Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

\~ \~\~\~\~ Заявник [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просила встановити, що вимушене переселення її з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. У обґрунтування заяви [PERSON] посилається на те, що вона народилася в с.Майське Нововоронцовського району Херсонської області 20 лютого 1953 року, є громадянкою України. До червня 2014 року вона була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO]. У квітні 2014 року на території Донецької області почалися активні події, у місті почався хаос, який супроводжувався стрільбищами, підпалами, беззаконням. У Донецьк зайшла російська армія із технікою. З російського кордону постійно перекидалась військова техніка, а саме танки, вантажні машини, з військовими під російськими прапорами та життя в місті стало повністю неконтрольованим, погіршилася соціально-економічна ситуація. З приходом російських військ, у місті припинилися виплати пенсій та інших соціальних платежів. У Донецьку час від часу припинялось постачання води, світла, газу. З продуктами було дуже складно, оскільки великі супермаркети, магазини припинили свою роботу на території Донецька і області. Пересування містом, яке заполонили озброєні бойовики, було дуже небезпечно. З приходом останніх почастішали випадки пограбувань, громадський транспорт майже припинив роботу. Була введена комендантська година з 21.00 до 5.00 години. Після цього заявник поїхала до сина який разом із своєю родиною мешкав на той час в м.Сніжне Донецької області. Але нажаль, ситуація у м.Сніжне теж була небезпечна для життя. Зі сторони українсько-російського кордону у напрямку міста Сніжне яке знаходиться в 15 км. від кордону, регулярно пересувалась військова техніка з російськими прапорами. З появою важкого озброєння, проросійські бойовики почали бомбити Сніжне в результаті чого центр міста був зруйнований. Фактично проживання в умовах війни давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитим озброєними бойовиками або втрати когось із рідних. Описані вище обставини призвели до неможливості подальшого проживання на цій окупованій території, а тому заявник вирішила разом із сином та його дружиною переїхати до Одеської області. Так, у травні місяці 2014 року бойовиками був наданий гуманітарний коридор для того, щоб мирні мешканці мали змогу виїхати з м.Сніжного, яке постійно перебувало під обстрілами. Вона зі своїм сином та його дружиною, взяли всі необхідні речі, документи та скористалися коридором. Доїхавши у м.Дніпро, їхньою родиною було прийняте рішення їхати в Балтський район, с.Гольма Одеської області, де її син мав будинок. Однак заявник там не залишилась та вирішила переїхати до районного центру м.Ананьїв, Одеської області, оскільки потребувала кваліфікованої медичної допомоги, яку їй можуть надати тільки в районному центрі. Зараз заявник проживає у знайомих, за оренду житла не сплачує, але фінансово всеодно відчуває скруту, оскільки її місячний дохід складають невелика пенсія і щомісячна адресна допомога внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. Також значна частина грошей витрачається на ліки, оскільки їй доводиться купувати дорогі медичні препарати, заявник хворіє на цукровий діабет 2 типу. Після російської збройної окупації заявник втратила житло, надію на повернення додому, налагодження побуту, а отже і можливість планувати своє життя, вільне спілкування з друзями та родичами. Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області були порушені її права та обов'язки, передбачені Конвенцією "Про захист прав людини та основоположних свобод" від 04 листопада 1950 року, а саме: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності право на свободу пересування і особисту недоторканність, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Перебуваючи в м.Ананьїв, [PERSON] в порядку, передбаченому\~ст. 6 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VІІ, отримала довідку, якою підтверджено факт її прибуття до даного населеного пункту на вимушене тимчасове проживання. Зважаючи на те, що в отриманій нею довідці Управління праці та соціального захисту населення Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області від 20 жовтня 2014 року № [NUMBER], посвідчується лише факт її вимушеного переселення з м.Донецьк до м.Ананьїв, Одеської області, і не встановлено причини такого переселення, заявник вважає за необхідне звернутися до суду для встановлення факту вимушеного переселення внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації. Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту, що вимушене переселення з окупованої території Донецької області України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України, обумовлюється тим, що заявник має на меті визначити свій статус як особа, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертви потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обовязків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Іншого порядку встановлення юридичного факту чинним законодавством не передбачено. Крім того, зі змісту та форми довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, визначеної в Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №509, вбачається, що дана форма не передбачає внесення відомостей про конкретну причину, яка змусила залишити або покинути своє місце проживання внутрішньо переміщену особу. Особами, що перебувають під захистом Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупації держави, громадянами яких вони не є. Заявник просить встановити факт, що її вимушене переселення у червні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України та тимчасової окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Заявник у судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. \~\~\~\~ В судове засіданні зявився представник заявника який зазначив, що вимоги заяви підтримує та просить суд задовольнити заяву з вищевказаних підстав. \~\~\~ Представники заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України та Російської Федерації у судове засідання не зявилися, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв до суду не надходило. \~\~\~ Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Заявник [PERSON] народилася 20 лютого 1953 року с.Майське Нововоронцовського району Херсонської області, є громадянкою України. До червня 2014 року вона була зареєстрована та поживала за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відомостями паспорту громадянина України. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 85 Конституції України до повноважень Верховної [PERSON] України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України. Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України за своїм конституційно-правовим статусом забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави; є Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України; призначає на посади та звільняє з посад вище командування Збройних Сил України, інших військових формувань; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; очолює [PERSON] національної безпеки і оборони України (п.п.1, 17, 18 ч.1ст.106 Конституції України). Відповідно до п.п.19, 20 ч.1ст.106 Основного Закону України Президент України вносить до Верховної [PERSON] України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до Закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України. Наведені вище положення Конституції України знайшли свій розвиток у нормах ЗУ «Про оборону України » та ЗУ «Про правовий режим воєнного стану». Так, за приписами ст.2 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. У подальшому, Постановою Верховної [PERSON] України від 27 січня 2015 року № 129-УІІІ затверджено Звернення Верховної [PERSON] України до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської [PERSON] Європи, Парламентської [PERSON] НАТО, Парламентської [PERSON] ОБСЄ, Парламентської [PERSON] ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об'єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна [PERSON] України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність [PERSON] Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані "ДНР" і "ЛНР" визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення). Також, ВРУ Постановою від 21.04.2015 №337-VІІІ схвалила текст Заяви ВРУ «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014. У вказаній Заяві Парламенту також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац 3 пункту 4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов'язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом. Крім того, Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року № 555 ввів у дію рішення [PERSON] національної безпеки і оборони України від 2 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України. За приписами частин другої, третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції. За змістом правової позиції, викладеної у Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002, це означає, що до юрисдикції Конституційного Суду України та судів загальної юрисдикції належить, відповідно до їх повноважень вирішення питань, які мають правовий (а не політичний) характер. З системного аналізу викладених вище правових норм слідує, що факт збройної агресії проти держави України встановлюється уповноваженими на те Конституцією України органами державної влади (Президентом України та Верховною [PERSON] України) та відноситься до політичної сфери (публічно-правової), оскільки стосується виконання імперативних повноважень органами державної влади у політичній сфері. Підтвердженням такої позиції є прийняття парламентом та Президентом України низки актів, якими вже встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. У даному випадку факт збройної агресії проти України зі сторони Російської Федерації встановлено наведеними вище актами ВРУ та Президента України та є загальновідомим. Суд відхиляє посилання заявника на те, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, яка наявна у заявника та форма якої законодавчо закріплена, не містить відомостей про причини переміщення заявника, адже жодними правовими нормами не встановлена вимога, що для того, щоб отримати захист своїх конституційних прав у суді особа, яка потерпіла від збройної агресії, має надавати ті чи інші довідки у підтвердження даного факту. Так, згідно ч.1 ст.1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної [PERSON] України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення. Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті. Судом встановлено, що на імя [PERSON] Управлінням соціального захисту населення Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області видана довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 20 жовтня 2014 року № [NUMBER], яка посвідчує факт її вимушеного переселення з м.Донецька до м.Ананьїв Одеської області. У довідці зазначене зареєстроване місце проживання [ADDRESS] та фактичне місце проживання: м.Ананьїв, провулок.Партизанський, буд.27. Відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. N 509, довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Пунктом 3 вказаного Порядку визначено, що заява про взяття на облік повинна містити таку інформацію про заявника: прізвище, ім'я та по батькові; громадянство; дата та місце народження; стать; відомості про малолітніх, неповнолітніх внутрішньо переміщених осіб, які прибули разом з ним (у разі необхідності); відомості про законних представників, які супроводжують малолітню дитину, недієздатних осіб або осіб, дієздатність яких обмежена, та осіб, зазначених в абзаці п'ятому пункту 2 цього Порядку; відомості про зареєстроване та фактичне місце проживання; адреса, за якою з особою може здійснюватися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції, та контактний номер телефону; обставини, що спричинили внутрішнє переміщення; повідомлення особи про її непричетність до скоєння злочинів або співучасті у злочинах; відомості про житлові, соціальні, медичні, освітні та інші потреби; відомості про наявність інвалідності та потребу в технічних та інших засобах реабілітації; відомості про місце навчання/виховання дитини (найменування закладу); відомості про працевлаштування, освіту, спеціалізацію за професійною освітою, посаду, професію. Таким чином, видання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є підтвердження факту переміщення заявника внаслідок збройної агресії Росії проти України та згідно до вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» дана обставина є загальновідомою та такою, що не потребує доказування, отже необхідності встановлювати такий факт у судовому порядку немає. Відповідно до положень ч. 2 ст. 256 ЦПК України справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. З наведеного вище, а також з роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Таким чином, судом можуть встановлюватися юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян (тобто факти у сфері приватного права). Приписами ст.27 Конституції України передбачено, що кожна людина має невід'ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов'язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров'я, життя і здоров'я інших людей від протиправних посягань. Чинним законодавством України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Зважаючи на зазначені положення чинного законодавства України та ратифікованих Україною міжнародних актів в цій галузі, що є невід'ємною частиною національного законодавства України, право на життя, безпеку та захист такого права, в тому числі шляхом звернення до суду, а також обов'язок держави захищати права громадян є, абсолютним як правом, так і обов'язком та не може залежати від встановлення юридичного факту, підтвердження його наявності або відсутності. Суд відхиляє доводи про те, що звернення з даною заявою обумовлено тим, що заявник має намір визначити свій статус в якості осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 у ролі жертв, адже відповідно до ст.4 цієї Конвенції особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Конвенція ООН про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року поширює свою дію на певну особу не у зв'язку із наявністю у цієї особи судового рішення про встановлення факту агресії іншої держави, як помилково вважає заявник, а у зв'язку з тим, що дана особа підпадає під ознаки особи, передбачені ст.4 Конвенції, яка перебуває під захистом цієї Конвенції. Отже застосування норм вказаної Конвенції щодо конкретної особи не пов'язується із встановленням судом тих чи інших фактів, що мають юридичне значення, а має місце по замовчуванню у разі перебування особи під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні заяви. \~ На підставі викладеного,

Outcome: dismissed