Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , в якому просить: визнати протиправною та скасувати декларацію про початок будівельних робіт ОД 082161971477 "Реконструкція частини квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані з виділом в самостійну одиницю; [ADDRESS] "; визнати протиправною та скасувати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації ОД 142162021619 від 20.07.2016 року "Реконструкція частини квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані з виділом в самостійну одиницю; [ADDRESS] "; визнати протиправним та скасувати запис про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості - [ADDRESS] , який було зареєстровано на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації ОД 142162021619 від 20.07.2016 року. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що заявлені в деклараціях відомості є неправдивими, оскільки [PERSON] не виконувала реконструкцію частини квартири [ADDRESS] , а фактично виконала самовільну прибудову до кв. [ADDRESS] на земельній ділянці комунальної власності та почала виконання будівельних робіт із спорудженням прибудови до кв. [ADDRESS] у листопаді 2015 року, а не у червні 2016 року. Оскільки запис про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості - [ADDRESS] , прийнято на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації ОД 142162021619 від 20.07.2016 року, що містить недостовірні дані, то такий запис теж підлягає скасуванню. Ухвалою суду від 27.02.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків. Після усунення недоліків, ухвалою суду від 12.03.2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче засідання на 09.04.2020 року. 09.04.2020 року у зв`язку із запровадженням в Україні карантину, підготовче засідання відкладено на 07.05.2020 року. 07.05.2020 року у зв`язку з неявкою сторін, підготовче засідання відкладено на 06.07.2020 року. 06.07.2020 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 30.07.2020 року. 13.07.2020 року відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що квартира [ADDRESS] отримана [PERSON] за договором дарування від 12.07.2000 року та є її власністю, яка зареєстрована у законному порядку. Будь-яких належних доказів наявності у спірних деклараціях недостовірної інформації позивач суду не надає, а самі декларації вичерпали свою дію фактом виконання та виключили можливість віднесення об`єкту до самочинного в силу його узаконення. 30.07.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач посилається на неправдивість відомостей у деклараціях, що має наслідком як їх скасування так і скасування реєстрації права власності на підставі цих декларацій. 30.07.2020 року за клопотанням позивача розгляд справи відкладено на 01.09.2020 року. 01.09.2020 року у зв`язку з неявкою відповідача розгляд справи відкладено на 28.10.2020 року. 27.10.2020 року від представника позивача до суду надійшло клопотання в якому представник позивача просить рахувати позовні вимоги в наступній редакції: визнати протиправною та скасувати реєстрацію декларації про початок будівельних робіт ОД 082161971477 "Реконструкція частини квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані з виділом в самостійну одиницю; [ADDRESS] "; визнати протиправною та скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації ОД 142162021619 від 20.07.2016 року "Реконструкція частини квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані з виділом в самостійну одиницю; [ADDRESS] "; визнати протиправним та скасувати запис про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості - [ADDRESS] , який було зареєстровано на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації ОД 142162021619 від 20.07.2016 року. При цьому, представник позивача посилається на те, що в результаті технічного збою допущено технічну посилку в прохальній частині позову. 28.10.2020 року у судовому засіданні судом повернуто заяву про виправлення помилки у позовних вимогах, залишено без розгляду клопотання про витребування доказів та відмовлено у поновленні строку на подачу доказів. Розгляд справи відкладено на 10.11.2020 року. У судове засідання 10.11.2020 року сторони не з`явилися, викликані. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи в її відсутності, у задоволенні позову просила відмовити. Від представника позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю представника позивача [PERSON] у іншому судовому засіданні та перебування іншого представника позивача [PERSON] у самоізоляції у зв`язку із контактуванням з особою, в якої виявлено вірус COVID-19. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Недобросовісним користуванням процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи, нез`явлення учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК та інше. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Позивач сповіщався про час і дати судових засідань завчасно, у встановленому законом порядку. Суд враховує, що позивач, як ініціатор судового провадження, повинен проявляти процесуальну зацікавленість рухом поданої в його інтересах позовної заяви, не затягувати та не перешкоджати розгляду справи судом. Однак, по матеріалам справи, наявні численні клопотання позивача про відкладення розгляду справи, крім того, останнє клопотання подане без будь-яких доказів, які підтверджують наявність обставин, які б суд міг розцінити як поважні причини не явки сторони в судове засідання. За таких обставин, суд вважає клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи н6еобгрунтованим і відмовляє у його задоволенні та закінчує розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, видане 08.09.2014 року Департаментом міського господарства Одеської міської ради. За договором дарування від 12.07.2000 року, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО Колмаковою Н.В. за реєстр. № 2201, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар ј частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 115,0 кв.м. Також, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 27,7 кв.м., житлова 20,5 кв.м. Підстава виникнення права власності: технічний паспорт, серія номер б/н, виданий 25.07.2016 року, видавник ТОВ «ДОКУМЕНТИ»; Декларація про готовність до експлуатації об`єкта, серія та номер: ОД142162021619, виданий 20.07.2016 року, видавник Департамент ДАБІ в Одеській області. Дата державної реєстрації 26.12.2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 179137425 від 29.08.2019 року. Позивач вважає, що інформація, яка міститься у декларації про початок будівельних робіт ОД 082161971477 "Реконструкція частини квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані з виділом в самостійну одиницю; [ADDRESS] " та декларації про готовність об`єкта до експлуатації ОД 142162021619 від 20.07.2016 року "Реконструкція частини квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані з виділом в самостійну одиницю; [ADDRESS] " є неправдивою, оскільки [PERSON] не виконувала реконструкцію частини квартири [ADDRESS] , а фактично виконала самовільну прибудову до кв. [ADDRESS] на земельній ділянці комунальної власності та почала виконання будівельних робіт із спорудженням прибудови до кв. [ADDRESS] у листопаді 2015 року, а не у червні 2016 року. Оскільки запис про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомості - [ADDRESS] , прийнято на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації ОД 142162021619 від 20.07.2016 року, що містить недостовірні дані, то такий запис теж підлягає скасуванню. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, позивач не надав суду належних доказів на підтвердження тих обставин, якими вона обгрунтовує свої вимоги. Натомість, відповідно до частини 5 статті 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено, що органи державного архітектурно-будівельного контролю здійснюють контроль за виконанням підготовчих та будівельних робіт. За змістом статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт. В процесі такого контролю відповідні органи наділені повноваженнями, зокрема, реєструвати або повертати на доопрацювання декларацію про початок будівельних робіт (стаття 36 Закону, в редакції, чинній станом на початок будівництва), реєструвати або повертати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації (стаття 39 Закону). Згідно з пунктом 1 Положення про державну архітектурно-будівельну інспекцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 липня 2014 року № 294 (далі - Положення), ДАБІ є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду. Відповідно до пункту 3 цього Положення основними завданнями ДАБІ є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, зокрема, здійснення державного контролю та нагляду за дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил; виконання дозвільних та реєстраційних функцій у будівництві, ліцензування у визначених законодавством випадках. Відповідно до частин 1, 4 та 6 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів. Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю повертають декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обгрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації (частина 5 статті 39 Закону). Відповідно до частини 9 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою, серед іншого, для оформлення права власності на нього. Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначається постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 "Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів". Технічне обстеження проводиться суб`єктом господарювання, який має у своєму складі відповідних виконавців, що згідно із Законом України "Про архітектурну діяльність" одержали кваліфікаційний сертифікат, або фізичною особою - підприємцем, яка згідно із зазначеним Законом має кваліфікаційний сертифікат (далі - виконавці). Технічне обстеження включає такі етапи: - попереднє (візуальне) обстеження об`єкта, у тому числі огляд і фотографування об`єкта та його конструктивних елементів, виконання обмірів, визначення класу наслідків (відповідальності) об`єкта, аналіз проектної та іншої технічної документації (за наявності); - детальне (інструментальне) обстеження об`єкта, у тому числі визначення параметрів і характеристик матеріалів, виробів та конструкцій, із залученням фахівців відповідної спеціалізації та атестованих лабораторій (за необхідності). На підставі інформації, отриманої під час технічного обстеження, з урахуванням виду, складності, технічних та інших особливостей об`єкта, проведених заходів, передбачених цим пунктом, а також даних технічного паспорта, проектної та іншої технічної документації на об`єкт (за наявності) виконавець проводить оцінку технічного стану об`єкта та складає звіт про проведення технічного обстеження за формою, наведеною в додатку 1 до цього Порядку. Пронумерований, прошнурований звіт підписується та скріплюється особистою печаткою виконавця і затверджується суб`єктом господарювання, який проводив технічне обстеження (для юридичних осіб). Відповідно до пункту 11 зазначеної Постанови датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката. Отже, зареєструвавши спірні декларації, органи ДАБІ діяли як суб`єкт владних повноважень та в силу покладених на них законом обов`язків мали перевірити як сам об`єкт нерухомого майна, який вводився в експлуатацію, так і підстави такого введення, а також відомості зазначені в самій декларації про готовність об`єкта до експлуатації, в зв`язку з чим, доводи позивача у частині незаконного проведення робіт з реконструкції спірної квартири не знаходять свого підтвердження та є надуманими та необгрунтованими, так як будь-яких доказів неналежного виконання органами ДАБІ свої владних повноважень суду не надано. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com Б.г.І. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії"). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії"). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються ("Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Ґаші проти Хорватії"). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Зі змісту положень статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку № 553 вбачається, що для усунення можливості зловживання правом на перевірки, сукупність заходів, які здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил можуть здійснюватися лише під час виконання відповідними суб`єктами підготовчих та будівельних робіт. Тобто, за загальним правилом такі перевірки можливі щодо тих об`єктів, які знаходяться в процесі будівництва. Виключенням із цього загального правила є виявлення факту самочинного будівництва у зв`язку з чим, такі перевірки можуть стосуватися й збудованого об`єкту. Разом з тим, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення. А відтак, не може визнаватись законною перевірка контролюючого органу такого об`єкта та акти, оформлені за результатами державного архітектурно-будівельного контролю. Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 804/1510/16 та від 02 жовтня 2018 року у справі № 465/1461/16-а. Таким чином, в даному випадку, після реєстрації права власності на об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим, оскаржуваною у справі декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення, в зв`язку з чим висновки Позивача про незаконність проведення реконструкції та реєстрації зазначеного об`єкту (квартири), на яку у своїй позовній заяві посилається скаржник також є не правомірними. Крім цього, оскаржувана у справі реконструкція, згідно декларації була зареєстрована, а отримано на підставі неї свідоцтво про право на квартиру, яке розташоване за вищевказаною адресою, були зареєстровані та отримані на підставі чинних на момент їх оформлення декларацій. Крім цього, частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності [PERSON] на спірний об`єкт становить "майно", яке підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом ", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні Так, [PERSON] отримала спірну квартиру №15А , зареєструвавши право власності на неї на підставі Декларації про готовність об`єкту від 20.07.2016 р., вже після того, як раніше отримала право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування від первісного власника цього майна. Отже, на переконання суду, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, і як наслідок, будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача цією декларацією не можуть бути порушені. Так, Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що відповідно до пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суди зобов`язані обґрунтовувати свої рішення. Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановления нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами ("Рябих проти Росії"). Зокрема в рішенні Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп (справа 3/35-313) передбачено, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію. Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оскарження останнього. Зі змісту наведеного можна зробити висновок, що правові акти індивідуальної дії своїми приписами мають породжувати (породжують) права і обов`язки конкретних осіб, на яких спрямована їх дія. У такому випадку реалізується компетенція видавця цього акту як суб`єкта владних повноважень, уповноваженого управляти поведінкою іншого суб`єкта, а відповідно інший суб`єкт зобов`язаний виконувати його вимоги та приписи. Тобто, відмінною ознакою дій суб`єкта владних повноважень - є наявність в них змісту управління особою, здійснення щодо неї влади, шляхом впливу на її права і обов`язки. Наведені висновки, також, узгоджуються з позицією Верховного Суду України, викладеною в листі від 26 грудня 2005 року № 3.2.-2005 (Науковий висновок від 12.02.2016р. з висловленням правової позиції щодо юрисдикції справи № 800/362/15 за позовом [PERSON] до Верховної Ради України). Отже, як зазначено у Інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 01.06.2010 р. за N 781/11/13-10 нормативно-правові акти можуть бути оскаржені широким колом осіб (фізичних та юридичних), яких вони стосуються. Індивідуальні ж акти можуть бути оскаржені лише особами, безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси яких такими актами порушені. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного суду України від 28 лютого 2017 року у справі №21-3 829а 16. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовної заяви [PERSON] , а тому залишає її без задовлення.

Outcome: dismissed