Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-16 00:00:00

До Троїцького районного суду Луганської області з вказаним позовом звернулась позивач [PERSON] , яку представляє [PERSON] , в обґрунтування якого зазначила, що з 29.11.1997 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Троїцького районного суду від 12.11.2018 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає з позивачем та знаходиться на її повному матеріальному забезпеченні. Відповідач проживає окремо, з дитиною спілкування майже не підтримує, грошової допомоги на утримання дитини регулярно не надає. На прохання позивача надати їй нотаріально посвідчену заяву на перетин державного кордону України їх неповнолітнім сином без присутності батька, в супроводі матері, відповідач відмовився, пояснюючи своє рішення небажанням виїжджати з тимчасово окупованої території України для звернення до органів нотаріату. На підставі викладеного, позивач просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі державного кордону України, а саме: Російської Федерації, Туреччини, Єгипту, ОАЕ, країн Євросоюзу та на в`їзд та виїзд на тимчасово окуповану територію України через лінію зіткнення у межах Луганської, Донецької областей до 20.04.2028 року та визначити місце проживання дитини разом з позивачем. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явились. Про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином. Надали до суду клопотання про розгляд справи без участі позивача та її представника. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просили суд їх задовольнити, не заперечували проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст. 128 ЦПК України та ст.12-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», про причини неявки до суду не повідомив. Заяви про розгляд справи за його відсутності не надходило, відзив на позовну заяву не подав. Судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі, у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Суд, дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, приходить до наступного. Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 3 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в шлюбі, який було зареєстровано 29 листопада 1997 року Жовтневим районним відділом реєстрації актів цивільного стану м.Луганська Луганської області. Заочним рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 12.11.2018 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.12-13). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 03 травня 2012 року, позивач та відповідач є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003р., яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України, дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері. Відповідно до частини 1 статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Разом з тим, сам по собі факт звернення позивача до суду свідчить про відсутність згоди батька на надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Як вбачається з позовної заяви позивач просила надати дозвіл дитині на тимчасовий виїзд за межі державного кордону України, а саме: Російської Федерації, Туреччини, Єгипту, ОАЕ, країн Євросоюзу та на в`їзд та виїзд на тимчасово окуповану територію України через лінію зіткнення у межах Луганської, Донецької областей. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про надання дозволу дитині на тимчасовий виїзд за межі державного кордону України, а саме: Російської Федерації, Туреччини, Єгипту, ОАЕ, країн Євросоюзу та на в`їзд та виїзд на тимчасово окуповану територію України через лінію зіткнення у межах Луганської, Донецької областей до 20.04.2028 року без письмової згоди та супроводу батька [PERSON] підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. З матеріалів позовної заяви вбачається, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини. Так, позивач зазначив, що з 2017 року відповідач проживає окремо від неї та дитини, залишив свого сина на повному утриманні позивача, з сином майже не спілкується, а отже і не оспорює місце проживання свого сина з матір`ю. Рішення суду про встановлення місця проживання дитини потрібне позивачу для перетину державного кордону України без згоди та супроводу батька, про що вона і зазначила в позовній заяві. У свою чергу, порядок вирішення спору судом передбачає звернення зацікавленої особи до суду із відповідним позовом, доводи в якому мають бути підтверджені доказами, що мають істотне значення для вирішення справи. Відповідно до статті 19 Сімейного кодексу України, участь органу опіки та піклування при розгляді даної категорії спорів є обов`язковою та передбачає подання таким органом до суду письмового висновку щодо розв`язання спору. Проте, позивач не звертався до органу опіки та піклування з відповідною заявою про визначення місця проживання дитини, не надав до суду висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини, інших доказів на підтвердження своєї вимоги, крім того, позивачем не заявлено клопотань про витребування доказів судом, які вона самостійно не може надати. На підставі викладеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] разом з його матір`ю [PERSON] за необґрунтованістю. На підставі викладеного та

Outcome: partial