Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

09 листопада 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, у якому просить суд поділити спільне майно подружжя, що належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, шляхом визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на 1/2 (одну другу) частку будинковолодіння (загальною площею 134,8 кв.м.), що розташоване по [ADDRESS] та припинити за [PERSON] право спільної сумісної власності на 1/2 (одну другу) частку будинковолодіння (загальною площею 134,8 кв.м.), що розташоване по [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує, що 30 серпня 1987 року між сторонами було зареєстровано шлюб Ковельським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів). У зв`язку з погіршенням шлюбних відносин між подружжям, сторони почали перемовини про поділ спільного майна, проте, згоди в цьому питанні позивачка з відповідачем не досягли, попри неодноразові прохання позивачки виділити для неї половину будинковолодіння, відповідач відмовляється вчинити такі дії. Відтак, з метою врегулювання усіх спірних претензій між сторонами, які пов`язані із подальшим розірванням шлюбу та фактичним припиненням шлюбних відносин, позивачка вирішила звернутись до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Будинок, що розташований по [ADDRESS] (загальною площею 134,8 кв.м.) було збудовано в період шлюбу, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.05.2010, виданого за розпорядженням міського голови № 468 від 26.05.2010 - вказаний будинок зареєстрований на ім`я відповідача - [PERSON] . Посилаючись на вказані обставини, норми чинного законодавства, просила задовольнити позов. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі №569/18228/20 та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 26.01.2021 було закрито підготовче провадження та призначено дану справу до розгляду по суті. Позивачка та її представник в судове засідання 30.03.2021 не з`явились, адвокатом Шевчуком В.С. було подано клопотання про розгляд справи без участі представника позивачки 29.03.2021. Відповідач у судове засідання 30.03.2021 не з`явився, як і на всі попередні призначені дати судових засідань (на адресу суду надійшло декілька поштових повідомлень з відміткою "вручено особисто адресату", а саме: від 08.12.2020, від 15.01.2021, від 03.02.2021, від 17.02.2021 та від 09.03.2021 (щодо дати останнього судового засідання 30.03.2021), хоча був належним чином повідомлений про дату і час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Відповідно до ч.1 ст.240 Цивільного процесуального кодексу України, суд відкладає розгляд справи у випадках встановлених ч.2 ст.223 цього Кодексу. Статтею 223 Цивільного процесуального кодексу України передбачено наслідки неявки в судове засідання учасника справи. Частиною 2 вказаної статті унормовано, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження. Частиною 3 вказаної статті унормовано, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Окрім того, суд зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку справи, в якій вона є стороною. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України"). Приймаючи до уваги обмеження строків розгляду справи, які встановлені процесуальним законом, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній документами, оскільки зібрані матеріали справи містять всі необхідні докази для вирішення спору. Крім того суд зазначає, що явка учасників справи у судове засідання не визнавалася судом обов`язковою. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з копією свідоцтва про шлюб, повторно виданого Ковельським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), 30 серпня 1987 року між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис № 327. За час сумісного проживання у шлюбі сторони збудували разом, за рахунок спільних коштів, житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31.05.2010, виданого за розпорядженням міського голови № 468 від 26.05.2010 вказане майно було зареєстроване на ім`я відповідача - [PERSON] . Вказані обставини не спростовані відповідачем. Відповідно до звіту з незалежної оцінки майна щодо домоволодіння загальною площею 134,8 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] і власником якої є [PERSON] , ринкова вартість такого об`єкта становить - 269 000 (двісті шістдесят дев`ять тисяч) грн. Згідно з частиною першою\~статті 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до частин першої та другої\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й в частині третій\~статті 368 ЦК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма\~статті 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Конструкція\~статті 60 СК України\~свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Також, частинами 1, 2 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4ст.65 СК України). Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. За загальними правилами доказування, визначеними статтями\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, з наданих позивачкою доказів вбачається, що спірне будинковолодіння було набуте за час перебування сторін у шлюбі, а відтак, суд дійшов висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними. З огляду на викладене, позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя слід задовольнити та поділити спільне майно подружжя, що належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, шляхом визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на 1/2 (одну другу) частку будинковолодіння (загальною площею 134,8 кв.м.), що розташоване по [ADDRESS] та припинити за [PERSON] право спільної сумісної власності на 1/2 (одну другу) частку будинковолодіння (загальною площею 134,8 кв.м.), що розташоване по [ADDRESS] . Відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1 345, 00 грн судового збору.

Outcome: approved