Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» про зобов`язання вчинити певну дію. Свої вимоги обґрунтував наступним. 11 травня 2019 року позивач отримав у відділі кадрів Акціонерного Товариства «Харківобленерго» трудову книжку з якої дізнався про звільнення з посади заступника начальника відділення з комерційного обліку Нововодолазького районного відділення, наказ № 332 від 04.03.2019 року. Вважаючи своє звільнення незаконним [PERSON] звернувся з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Зазначене рішення залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 15.01.2020 року, а в подальшому і Верховним судом. Проте, ВС КЦС у постанові від 04 травня 2020 року встановив, що фактично звільнення має бути з дати отримання згоди профспілки, а саме, з 20 вересня 2019 року. 28.02.2021 року позивач звернувся з письмовою заявою до відповідача з проханням змінити в трудовій книжці дату звільнення з посади, а саме, з 04.03.2019 року на 20.09.2019 року. 12.03.2021 року поштою надійшла відповідь за вих. № 23-295 від 09.03.2021 року про відсутність підстав зміни дати звільнення, оскільки дані питання не були предметом розгляду у справі про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Просив зобов`язати Акціонерне Товариство «Харківобленерго» змінити дату його звільнення з посади заступника начальника відділення комерційного обліку Нововодолазького районного відділення Акціонерного Товариство «Харківобленерго» з 04.03.2019 року на 20.09.2019 року, тобто з дати отримання згоди профспілки, шляхом видачі нового наказу про внесення змін . Відповідач АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» позов не визнав. Через канцелярію суду 21.05.2021 за вхідним № 2679/21-вх представник відповідача Войтенко О. О. надала відзив на позовну заяву де зазначено наступне. 04.03.2019 позивача було ознайомлено з наказом від 04.03.2019 № 332 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності", на підставі якого його було звільнено з займаної посади за п. 3 ст. 40 КЗпП України, тобто систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. 04.03.2019 о 16 год. 40 хв. після ознайомлення позивача з наказом йому було запропоновано поставити підпис у наказі та особистій карті, отримати трудову книжку, повідомлення про нараховані суми від 04.03.2019 № 12/5/37, а також грошові кошти, які відповідач повинен виплатити працівникові в день звільнення. Проте [PERSON] відмовився від підпису про ознайомлення з наказом і не забажав отримати його копію, трудову книжку та належні йому грошові кошти, про що у смт Нова Водолага було складено акт від 04.03.2019. Окрім того, 06.03.2019 о 15 год. 00 хв. у приміщенні неврологічного відділення Нововодолазької центральної районної лікарні позивача повторно було ознайомлено з наказом про звільнення, однак від підписання листа ознайомлення та отримання трудової книжки [PERSON] повторно відмовився, про що було складено відповідний акт. Таким чином, відповідач вжив усіх можливих заходів для ознайомлення позивача з наказом від 04.03.2019 № 332 про його звільнення, бажав видати копію наказу працівникові, та на виконання вимог ст. 47 КЗпП України бажав видати позивачу у встановлені законом строки трудову книжку, але [PERSON] двічі відмовився від цього, про що свідчать документи. Позивач отримав свою трудову книжку 11 травня 2019 року у відділі кадрів. Не погоджуючись зі звільненням [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу від 04.03.2019 № 332 (справа № 641/6219/19). При розгляді справи Комінтернівським районним судом м. Харкова на виконання ухвали від 10.10.2019 було отримано згоду профспілкового органу, а саме, ППО НПЕУ AT "Харківобленерго" на звільнення позивача з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України, яка міститься у витягу з протоколу засідання президії ППО НПЕУ AT "Харківобленерго" від 20.09.2019 № П-9/9. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01.10.2019 у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Зазначене рішення залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 15.01.2020 року, а в подальшому і Верховним судом. У своїй позовній заяві [PERSON] не робить жодного посилання на норму закону, яку було порушено відповідачем. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Окрім того, через канцелярію суду 21.05.2021 за вхідним № 2680/21-вх представник відповідача Войтенко О. О. надала заяву про застосування строків звернення до суду, як підставу для відмови у позові, де просила застосувати до вимог позивача строк позовної давності та відмовити [PERSON] у задоволенні позовної заяви по справі у зв`язку із тим, що такі строки звернення до суду пропущені. Зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивача було звільнено 04.03.2019, і відповідно до актів від 04.03.2019 та 06.03.2019 було ознайомлено з наказом і неодноразово запропоновано отримати копію наказу від 04.03.2019 № 332 та трудову книжку, але він відмовився. З дня вручення копій наказу пройшло більше 2 років та 2 місяців. Позивач стверджує, що отримав трудову книжку 11.05.2019, а отже з дня отримання трудової книжки позивачем пройшло більше 2 років. Навіть якщо обчислювати строк саме з моменту надання згоди на звільнення [PERSON] профспілковим органом, то з того часу пройшло більше 1 року 7 місяців. Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим кодексом встановлена неможливість такого поновлення. Частиною 4 ст. 127 ЦПК України передбачено, що одночасно із поданням заяви про поновлення строку має бути вчинена процесуальна дія, щодо якої пропущено строк. Заява про поновлення строку разом з позовною заявою позивачем подана не була. Крім того, зважаючи на значний пропуск позовної давності, підстави для його поновлення відсутні. Просила застосувати строк позовної давності та відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропущенням строку звернення до суду. Позивач [PERSON] через канцелярію суду 21.05.2021 за вхідним № 2923 надав відповідь на відзив де зазначив таке. На його думку відповідач умисно ігнорує висновки Верховного Суду наведені в Постанові ВС КЦС від 04 травня 2020 року у справі № 641/6219/19 де зазначено що його звільнення з посади має бути з дати отримання згоди профспілки, а саме, з 20 вересня 2019 року. Відповідач не враховує що [PERSON] є інвалідом 2 групи й отримав інвалідність у період праці в АТ «Харківобленерго». Позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про зміну в трудовій книжці дати звільнення з посади з 04 березня 2019 на 20 вересня 2019 року. 12.03.2021 року отримав поштою відповідь за вих. № 23-295 від 09.03.2021 року про відсутність підстав для зміни дати звільнення, оскільки дані питання не були предметом розгляду у справі № 641/6219/19. Вважав за необхідне звернутися до суду з позовом. Просив позов задовольнити, зобов`язати відповідача Акціонерне Товариство «Харківобленерго» змінити дату його звільнення з посади заступника начальника відділення з комерційного обліку Нововодолазького районного відділення Акціонерне Товариство «Харківобленерго» з 04.03.2019 року на 20.09.2019 року, тобто з дати отримання згоди профспілки, шляхом видачі нового наказу про внесення змін . Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області від 22 березня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у справі. Позивач у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеному у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, надала пояснення аналогічні викладеному відзиві, також просила застосувати строки позовної давності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. З трудової книжки [NUMBER] , заповненої 22.02.1993 року на ім`я [PERSON] , вбачається, що позивач перебував у трудових відносинах з АТ «Харківобленерго» ( ар. 26). Наказом № 1/599К від 15 травня 2002 року [PERSON] прийнято на посаду інспектора з контролю та обліку електроенергії Нововодолазького районного відділення АТ «Харківобленерго». Згідно з наказом від 25 листопада 2002 року № 1/1933к позивача переведено на посаду старшого інспектора з контролю та обліку електроенергії Нововодолазького районного відділення АТ «Харківобленерго». На підставі наказу від 30 квітня 2003 року № 1/614к [PERSON] переведено на посаду заступника начальника Нововодолазького районного відділення АТ «Харківобленерго». Відповідно до наказу від 18 липня 2006 року № 3/712 позивача переведено на посаду начальника районного відділення АТ «Харківобленерго». За наказом від 07 березня 2018 року № 116ос «Щодо виконання нормативу технологічних витрат електроенергії» до [PERSON] застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани. Згідно з наказом від 30 серпня 2018 року № 1023 позивача переведено до Нововодолазького районного відділення АТ «Харківобленерго» на посаду заступника начальника відділення з комерційного обліку. Наказом № 332 від 04 березня 2019 року [PERSON] було звільнено з посади заступника начальника відділення з комерційного обліку Нововодолазького районного відділення Акціонерне Товариство «Харківобленерго» на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України, за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку ( ар. 16 - 19). Приписами ст. 21 КЗпП України визначено поняття трудового договору. Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Пунктом 3 ст. 40 КЗпП України закріплено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Як роз`яснено в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року N 9 за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Постановою Верховного суду від 04 травня 2020 року по справі № 641/6219/19, провадження № 61-2274св20 рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2019 року про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Акціонерного Товариства «Харківобленерго» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та постанова Харківського апеляційного суду від 15 січня 2020 року про залишення без змін рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2019 року, залишені без змін та зазначено, зокрема, що допущені [PERSON] дисциплінарні проступки є порушенням трудової дисципліни, при цьому на час звільнення позивач мав непогашене дисциплінарне стягнення, яке ним не оскаржувалося, що свідчить про визнання ним факту вчинення дисциплінарного проступку, 20 вересня 2019 року на засіданні президії ППО НПЕУ АТ «Харківобленерго» надана згода на звільнення позивача, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для звільнення позивача з роботи за пунктом 3 статті 40 КЗпП України, за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, що підтверджено наказами роботодавця про застосування дисциплінарного стягнення( ар. 3 - 15). Проте, позивач [PERSON] звернувся до суду з вимогою змінити дату його звільнення з посади заступника начальника відділення з комерційного обліку Нововодолазького районного відділення Акціонерного Товариство « Харківобленерго», а саме, з 04.03.2019 року на 20.09.2019 року, тобто з дати отримання згоди профспілки. Отже між сторонами виникли правовідносини, що регулюються КЗпП України 28.02.2021 року позивач надав письмову заяву відповідачу у якій просив змінити в трудовій книжці дату звільнення з посади, а саме, з 04.03.2019 року на 20.09.2019 року, тобто з дати надання профспілковою організацією згоди на його звільнення ( ар. 23). Листом від 09.03.2021 року за вих. № 23-295 [PERSON] було повідомлено про відсутність підстав для зміни дати звільнення та внесення відповідних записів до трудової книжки, оскільки дані питання не були предметом розгляду у справі № 641/6219/19 ( ар. 25). Приписами ч. 1 ст. 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Частиною 7 тієї ж статті унормовано, що рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Як роз`яснено в пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року по справі № 336/5828/16 (провадження № 61-30894сво18) дійшла висновку, що як при звільненні члена профспілкової організації без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП України), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП) суд має зупинити провадження по справі та запитати відповідний орган щодо згоди на звільнення. Відсутність такого рішення при час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору. Представник відповідача Войтенко О. О. зазначала, що ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2019 року було задоволено її клопотання та запитана згода ППО НПЕУ АТ «Харківобленерго» на звільнення позивача з посади заступника начальника з комерційного обліку Нововодолазького районного відділення АТ «Харківобленерго». Позивачем зазначене не спростовувалось. За довідкою голови профкому ППО НПЕУ АТ «Харківобленерго» Кучеренко Григорій Іванович з 05 березня 2019 року не є членом Первинної профспілкової організації незалежної галузевої професійної спілки України АТ «Харківобленерго» (ар. 22). 20 вересня 2019 року ЗА ЗВЕРНЕННЯМ ВІДПОВ на засіданні президії Первинної профспілкової організації незалежної галузевої професійної спілки України АТ «Харківобленерго» надана згода на звільнення позивача (ар. 20 - 21). Отже, законодавець у ч. 1 ст. 43 КЗпП України передбачив необхідність одержання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника. Однак наслідки порушення правил про необхідність одержання попередньої згоди не є суттєвими, оскільки ч. 9 цієї ж статті визначила дії суду у разі звільнення без зазначеної згоди профспілкової організації. Якщо згода виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника до звільнення працівника не запитувалася, то вона може бути отримана пізніше. Навіть при виявленні в суді факту звільнення працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, суд не вправі поновити працівника на роботі, якщо лише немає інших порушень, які дають підстави на поновлення працівника на роботі. При виявленні такого факту суд зобов`язаний відповідно до ч. 9 ст.43 КЗпП України призупинити провадження у справі, зробити запит на адресу виборного органу первинної профспілкової організації щодо надання згоди на звільнення і після її одержання розглянути спір по суті. Тобто закон встановлює обов`язок суду отримати згоду профспілки на звільнення працівника й не передбачає наслідків такої згоди, наданої вже після звільнення, зокрема, не передбачає зміни дати звільнення з дати отримання згоди профспілки. Оскільки закон встановлює обов`язок суду лише отримати згоду профспілки на звільнення працівника вже після такого звільнення, й не передбачає наслідків такої згоди, зокрема, зміни дати звільнення з дати отримання згоди профспілки, суд доходить висновку, що час одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації - попередньо (до звільнення) чи потім (після звільнення) є елементом порядку звільнення, порушення якого не тягне ані поновлення працівника на роботі, ані зміни дати звільнення. Тобто отримання згоди профспілки на звільнення працівника вже після такого звільнення не є безумовною підставою і не тягне за собою зміни дати звільнення, а саме, з дати отримання згоди профспілки. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі змістом ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. З огляду на вказане, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ХАРКІВОБЛЕНЕРГО» про зобов`язання вчинити певну, а саме, змінити дату його звільнення з посади заступника начальника відділення з комерційного обліку Нововодолазького районного відділення Акціонерного Товариство « Харківобленерго» з 04.03.2019 року на 20.09.2019 року, тобто з дати отримання згоди профспілки, є необґрунтованим, а відтак такими що не мають бути задоволені. Твердження позивача щодо встановлення Верховним судом у постанові від 04 травня 2020 у справі № 641/6219/19 дати його фактичного звільнення з дати отримання згоди профспілки, а саме, з 20 вересня 2019 року, суд не може взяти до уваги, бо воно є хибним, помилковим і спростовується висновками, викладенеми саме у зазначеній постанові. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає таке. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже нормами КЗпП України врегульовано що строк звернення з позовом про зміну дати звільнення становить три місяці й обчислюється з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Як роз`яснено у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов`язки сторін. Судом встановлено, що позивача було звільнено 04.03.2019, трудову книжку він отримав 11.05.2019, згода профспілки на його звільнення була надана 20 вересня 2019 року. [PERSON] був обізнаний стосовно всіх зазначених обставин. Оскільки навіть з 20 вересня 2019 року до звернення позивача до суду минуло значно більше часу, ніж три місяці, суд доходить висновку що [PERSON] пропущено строк звернення до суду, проте у задоволенні позову має бути відмовлено за безпідставністю вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed