Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], про відібрання дитини. В позові вказувала, що 09.07.2009 року зареєструвала шлюб з [PERSON] у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Козятинського міськрайонного управління юстиції Вінницької області, актовий запис №71. У шлюбі, [INFO] народився син, [PERSON] Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15.05.2014 року шлюб між ними розірвано. Малолітнього сина - [PERSON], [INFO] залишено проживати з нею. Зазначала, що після розірвання шлюбу син проживав з нею, відвідував дитячий садок «Журавонька» в м. Козятин Вінницької області. Відповідач проживає і працює в Італії, приїжджав рідко, практично участі у вихованні сина не приймав, час від часу в телефонних розмовах погрожував, що забере сина. Вказані погрози серйозно не сприймала, але 07.07.2014 року, біля 11.30 год. відповідач викрав дитину, незважаючи на те, що вихователь [PERSON] намагалась перешкоди йому в цьому. Він вирвав дитину з рук вихователя та втік. В даний час місце перебування відповідача з дитиною невідоме. Стверджувала, що хвилюється за життя та здоров'я сина. З моменту викрадення нічого не знає про місце його знаходження. Відповідач на зв'язок не виходить, вимкнув телефон, про стан здоров'я сина не повідомляє, а дитина схильна до хвороб, має поганий апетит, його важко нагодувати. Синові потрібне індивідуальне харчування, про що батько не знає, адже не приймав участі в його вихованні. Посилаючись на ст.162 СК України просила відібрати малолітнього сина [PERSON], [INFO] у [PERSON], [INFO], жителя с. Чорногузи Вижницького району та повернути його їй. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлений позов підтримала, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини просила позов задовольнити, щодо винесення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, будучи належно повідомленим про місце, день та годину слухання справи через рідного брата [PERSON], про причини неявки суд не повідомив. Оскільки позивач не заперечує проти винесення заочного рішення по справі то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, заслухавши позивача [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.07.2009 року, рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14.05.2014 року шлюб між ними розірвано, що підтверджується його копією. Рішення набрало законної сили, а тому вказані обставини відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують доказуванню. У шлюбі, [INFO] народився син, [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 18.07.2011 року, виданого виконавчим комітетом Непедівської сільської ради Козятинського району Вінницької області. Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14.05.2014 року неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], залишено проживати з матір'ю. З довідки виконавчого комітету Непедівської сільської ради Козятинського району Вінницької області №293 від 28.07.2014 року, виданої [PERSON], [INFO], жительці [ADDRESS] вбачається, що її син - [PERSON], [INFO], з народження і до 07.07.2014 року постійно проживав з матір'ю. 11.07.2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014260060000364 внесено запис по заяві [PERSON] про кримінальне правопорушення, передбачене ст.356 КК України, а саме про те, що її колишній чоловік [PERSON], [INFO], житель с. Чорногузи Вижницького району, 07.07.2014 року, самовільно, без її згоди, з дитячого садка «Журавонька», що в м. Козятин Вінницької області забрав їхнього спільного малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Місце знаходження малолітнього [PERSON] на даний час невідоме, що підтверджується копією витягу з кримінального провадження №12014260060000364. Приписами ч.3 ст.10 та ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статею 161 СК України встановлено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Таким чином, відповідно до цих положень Сімейного кодексу України, визначення місця проживання дитини відбувається за згодою батьків, а відтак і зміна місця проживання дитини відбувається також за згодою батьків, а в разі недосягнення такої згоди спір вирішується судом. Тобто відповідач не позбавлений права звернутись до суду з позовом про визначення місця проживання дитини. У частині 1 ст.162 СК України вказано, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Для застосування правових наслідків, передбачених ст.162 СК України, необхідно встановити: по-перше протиправну поведінку одного з батьків, по-друге місце проживання малолітньої дитини повинно бути визначено на підставі закону (рішення органу опіки та піклування) або за рішенням суду. Таким чином судом встановлено, що оскільки рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14.05.2014 року місце проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO] визначено з матір'ю, остання письмової згоди відповідачу на зміну місця проживання дитини не надавала, то його поведінка є протиправною. Факт того, що відповідач самочинного без згоди позивача способом викрадення забрав малолітню дитину [PERSON], [INFO] з дитячого садка «Журавонька», в м. Козятин Вінницької області також підтверджується, копіями протоколів допиту в якості свідків [PERSON], [PERSON] від 11.07.2014 року. Відповідно до ст.7 СК України, суд при розгляді таких справ, повинен забезпечити можливість здійснення прав дитини, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними правовими актами, визнаними в Україні та максимально можливо враховувати інтереси дитини. Також відповідно до положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Окрім того, суд застосовує положення принципу 6 "Декларації прав дитини" Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959, в якому зазначено, що "дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю". Будь-яких виключних обставин, які б підтверджували, що позивач за своїм місцем проживання створюватиме реальну небезпеку та загрозу для життя і здоров'я дитини, відповідачем не представлено. Будь-яких інших належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст.58,59 ЦПК України, які б підтверджували неможливість повернення дитини до матері, що могло б слугувати підставою для відмови в задоволенні позову, відповідачем суду не надано. Частиною 1 ст.3 Конвенції "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Доказів того, що залишення дитини за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам, відповідач суду також не надав. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Крім того, суд застосує вимоги ст.367 ЦПК України та допускає до негайного виконання рішення суду. Виходячи з наведеного, суд вважає, що позов підлягає до задоволення із стягненням з відповідача в дохід держави судового збору відповідно до вимог ст.88 ЦПК України. На підставі ст.162 СК України,

Outcome: approved