [NUMBER]- вартістю 20696 грн. -1/2 частину грошових коштів на суму - 174480 гривень, що еквівалентно 6000 Євро. - інструмент різний вартістю 400 Всього виділити відповідачу майна на загальну суму - 410919 грн. Стягнути із [PERSON] на її користь 1/2 частину грошових коштів - в сумі 174480 грн., що еквівалентно 6000 Євро. Відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просить: ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок літера "А" з ґанком літера «а'», гараж літера "Г", ворота №1; хвіртку №2; огорожу №3 за адресою : [ADDRESS]. Визнати за ним право власності: на автомобіль [NUMBER] вартістю 215343 грн.; на Причіп «Сантей 130-01» державний номер [NUMBER] вартістю 20696грн.; інструмент різний вартістю - 400 гривень. визнати за [PERSON] право власності на рухоме майно : газова плита п'ятикамфорна б\\в вартістю - 300 грн.; холодильник "Zanussi" вартістю -800 грн.; пральна машина автомат "LG" б\\в вартістю - 1400 грн.; газовий котел "Ferolli" вартістю 3500 грн.; глибинний насос вартістю 1800 грн.; телевізор "Мівар" вартістю 350 гри.; кухонний гарнітур вартістю 1300 грн.; алюмінієві водяні батареї в кількості 7 штук вартістю -3500 гри.; ванна з краном гусаком у зборі вартістю - 1200 грн, а всього майна на суму 293378 грн. Стягнути з [PERSON] на його користь різницю в поділеному майні в розмірі 48940 грн. та судові витрати. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнали частково, а зустрічний позов підтримали повністю. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнали частково, а позов підтримали. Представник позивача [PERSON] пояснив, що зазначене в позові майно сторони набули під час шлюбу. Право власності на нерухоме майно сторони набули згідно рішення суду від 30.04.2010 року, тому нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя. Також під час шлюбу сторони накопичили грошові кошти в сумі 12000 євро, які зберігали вдома у вигляді готівки в сейфі. Твердження відповідача, що він дані кошти позичав в інших осіб є неправдивими та не підтверджені належними доказами, зокрема договорами позики. Про те, що дані кошти накопичені в шлюбі і зберігалися в будинку свідчить звукозапис розмови позивача та відповідача. Позивач [PERSON] пояснила, що кошти накопичували з 2005-2006 року. Відповідач їздив на заробітки, а позивач займалася веденням домашнього господарства. Кошти збирали для ремонту, який закінчили в будинку в 2010 році. Гроші у вигляді готівки у купюрах Євро зберігалися в будинку в сейфі. Код доступу до сейфу мали вона, відповідач та їх син. Коштів всього було 20000 євро, але так як відповідач не визнає всієї суми, тому вона вважає, що 12000 євро мають бути поділені між ними, так як саме таку суму відповідач забрав з сейфу, коли вони припинили сімейні відносини. Гроші були в сейфі до 04.03.2012 року. Кошти вони перераховували з сином. Там були купюри номіналом 50,100,500 євро. Вони вважали, що то були справжні купюри і підробок не могло бути. Під час розмови з приводу поділу майна відповідач висловлювався про дані кошти і цю розмову на телефон записав їх син. Відповідач сказав, що він ці кошти заробив, тому він їх забрав. Ця розмова відбувалася в 2013 році на подвір'ї їхнього господарства. Шлюбні відносини вони припинили в березні 2012 року. Представник відповідача [PERSON] пояснила, що коштів спірних в подружжя не було. Позивач не надала доказів часу та джерела набуття цих коштів. Відповідач дійсно позичав кошти, які використовував в інтересах сім'ї і в подальшому їх повертав кредиторам. Також кошти витрачалися на ремонт будинку. Відповідач отримував по 150 євро за поїздку, тому накопити таку велику суму неможливо з урахуванням витрат подружжя. Щодо нерухомого майна, то літня кухня, сарай, криниця, ворота були збудовані бабусею відповідача і вони не можуть належати до спільної сумісної власності подружжя. Відповідач [PERSON] пояснив, що грошей в сумі 12000 євро в них з позивачкою не було станом на березень 2012 року. Літня кухня та сарай з криницею були побудовані його бабусею. За позичені кошти в сумі 14000 євро в 2010 році він придбав автомобіль. Гроші в подальшому повернув і 12000 євро з будинку він не забирав. Він заробляв незначні кошти 150-200 євро. З цих коштів він тратив на сина приблизно 2000 гривень щомісячно в період з 2006 по 2012 рік. Ніяких розмов з позивачем за 12000 євро він не мав. В них дійсно були кошти в сумі приблизно до 4000 євро, які вони витратили до 1 березня 2012 року. Свідок [PERSON] дав суду показання про те, що позивач є його матір'ю, а відповідач є його батьком. З батьком в нього погані відносини, а проживає він з матір'ю. До розлучення мати працювала на фермі та в дитячому садку. Батько займався перевезенням людей та посилок на Італію з 2005-20006 року. Спочатку він працював водієм, а потім самостійно їздив. Батько їздив щотижня і кожної поїздки привозив додому 200-250 євро, а коли мав власний бус, то 400-500 євро. Гроші зберігали вдома в сейфі. Код замка сейфа був відомий йому та батькам. Мати також працювала та вела домашнє господарство тому батьки заощаджували гроші та зберігали їх в сейфі. При необхідності гроші використовували на сімейні потреби. Йому невідомо щоб батьки позичали в когось гроші на придбання «буса». Всі гроші, які приносив батько, на його думку, були від його заробітку з поїздок за кордон. Гроші в сумі 20000 євро він особисто бачив в сейфі, так як за 4- 7 днів до того, як батько покинув їх, він перераховував їх та запитував у матері чому там лише така сума. В кінці лютого 2012 року він приїхав з навчання та виявив, що батько забрав свої речі. При цьому він виявив, що з сейфа зникли гроші в сумі 20000 євро. Він повідомив про це мати. Потім він телефонував до батька і той сказав, що він ці гроші заробив, тому він їх забрав. Сумнівів, що в сейфі справжні євро в нього не було, тому що раніше вони брали гроші з сейфу, в банку обмінювали на гривні та здійснювали різні покупки. Приблизно влітку 2012-2013 року батько приходив до них з матір'ю на подвір'я для з'ясування стосунків і він боячись погроз батька записав їх розмову на телефон. В ході цієї розмови батько повідомив, що він забрав гроші з сейфу, так як це його гроші. Під час спільного проживання мати та батько здійснювали ремонт в літній кухні. Станом на 2010 рік в сейфі було приблизно 18000 євро. Гроші в сейфі з'являлись після того, як батько приїжджав з рейсів, тому він вважав, що це була його заробітна плата. Коли батько покинув їх він не бачив, що саме батько забирав гроші. Коли він був студентом батьки витрачали на його утримання 2000-3000 гривень щомісячно. З 01.06.2012 року він почав працювати, а зникнення коштів він виявив приблизно 27.02.2012 року. Судом досліджені такі інші докази: копія свідоцтва про народження [PERSON] [NUMBER], копія рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області по справі № 2-323/12 від 5 листопада 2012 року, копія свідоцтва про зміну імені [NUMBER], копія довідки № 640, видана Кельменецьким ВРЕР УДАІ УМВС України в Чернівецькій області від 26 червня 2012 року, копія паспорта громадянина України [PERSON] для виїзду за кордон, копії постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 20 червня 2012 року, копія постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 30 червня 2012 року, копія постанови про закриття кримінального провадження від 31 травня 2013 року, копія протоколу допиту свідка [PERSON] від 27 травня 2013 року, копія рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області по справі № 2-349/10 від 30 квітня 2010 року, копія інвентаризаційної справи на житловий будинок [ADDRESS], копія архівної довідки від 13.10.2009 року № 1/3524 про рішення Подвір'ївської сільської ради від 27 вересня 1996 року, копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26306495, від 3 червня 2010 року, копія будівельного паспорта виданого на ім'я [PERSON], лист Подвір'ївської сільської ради Кельменецького району Чернівецької області від 10.03.2015 року №57, копія листа начальника СВ Кельменецького РВ УМВС України від 10.06.2015 року № 37/3446 з додатками, висновок експерта №16050 від 14.07.2016 року, висновок експерта №225 від 21.03.2016 року, висновок додаткової будівельно - технічної експертизи №16116 від 12.10.2016 року, аудіо запис розмови між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] вчинений влітку 2013 року. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб 6 лютого 1993 року у Подвір'ївській сільській раді Кельменецького району Чернівецької області та проживали сімейним життям до початку березня 2012 року. Шлюб між сторонами було розірвано згідно рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області від 5 листопада 2012 року по справі № 2-323/12, яке набрало законної сили 16.11.2012 року. Вказані вище обставини стверджуються рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області та визнаються сторонами. За час шлюбу сторони спільно набули у спільну сумісну власність житловий будинок, позначений в технічному паспорті літерою «А-І», ґанок, - «а'», літню кухню - «Б», сарай - «В», гараж - «Г», ворота - №1, хвіртку, - №2, огорожу - №3, колодязь питний - №4, які розташовані по [ADDRESS], що стверджується рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області по справі № 2-349/10 від 30 квітня 2010 року. Загальна вартість даного нерухомого майна становить 254833 грн. Вартість даного майна визначена за погодженням між подружжям на час розгляду справи та підтверджується дослідженими судом висновками експерта. Крім того, за час шлюбу сторони спільно набули у спільну сумісну власність автомобіль «Фольксваген Транспорт» д.н.з. [NUMBER], вартістю 215343 грн., причіп «Сантей 1300-01», д.н.з. [NUMBER], вартістю 20696 грн., Вартість даного майна визначена за погодженням між подружжям на час розгляду справи та підтверджується дослідженими судом висновками експерта. Також, за час шлюбу сторони спільно набули у спільну сумісну власність газову плитку, вартістю 300 грн., холодильник «Zanussi» вартістю 800 грн., пральну машину автомат «LG» вартістю 1400 грн., газовий котел «Ferolli» вартістю 3500 грн., глибинний насос вартістю 1800 грн., телевізор «Мівар» вартістю 350 грн., кухонний гарнітур вартістю 1300 грн., алюмінієві водяні батареї в кількості 7 штук вартістю 3500 грн., ванну з краном у зборі вартістю 1200 грн., інструмент різний вартістю 400 грн. Вартість даного майна визначається за погодженням між подружжям на час розгляду справи. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Отже, між сторонами склалися правовідносини з приводу спільної сумісної власності подружжя і вартість спільного майна подружжя складає 505422 гривні. Статтею 70 СК передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Тому, частка кожного з подружжя в спірному спільному майні складає 252711 гривень. Викладені вище обставини стверджуються взаємним зв'язком доказів в їх сукупності. Суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] та його представника [PERSON] про те, що літня кухня, позначена в інвентарній справі літерою «Б», сарай - «В» та криниця - №4 належали бабі відповідача [PERSON], оскільки такі твердження відповідача та його представника не підтверджені належними та допустимим доказами. Зокрема, з будівельного паспорта (а.с. 92-102) вбачається, що [PERSON] надавався дозвіл на будівництво будинку загальною площею 63,5 кв. м. та сараю і відповідачем та його представником не надано доказів, що на дані будівлі мала право власності громадянка [PERSON] і саме дані будівлі є, згідно інвентаризаційної справи (а.с.55-57), кухнею та сараєм по [ADDRESS]. Суд відхиляє доводи відповідача [PERSON], його представника [PERSON] та посилання на довідку сільської ради про належність вказаних спірних будівель бабі відповідача [PERSON], оскільки такі докази не є належними та допустимими і такими, що підтверджують право власності [PERSON] на спірні будівлі. Зокрема, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.1985 року № 5-24/26, вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69 визначався порядок ведення погосподарських книг як особливої форми статистичного обліку, який здійснювався в УРСР та згодом в Україні. Відповідно до Інструкції по веденню по господарського обліку в сільський Радах народних депутатів, затвердженої Наказом Міністерства статистики України від 22.02.1995 року № 48, зареєстровано в Міністерстві Юстиції України 23.03.1995 року за № 83/619, яка втратила чинність 17.07.2000 року, інформація про рік побудови будинків вносилася на підставі акту про прийняття його в експлуатацію. Тобто вказані вище нормативно - правові акти вказують на ведення по господарського обліку та на записи в по господарських книгах, як на статистичний облік, а не як документи, що підтверджують право власності особи на нерухоме майно. Крім того, рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області по справі № 2-349/10 від 30 квітня 2010 року встановлено, що нерухоме майно по [ADDRESS] було збудовано самочинно і право власності на дане майно виникло у позивача та відповідача в силу ст. 60 СК України в 2010 році. Дане рішення суду не скасовано та не змінено. Суд відхиляє доводи та докази позивача [PERSON] та її представника [PERSON] про те, що у спільній сумісній власності сторін перебували кошти в сумі 12 000 Євро на момент припинення сімейних відносин, тобто станом на початок березня 2012 року, оскільки дана обставина не підтверджена належними та допустимими доказами і є припущенням позивача. Суд відхиляє докази позивача [PERSON] у вигляді постанов слідчого про закриття кримінального провадження, які не є обов'язковими для суду, показів відповідача [PERSON] в ході кримінальних проваджень так як суд вважає, що такі докази є недопустимими і неналежними доказами, які підтверджують факт наявності в спільній сумісній власності сторін коштів в сумі 12 000 Євро на момент припинення сімейних відносин, тоді як відповідач [PERSON] в судовому засіданні не визнав даної обставини та стверджував, що дані кошти дійсно були в подружжя раніше - до 2012 року і вони були витрачені в інтересах сім'ї. Суд відхиляє докази позивача [PERSON] у вигляді аудізапису розмови між позивачем та відповідачем влітку 2013 року, так як з даного аудіо запису не вбачається факт наявності в спільній сумісній власності сторін коштів в сумі 12 000 Євро на момент припинення сімейних відносин. Зокрема, в аудіо записі йдеться про цифру 12000 без зазначення валюти грошових коштів та без зазначення часу станом на який існувала така сума. З аудіозапису не вбачається, що відповідач [PERSON] визнавав наявність в спільній власності з позивачем [PERSON] грошових коштів в сумі 12000 Євро на момент припинення сімейних відносин. Суд відхиляє докази позивачка [PERSON] у вигляді показів свідка [PERSON] так як суд вважає, що такі докази є недопустимими і неналежними доказами, які підтверджують факт наявності в спільній сумісній власності сторін коштів в сумі 12 000 Євро на момент припинення сімейних відносин. Зокрема з показів свідка [PERSON] вбачається, що код до замка сейфа був відомий свідку, позивачу та відповідачу і він виявив зникненняданих коштів з сейфу. При цьому свідок припускає, що гроші міг взяти лише відповідач [PERSON], який йому про це сказав в телефонній розмові. Проте, відповідач даний факт заперечив і пояснив, що гроші він з сейфу не забирав. Таким чином, суд вважає, що позивач [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт існування у спільній сумісній власності подружжя позивача та відповідача грошових коштів в сумі 12000 Євро станом на момент припинення сімейних відносни. Крім того, свідок [PERSON] вказав, що він проживає з матір'ю, а з батьком в нього відносини погані, що свідчить про необ'єктивність показів даного свідка. Отже, між сторонами склалися сімейні правовідносини з приводу спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділити спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Враховуючи викладене вище, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково і позивачу слід виділити в рахунок поділу спільного сумісного майна подружжя та визнати за нею право власності на житловий будинок та інші споруди, які розташовані по [ADDRESS] та зазначені у технічному паспорті, а саме: житловий будинок, позначений в технічному паспорті літерою «А -І», ґанок - «а`», літню кухню - «Б», сарай - «В», гараж - «Г», ворота - №1, хвіртку - №2, огорожу - №3, колодязь питний - №4 вартість яких становить 254833 грн. Крім того, суд вважає, що слід визнати за позивачем [PERSON] право власності на рухоме майно, а саме газову плитку п'ятикомфорну б/в вартістю - 300 гривень, холодильник «Zanussi» вартістю - 800 гривень, пральну машину автомат «LG» б/в вартістю - 1400 гривень, газовий котел «Ferolli» вартістю - 3500 гривень, глибинний насос вартістю - 1800 гривень, телевізор кольоровий «Мівар» вартістю - 350 гривень, кухонний гарнітур вартістю - 1300 гривень, алюмінієві водяні батареї в кількості 7 штук вартістю - 3500 гривень, ванну з краном у зборі вартістю - 1200 гривень. Суд вважає, що всього слід виділити [PERSON] майна на загальну суму 268983 гривні. В рахунок поділу спільного майна подружжя слід виділити [PERSON] та визнати за ним право власності на автомобіль «Фольксваген Транспорт» д.н.з. [NUMBER], вартістю 215343 грн., причіп «Сантей 1300-01», д.н.з. [NUMBER], вартістю 20696 грн., та інструмент різний вартістю - 400 гривень. Всього виділити [PERSON] майна на загальну суму 236439 гривень, що менше від належної йому частки на 16272 гривні. Оскільки частка кожного з подружжя в спірному спільному майні складає 252711 гривень, в рахунок рівності часток сторін суд вважає, що слід стягнути з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] 16272 грн. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. По даній справі позивач [PERSON] сплатила 2881,56 грн. судового збору та 5360 грн. за проведення додаткової будівельно - технічної експертизи. Оскільки позов [PERSON] задоволено частково, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути 1440,78 грн. судових витрат у вигляді судового збору та 2680 гривень витрат понесених на оплату для проведення судової експертизи. По даній справі відповідач [PERSON] сплатив 2473,80 грн. судового збору та 8363,50 грн. за проведення експертиз. Оскільки позов [PERSON] задоволено частково, суд вважає, що з позивача [PERSON] на користь відповідача [PERSON] слід стягнути 1236,9 грн. судових витрат у вигляді судового збору та 4181,75 гривень витрат понесених на оплату для проведення судової експертизи.

Outcome: partial