Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

08.07.2021 р. позивач [PERSON] звернувся в Корабельний районний суд м. Миколаєва з позовною заявою до відповідача Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", в якій просив суд визнати протиправним та скасувати наказ Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" від 04.12.2020 № 747-к про переведення [PERSON] , інженера з економічної безпеки 2 категорії відділу аналізу, оцінки небезпек та загрозу управління економічної безпеки апарату управління, на посаду економіста 1 категорії відділу тарифної політики департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління з 10.12.2020 року на умовах строкового трудового договору на період відпустки по вагітності і пологам [PERSON] , з посадовим окладом згідно із штатним розписом (місце роботи- Одеса, вул. Ланжеронівська,1); визнати протиправним та скасувати наказ Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" від 20.01.2021 № 20-к про звільнення [PERSON] , економіста 1 категорії відділу тарифної політики департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління, за п. 2 ст. 36 КЗпП України (закінчення строку трудового договору); поновити [PERSON] на роботі на посаді інженера з економічної безпеки 2 категорії відділу аналізу, оцінки небезпек та загроз управління економічної безпеки апарату управління Державного підприємства "Адміністрація морських портів України"; стягнути з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (код ЄДРПОУ: 38727770, місцезнаходження представництва: 65026, м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 1; юридична адреса: 01135, м. Київ, проспект Перемоги, 14) на користь [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 січня 2021 року по 13 жовтня 2021 року, який складає 203 891,22 грн., та 5000,00 грн. витрат на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що перебував з відповідачем у трудових відносинах з 26.12.2016 р. до 20.01.2021 р. 20.01.2021 р. згідно з наказом № 20-к його було звільнено з ДП "АМПУ" на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку трудового договору. Своє звільнення вважає незаконним з огляду те, що 09.09.2020 року, працюючи на на посаді інженера з економічної безпеки 2 категорії відділу аналізу, оцінки небезпек та загроз управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ», він отримав попередження про скорочення з 10.12.2020 року його посади на підставі наказу ДП «АМПУ» від 09.09.2020 № 604-к «Про скорочення штату працівників апарату управління ДП «АМПУ». Йому також було вручено повідомлення про наступне вивільнення у випадку відмови ним від запропонованих вакантних посад. Протягом двох місяців з дати попередження про скорочення його посади позивачу кілька разів пропонувалась інша робота, яка не відповідала його кваліфікаційним вимогам. 27.11.2020 року при черговій пропозиції зайняти одну із вакантних [PERSON] погодився на переведення на посаду економіста 1 категорії відділу тарифної політики Департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління ДП «АМПУ". Вказане переведення на нову посаду з 10.12.2021 було оформлено наказом від 04.12.2020 № 747-к. При оформленні його переведення позивачу було повідомлено, що вказана посада є вакантною на час відпустки у зв`язку із вагітністю та пологами, а потім - у зв`язку із відпусткою по догляду за дитиною [PERSON] . При умові виходу працівника [PERSON] на роботу працівниками Департаменту кадрової політики Левченко О.О. та [PERSON] йому було обіцяно надати для працевлаштування інші вакансії. В наказі від 04.12.2020 № 747-к «Про переведення» зазначено, що підставою для його видання є заява [PERSON] та повідомлення про наступне вивільнення від 09.09.2020. Тобто, наказ видано у зв`язку з виконанням роботодавцем вимоги щодо працевлаштування працівника, який підлягає вивільненню. В порушення досягнутої домовленості, 18.01.2021 року йому було вручено повідомлення Директора департаменту кадрової політики Левченко О.О. та Директора департаменту бюджетування та тарифоутворення [PERSON] про закінчення його строкового трудового договору з 20 січня 2021 року та наступне звільнення з цієї дати у зв"язку з виходом на роботу з відпустки у зв"язку із вагітністю та пологами [PERSON] . Враховуючи викладене, позивач вважає, що, оформивши його переведення на посаду економіста 1 категорії відділу тарифної політики департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління ДП «АМПУ» на час відпустки по вагітності та пологах та звільнивши його у зв`язку із закінченням цієї відпустки, відповідач грубо порушив вимоги трудового законодавства, не виконавши вимоги частини другої статті 40 КЗпП України щодо переведення позивача на іншу роботу, та статті 49-2 КЗпП України щодо пропозиції іншої наявної роботи згідно з вільними вакансіями, у зв`язку із вивільненням. На підставі наведеного позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права на працю, гарантованого на сам перед Конституцією України та іншими нормами закону. Крім того, при зверненні до суду із даною позовною заявою, позивач просив суд поновити пропущений процесуальний строк на звернення до суду, посилаючись на те, що намагаючись поновити порушене трудове право, в лютому 2021 року позивач звернувся до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. За результатами розглянутої справи № 488/563/21 в позові відмовлено. В судовому засіданні 05.07.2021 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Протягом розгляду справи позивачу стало зрозумілим, що для вибраного способу захисту ним не вірно визначено предмет позову, оскільки оскарженню підлягає не тільки наказ про звільнення, а і наказ про переведення на тимчасово вільну посаду. Ухвалою суду від 12.07.2021 року провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомлення) сторін. Ухвала суду була невідкладно направлена сторонам по справі, а також відразу розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Корабельного районного суду м. Миколаєва, тобто ухвала суду була доступною для ознайомлення відповідачу. В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Карпенко О.В. заявлені вимоги підтримали в повному обсязі та просили про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у трудових відносинах з ДП «АМПУ» позивач [PERSON] перебував з 26.12.2016 р. З 10.12.2020 р. він працював на посаді економіста 1 категорії відділу тарифної політики департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління ДП «АМПУ» на умовах строкового трудового договору на період відпустки по вагітності і пологам [PERSON] . Згідно з наказом ДП «АМПУ» від 28.09.2020 №792 [PERSON] , економісту 1 категорії відділу тарифної політики департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління ДП «АМПУ», надано відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами на 126 днів з 17.09.2020 р. по 20. 01. 2021 р. 04.12.2020 р. позивачем була подана заява про його переведення на посаду економіста 1 категорії відділу тарифної політики департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління ДП «АМПУ» на умовах строкового трудового договору на період відпустки по вагітності і пологам [PERSON] з визначенням робочого місця за адресою: [ADDRESS] . Наказом ДП «АМПУ» від 04.12.2020 № 747-к «Про переведення» [PERSON] , інженера з економічної безпеки 2 категорії відділу аналізу, оцінки небезпек та загроз управління економічної безпеки апарату управління, переведено на посаду економіста 1 категорії відділу тарифної політики департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління ДП «АМПУ», на умовах строкового трудового договору на період відпустки по вагітності і пологам [PERSON] , з визначенням робочого місця за адресою: [ADDRESS] , на підставі заяви [PERSON] та повідомлення про скорочення. Повідомленням від 18.01.2021 № 09/10-01-12-41 позивача було повідомлено про те, що 20.01.2021 року закінчується строк дії його строкового договору, у зв`язку з чим його буде звільнено 20.01.2021 відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 20.01.2021 № 20-к «Про звільнення» 20.01.2021 [PERSON] , економіста 1 категорії відділу тарифної політики департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління ДП «АМПУ», звільнено за п. 2 от. 36 КЗпП України (закінчення строку трудового договору). Також представник відповідача вказав на пропуск процесуальних строків позивачем для звернення до суду. Посилаючись на вказані обставини, представник відповідача вважає позов [PERSON] необґрунтованим та безпідставним, просив відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши сторін по справі, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що дані позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Частиною шостою статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Судом встановлено, що 20.01.2021 р. згідно з наказом № 20-к позивач був звільнений з ДП "АМПУ" на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку трудового договору. 09.09.2020 року, працюючи на посаді інженера з економічної безпеки 2 категорії відділу аналізу, оцінки небезпек та загроз управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ», позивач отримав попередження про скорочення з 10.12.2020 року його посади на підставі наказу ДП «АМПУ» від 09.09.2020 № 604-к «Про скорочення штату працівників апарату управління ДП «АМПУ». Йому також було вручено повідомлення про наступне вивільнення у випадку відмови ним від запропонованих вакантних посад. Протягом двох місяців з дати попередження про скорочення його посади позивачу кілька разів пропонувалась інша робота, яка не відповідала його кваліфікаційним вимогам. 27.11.2020 року при черговій пропозиції зайняти одну із вакантних [PERSON] погодився на переведення на посаду економіста 1 категорії відділу тарифної політики Департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління ДП «АМПУ". Вказане переведення на нову посаду з 10.12.2021 було оформлено наказом від 04.12.2020 № 747-к. При оформленні переведення останньому було повідомлено, що вказана посада є вакантною на час відпустки у зв`язку із вагітністю та пологами, а потім - у зв`язку із відпусткою по догляду за дитиною [PERSON] . В наказі від 04.12.2020 № 747-к «Про переведення» зазначено, що підставою для його видання є заява [PERSON] та повідомлення про наступне вивільнення від 09.09.2020. Тобто, наказ видано у зв`язку з виконанням роботодавцем вимоги щодо працевлаштування працівника, який підлягає вивільненню. 18.01.2021 року позивачу було вручено повідомлення Директора департаменту кадрової політики Левченко О.О. та Директора департаменту бюджетування та тарифоутворення [PERSON] про закінчення його строкового трудового договору з 20 січня 2021 року та наступне звільнення з цієї дати у зв"язку з виходом на роботу з відпустки у зв"язку із вагітністю та пологами [PERSON] . Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. В огляді судової практики із спорів, що виникають із трудових правовідносин, Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду за травень 2020 року зазначено, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Єдиним законом, який містить визначення поняття «вакансія», є Закон України «Про зайнятість», відповідно до якого «вакансія - вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа» (п. З ч. 1 ст. 1 вказаного Закону). У постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі N 452/832/16-ц (провадження N 61-976св17) викладено висновок, що тимчасова посада на період відпустки по догляду за дитиною не є вакантною у розумінні КЗпП України, тому така посада не може пропонуватися на виконання положення частини третьої статті 49-2 КЗпП України. Зазначений висновок підтвердив і послався на нього Верховний Суд і в постанові від 28 квітня 2021 р. в справі N 755/14564/18 (провадження N 61-2029св21). Під час виконання обов`язку відповідачем щодо надання пропозицій працівникові про наявність на підприємстві вакантних посад (іншої роботи), які з`явилися на підприємстві, починаючи з дати повідомлення позивача про наступне вивільнення, у наданому відповідачем переліку вакантних посад ДП "АМПУ" станом на 27.11.2020 р. значиться вакантною посада: "Економіст 1 категорії (м. Одеса)" у відділі тарифної політики з посадовим окладом 24 000,00 грн. Стосовно названої посади у наданому Переліку зроблена відмітка про те, що посада економіста 1 категорії (м. Одеса) є вакантною на час відпустки для догляду за дитиною до 3-х років. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено наданими відповідачем доказами, особа, яка фактично займала запропоновану позивачу посаду, станом на 27.11.2020 року перебувала у соціальній відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, а не у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Слід зазначити, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» вакансія - вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа. Відповідно до частини третьої статті 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується, зокрема, гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом. Отже, якщо працівник відсутній у зв`язку з хворобою, відрядженням, відпусткою, посада, яку він займає, не є вакантною. З огляду на зазначене вбачається, що посада економіста 1 категорії (м. Одеса), яка значиться в переліку вакантних посад ДП "АМПУ" станом на 27.11.2020 р. фактично не була вакантною, а посилання відповідача у вказаному переліку на те, що особа, яка займає цю посаду, перебуває у відпустці для догляду за дитиною до 3-х років, не відповідають дійсності. Таким чином, пропонуючи позивачу роботу на період відпустки по догляду за дитиною [PERSON] , відповідач ухилився від виконання обов`язку з працевлаштування, оскільки запропоноване ним робоче місце не було вакантним у розумінні КЗпП України та не відповідало висновку Верховного Суду в справах про вивільнення у зв`язку із скороченням чисельності чи штату працівників. Тим паче, не могло вважатися вакантним це ж робоче місце на час відпустки по вагітності та пологам [PERSON] , оскільки воно було вільним лише на час лікарняного листа працівника. Враховуючи викладене, суд вважає, що оформивши переведення позивача на посаду економіста 1 категорії відділу тарифної політики департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління ДП «АМПУ» на час відпустки по вагітності та пологах та звільнивши його у зв`язку із закінченням цієї відпустки, відповідач порушив вимоги трудового законодавства, не виконавши вимоги частини другої статті 40 КЗпП України щодо переведення позивача на іншу роботу, та статті 49-2 КЗпП України щодо пропозиції іншої наявної роботи згідно з вільними вакансіями, у зв`язку із вивільненням. Також відповідачем порушено статтю 23 КЗпП України, якою регламентується строк трудового договору. Відповідно до п. 2 вказаної статті трудовий договір може бути укладеним на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Оскільки у відповідача з позивачем існувала домовленість працевлаштування позивача після виходу на роботу [PERSON] , на одну з вільних вакансій, а відповідач зазначену домовленість не виконав, чим порушив вимоги ст. 23 КЗпП України та статті 49-2 КЗпП України. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. З огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд вважає, що існують підстави щодо скасування наказу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" від 04.12.2020 № 747-к про переведення [PERSON] , інженера з економічної безпеки 2 категорії відділу аналізу, оцінки небезпек та загрозу управління економічної безпеки апарату управління, на посаду економіста 1 категорії відділу тарифної політики департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління з 10.12.2020 року на умовах строкового трудового договору на період відпустки по вагітності і пологам [PERSON] , з посадовим окладом згідно із штатним розписом (місце роботи- Одеса, вул. Ланжеронівська, та наказу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" від 20.01.2021 № 20-к про звільнення [PERSON] , економіста 1 категорії відділу тарифної політики департаменту бюджетування та тарифоутворення апарату управління, за п. 2 ст. 36 КЗпП України (закінчення строку трудового договору), поновлення позивача на роботі на посаді інженера з економічної безпеки 2 категорії відділу аналізу, оцінки небезпек та загроз управління економічної безпеки апарату управління ДП «АМПУ», у випадку необхідності, провести процедуру його вивільнення відповідно до встановлених законодавством вимог, з наданням йому можливості вибору вільних вакансій, що відповідають вимогам КЗпП України. Частинами 1 та 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Щодо розрахунку середнього заробітку. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за 1 рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, (далі - Порядок № 100) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У пункті 10 Порядку № 100 встановлено, що У випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. (Абзац перший пункту 10 із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ N 348 ( 348-95-п ) від 16.05.95, N 1266 ( 1266-2001-п ) від 26.09.2001 ). Згідно наданої відповідачем довідки, середньоденна заробітна плата позивача складає 1742 грн. 66 коп. Середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.01.2021 по 08.07.2021 р. складає 203 891, 22 грн. із розрахунку: 1742, 66 грн. * 117 робочих днів, з 21.01.2021 р. по 13.10.2021 р. = 325 877, 42 грн., із розрахунку: 1742, 66 грн. * 187 робочих днів, Такий розрахунок відповідає положенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. Щодо строку позовної давності. Частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Про те, що виходячи зі змісту частини першої статті 233 КЗпП, важливо розрізняти початок перебігу строку для звернення до суду залежно від виду позовних вимог: вимог у справах про звільнення та інших вимог працівника зауважив, зокрема, Верховний Суд у постанові від 03.02.2021 року у справі № 682/2782/18. Заява про поновлення строків пропущеного строку позовної давності подається до суду одночасно з позовною заявою. Рішення по цій заяві приймається судом одночасно з ухваленням рішення. Що стосується порушення законодавства про оплату праці, то працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. У разі незгоди з рішенням комісії по трудових спорах працівник чи власник або уповноважений ним орган можуть оскаржити її рішення до суду в десятиденний строк з дня вручення їм виписки з протоколу засідання комісії чи його копії (стаття 228 Кодексу законів про працю). Стаття 234 Кодексу законів про працю передбачає, що у разі пропуску з поважних причин установлених строків суд може поновити ці строки. Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При цьому в пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що «встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.» На підставі зазначеного суд приймає до уваги та погоджується із наведеними позивачем доводами про поважність пропущеного процесуального строку на звернення до суду та поновлює цей строк. Статтею 6 Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожний має право на справедливий суд, а також право на ефективний засіб правового захисту, чиї права та свободи визнані конвенцією було порушено. Щодо негайного виконання рішення суду. За змістом правил пунктів 2, 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Рішення від 12 жовтня 2017 року у справі № 46852/13 «Бурмич та інші проти України» є продовженням пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, рішення від 15 жовтня 2009 року), у якому Європейський суд з прав людини констатував порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зазначені порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту. У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 ЦПК України). Щодо судового збору. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Отже, позивач згідно з законом звільнений від сплати судового збору за подання позову з вимогою щодо поновлення на посаді. Також позовна вимога про визнання протиправним та скасування наказу, на підставі якого позивача було звільнено, є пов`язаною з вимогами щодо поновлення на роботі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір" необхідно стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір враховуючи позовну вимогу майнового характеру в розмірі 3258,77 грн., та вимоги немайнового характеру в розмірі 1816,00 грн. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать також витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до ЇЇ розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Оскільки позивач не має юридичної освіти та не може самостійно захищати свої права, він скористався правом на отримання професійної правничої допомоги адвоката, який на підставі договору про надання правової допомоги № 1/21 від 12.02.2021р. здійснював збір доказів, підготовку тексту позовної заяви та розрахунків до неї, що підтверджується актом наданих послуг від 08.07.2021 р. За вказані послуги позивач сплатив на користь адвоката 5 000,00 грн., що підтверджується розпискою адвоката Таким чином, заявлена позивачем вимога, відповідно до ст. 137,141 ЦПК України про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню судом в розмірі 5 000 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved