Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Свої вимоги мотивує тим, що 19.12.1998 року в с.В.Копаня Виноградівського району помер її батько - [PERSON] 25.12.2008 року померла її матір - [PERSON] За життя нею було залишено заповіт, що посвідчений секретарем виконкому Великокопанської сільської ради 22.12.2008 року, яким все своє майно вона заповіла своїй дочці [PERSON] На день смерті [PERSON] позивач проживала з матір'ю та вела за нею догляд. Крім позивачки, спадкодавець [PERSON] мала ще одну доньку - [PERSON], яка після одруження змінила прізвище на "Дубляк", однак 12.01.2017 року вона померла. Відповідачем по справі є син померлої [PERSON] - [PERSON] Після смерті матері, на майно, що їй належало відкрилася спадщина. Після звернення до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини державним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу було надано відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадковий будинок у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно та у зв'язку з тим, що позивач не зареєстрована за місцем знаходження спадкового майна\~ та рекомендовано звернутися в суд. Позивач в підготовче засідання не з'явився, подала до суду письмову заяву про те, що підтримує позовні вимоги і просить справу розглянути за її відсутності. Відповідач в підготовче засідання не з'явився, подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що не заперечує проти задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого судового провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідачем позов визнано повністю, що не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому в порядку ст.206 ЦПК України визнання ним позову прийнято судом. Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.223 ЦПК України необов'язковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін та визнання позову відповідачем, суд вважає за можливе у підготовчому судовому засіданні ухвалити рішення про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. В судовому засіданні належними та допустимими доказами встановлено наступне. 19.12.1998 р. в с.Велика Копаня Виноградівського району помер батько позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 27.02.2007 р. серії І-ФМ №040393. На момент смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав у с.В.Копаня, по вул.Грушевського, буд.72 Виноградівського району Закарпатської області, що підтверджується довідкою Великокопанської сільської ради №02-07/572 від 29.11.2018 року. На день смерті [PERSON], з ним проживала та була зареєстрована за адресою [INFO] дружина [PERSON], що підтверджується довідкою Великокопанської сільської ради №02-07/573 від 29.11.2018 року. Відповідно до ст.ст.548, 549 ЦК України в редакції 1963 року [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON], шляхом фактичного вступу в її управління та володіння, так як постійно мешкала, була зареєстровані за адресою с.В.Копаня, вул. Грушевського, 72. 25.12.2008 р. в с.Велика Копаня Виноградівського району померла матір позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 26.12.2008 р. серії 1-ФМ №077703. На день смерті [PERSON], позивач проживала разом з матір'ю та вела за нею догляд, що що підтверджується довідкою Великокопанської сільської ради №02-07/571 від 29.11.2018 року. [PERSON], мала ще одну дочку - [PERSON], [INFO], яка після одруження змінила прізвище на "Дубляк". Однак, 12.01.2017 р. вона померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії №219774 від 12.01.2017 р. Відповідачем по справі є племінник спадкодавця - син померлої сестри [PERSON] - [PERSON], [INFO], так як він є спадкоємцем другої черги. Спадкодавець [PERSON] залишила заповіт, який було посвідчено секретарем виконкому Великокопанської сільської ради [PERSON] 22.12.2008 р. за реєстровим №448, згідно якого все своє майно вона заповіла своїй дочці [PERSON], [INFO] Згідно відмітки на заповіті від 29.11.2018 р., заповіт не змінено та не скасовано. При зверненні в нотаріальну контору в порядку ст.1269 ЦК України, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок, оскільки в неї відсутні правовстановлюючі документі на вищевказане майно. Згідно довідки, виданої КП «Виноградівське РБТІ» від 29.11.2018 р. №1015 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: Закарпатська область, Виноградівський район, с.В.Копаня, вул. Грушевського, 72, будівництвом завершений та рахується за [PERSON] і станом на 01.01.2013 р. правовстановлюючих документів на житловий будинок не оформлено. Інвентаризаційна вартість житлового будинку, загальною корисною площею 40,5 кв.м. становить 80985,00 грн. В п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Після смерті матері, на майно, що їй належало, відкрилася спадщина. Згідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою їх обмеження. З огляду на положення наведеної норми Закону, Верховний суд у постанові від 04.07.2018 р. по справі №404/2163/16-ц сформував позицію, відповідно до якої, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця не є доказом того, що він не проживав із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені частиною третьою ст.1268 ЦК України обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами. В п.3.1 Узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Верховний Суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 роз'яснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Відповідно до вимог ч.1 ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Крім того, відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини зона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У відповідності до ч.1 ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідну до ст.16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав інтересів, що підлягають захисту судом. За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно до правової позиції, викладеної у [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 27.09.2012 року № 10-1387/0/4-12 "Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування", вбачається, що у відповідності до ст. 2 ЗУ від "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Таким чином, враховуючи ті обставини, що позивач надала суду достатньо доказів, які підтверджують позов, а визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає, що позивач [PERSON] як спадкоємець після смерті матері [PERSON] має законне право на визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом.

Outcome: approved