Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

12 жовтня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом,в якому вказала, що 11 березня 2007 року між нею та ТОВ Україна було укладено договір оренди земельної ділянки строком на 10 років, який був зареєстрований 25 червня 2012 року. Примірник договору позивач отримала у 2014 році. В червня 2016 року порзивач виявила , що в договорі не досягнуто домовленостей щодо всіх істотних умов, а саме не конкретизовано строк дії договору, оскільки не вказано дату початку дії договору та дату його закінчення, не заначено чи здійснюється обчислення розміру орендної плати з урахуванням індексу інфляції, не зазначено відповідальність сторін. В п.14 розділу "Орендна плата" має місце випралення щодо відсотків умов нарахування орендної плати. Питання щодо внесення в цій частині Договору змін не обговорювалися і не відомий час появи цих змін. Крім того позивач зазначила , що нею акт прийомки -передачі об'єкта оренди земельної ділянки від 11.03.2007 року не підписувався. З вище викладених підстав позивач [PERSON] прохає визнати спірний договір оренди землі недійсним. В судовому засіданні представник позивача Єрмоленко Л.В. підтримала доводи позовної заяви, прохали задовольнити пред'явлені вимоги, надали судові відповідні пояснення. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] повідомив про те, що ТОВ «Україна» позов не визнається, осільки сторони мали волю на укладання договору, визначили усі істотні умови, добровільно підписали його, після чого відбулася державна реєстрація права оренди земельної ділянки. При цьому орендодавець - позивач [PERSON], як при підписанні договору, так і після отримання власного примірника, не мала будь-яких зауважень щодо зазначених в них умов, в тому числі, в частині визначення розміру орендної плати. Договір містить усі істотні умоми передбачені законом України "Про оренду землі", а тому відсутні підстави , щодо визнання договору оренди землі недійсним. Представинк відповідача , також пояснив , що акт прийому-передачі земельної ділянки стронои також підписали 11.03.2007 року .З приводу виправалення в договорі оренди землі в п.14 розміру орендної плати з 1,5% грошової оцінки землі на 3% [PERSON] пояснив , що при укладенні договору у 2007 році використовуавлася типова форма розроблена міністерством юстиції України де розмір орендної плати передбачався на рівні не менше 1,5% грошової оцінки землі , коли договір реєструвався у 2012 році , президентом України був виданий указ , який мав рекомендаційний характер , що розмір орендної плати має бути не менше 3% грошової оцінки землі. В зв'язку з цим ТОВ "Україна" в добровільному односторонньому порядку збільшила розмір орендної плати і на даний час сплачує навіть більше 3%. При цьому будь-яких змін до договору, у передбаченому договром порядку, не вносилося і за умовами договору розмір орендної палти залишається в розмірі 1,5 % , решту орендар сплачує у добровільному порядку , зважаючи на інфляційні процеси та конкуренцію на ринку оренди землі. Представник третьої особи управління Держгеокадастру у Куйбишевському районі Запорізької області в судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив, за яви про бажання приймати участь у судовому засіданні до суду не надходило. . Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем [PERSON] та ТОВ «Україна» 11 березня 2007 року був укладений договір оренди земельної ділянки, площею 4,8542 га розташованої на території Благовіщеннської сільської ради Куйбишевського району Запорізької області, що належить позивачу на підставі державного акту на право приватної влкасності на землю серії [NUMBER]. Договір зареєстрований у відділі держкомзему у Куйбишевському районі Запорізької області 25 червня 2012 року (а.с.6,7,8). 11 березня 2007 року сторонами був підписаний акти приймання-передачі вказаної земельної ділянки та визначено межі земельної ділянки в натурі (а.с.9). Відповідно до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст.792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. За змістом ст.1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до ст.93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. За змістом ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Разом з тим, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсними договорів оренди, позивач [PERSON] вказала, що оспорюваний нею договір оренди землі укладено з порушенням вимог ст.15 Закону України «Про оренду землі». Із роз'яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. У статті 15 Закону України «Про оренду землі» визначено істотні умови договору, які є обов'язковими під час укладення договору оренди землі. Істотні умови договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Відсутність хоча б однієї з цих істотних умов є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним у розумінні частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі». Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] послалась на те, що спірний договір оренди землі не містить усіх, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», істотних умов, зокрема не конкретизовано строк дії договору, оскільки не вказано дату початку дії договору та дату його закінчення, у розділі орендна плата не зазначено чи здійснюється вона з урахуванням індексу інфляції, не зазаначено відповідальність сторін.. Проте в пункті 8 Договору зазначено , що його укладено на 10 років. В пункті 43 зазначено , що договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. В пункті 9 Договору вказано , що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції. Пунктом 41 Договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору. Тобто в договорі зазначені істотні умови , що передбачені в ч.1 ст.15 закону України "Про оренду землі". Що стосується посилання позивача [PERSON] на той факт , що нею акт прийому передачі земельної ділянки 11 березня 2007 року не підписувався , суд не приймає ці доводи , оскільни на їх підтвердження не надано належних та допустимих доказів. Крім того слід зазначити , що акт прийому-передачі земельної ділянки є невід'ємним додатком до договору оренди землі для державної реєстрації договору, однак відсутність даного акту чи його неналежне оформлення само по собі не тягне недійсність договору оренди землі. До того ж п.29 Договору оренди землі саме на орендодавця покладаються обов'язки, після укладення договору, передати земельну ділянку в користування орендарю по ату прийому-передачі. Слід зазначити, що при укладенні договору сторони передбачили форму оплати натуральну або за бажанням орендодавця грошову, розмір якої визначений у додатку №2 до договору і складав близько 1,5% від грошової оцінки земельної ділянки . Представник позивача Єрмоленко Л.В. в судовому засіданні пітвердила , що 11 березня 2007 року [PERSON] особисто підписала даний договір оренди і погодилася з усіма викладеними в ньому умовами. Однак у 2014 році , отримавши екземпляр договору оренди землі вона виявила , що без її згоди було збільшено розмір орендної плати , а саме в п.14 Договору рукописним текстом дописано , що орендна плата за землю складає 3% від нормативної грошової оцінки. Дану умову орендодавець не погоджував з орендарем , тому прохають договір визнати недійсним. Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити , що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Як пояснив представник відповідача дане уточнення розміру орендної плати було зроблено підприємством у 2012 році під час державної реєстрації договору оренди, внаслідок якого в односторонньому порядку було збільшено суму орендної плати з 1.5% до 3% нормативної грошової оцінки земельної ділянки , а на даний час орендна плата сплачується ще в більшому розмірі з урахуванням індексу інфляції та росту цін . Представник відповідача [PERSON] погоджується з тим , що дане підвищення орендної плати було зроблено підприємством у односторонньому порядку без погодження з орендодавцем [PERSON] і цей пункт не являється умовою договору , якщо проти нього заперечує орендар. Зважаючи на вище викладене , суд констатує , що позивач [PERSON] у разі заперечення проти підвищення орендної плати ТОВ "Україна" в односторонньому порядку, не позбавлена права звернутися до суду з позовом про визнання недійсними змін внесених до п.14 Договору, за якми розмір орендної плати встановлено на рівні 3% грошової оцінки землі. При цьому визнання недійсними даних змін в договорі у відповідності до ст.217 ЦК України не тягне за собою недійсність усього договору. Оскільки позивач [PERSON] і відповідач ТОВ «Україна», як орендодавець і орендар, у 2007 році під час укладення договору дійшли згоди з усіх істотних умов договору оренди землі, які передбачені частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі», тому суд дійшов виновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин частини другої цієї статті щодо визнання договору оренди землі недійсним. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року №6-94цс13, що, згідно ст.3607 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, однією з обов'язкових умов визнання договору оренди земельних ділянок недійсними є порушення, у зв'язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону у суду немає правових підстав для задоволення позову. Відповідно до стст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодесом. [PERSON], як орендодавець, не вказала яким чином порушуються її права, свободи чи інтереси і доказів цього порушення не надала, тому доводи позовної заяви щодо вказаного є необґрунтованими. Таким чином, доводи позивача та його представника про те, що оспорюваний договір оренди землі суперечить вимогам ст.15 Закону України «Про оренду землі», спростовуються текстом даного договору, оскільки в останньому наявні усі істотні умови договору оренди землі, передбачені вказаною нормою. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: dismissed