Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" (далі по тексту - відповідач, ТОВ "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ") про зобов'язання укласти договір та вчинити інші дії, а також про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем на його адресу було надіслано до підписання договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за №450401/469 від 01.07.2014 року. У зв'язку з невідповідністю деяких положень зазначеного договору вимогам законодавства, позивачем було направлено на адресу відповідача до підписання договір разом з протоколом розбіжностей до нього. Оскільки відповідачем даний договір разом з протоколом розбіжностей не був підписаний, позивач просить суд зобов'язати відповідача укласти договір з протоколом розбіжностей у запропонованій споживачем версії з урахуванням додатків до нього, зобов'язати відповідача прийняти окремим додатком зміни до п. 20.2 договору, а також зобов'язати окремим додатком до договору прописати процедуру та порядок доступу до належного позивачу приміщення. Окрім того, позивач ставить вимоги про зобов'язання відповідача вчинити дії, зокрема: - обчислити плату за опалення після встановлення в квартирі індивідуальних приладів обліку тепла; - надати відомості щодо розміщення інформації стосовно загального розміру тарифу та його структури на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування, мережі Інтернет, веб-сайті суб'єкта господарювання чи інформаційному стенді адміністративного будинку органу місцевого самоврядування; - здійснити безкоштовну повірку лічильників гарячої води або надати документ, який би свідчив про відмову позивачем у доступі відповідача до лічильників щодо їх повірки; - встановити засоби обліку теплової енергії на зворотному трубопроводі вводу; - привести у відповідність до вимог законодавства платіжні документи; - залучити позивача як споживача послуг з централізованого опалення для зняття кількісних показників з будинкових засобів обліку теплової енергії; - зменшити суму на розмірі плати за опалення місць загального користування будинку через невиконання заходів з утеплення місць загального користування будинку; - додати до договору копії чорнобильських посвідчень власників. Також посилаючись на встановлену відповідачем у протоколі розбіжностей суму оплати за централізоване опалення виходячи з розрахунку 353,67 грн. за кв.м, що зумовило б оплату цих послуг у щомісячному розмірі по 23 236,12 грн., позивач вказує на понесення ним у зв'язку з зазначеними діями відповідача моральних збитків, просить стягнути їх у грошовому еквіваленті та у випадку погодженням їх відповідачем, замінити їх стягнення на оплату за виконані послуги. У судовому засіданні позивачем заявлено клопотання про залишення без розгляду вимог про зобов'язання відповідача надати відомості щодо розміщення інформації стосовно загального розміру тарифу та його структури на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування, мережі Інтернет, веб-сайті суб'єкта господарювання чи інформаційному стенді адміністративного будинку органу місцевого самоврядування, а також про його зобов'язання здійснити безкоштовну повірку лічильників гарячої води або надати документ, який би свідчив про відмову позивачем у доступі відповідача до лічильників щодо їх повірки, у зв'язку з чим ухвалою суду від 12 березня 2015 року позовні вимоги в цій частині залишено без розгляду. Інші позовні вимоги позивач підтримав у повному обсязі з урахування уточнення, вважав їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Представником відповідача подано заперечення на позовну заяву, в якому вона просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав у них викладених. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Закон України "Про житлово-комунальні послуги" визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Разом з тим ст. 4 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Цивільний кодекс України (далі по тексту - ЦК України) у стст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у стст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у стст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Водночас ч. 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року за №529 "Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" (далі - постанова №529). З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, стст. 19 - 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", постанови №529 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги". Разом з тим за положенням ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів). При цьому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (стст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, стст. 3 - 5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання споживачем права виробника, (виконавця) послуг на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії. Зазначене збігається з позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 10 жовтня 2012 року. Таким чином, за підсумовуючим аналізом наведених правових норм, суд дійшов висновку, що позивачем в частині вимог про зобов'язання відповідача укласти договір з протоколом розбіжностей у запропонованій споживачем версії з урахуванням додатків до нього, зобов'язання його прийняти окремим додатком зміни до п. 20.2 договору, а також зобов'язання окремим додатком до договору прописати процедуру та порядок доступу до належного позивачу приміщення невірно обрано спосіб захисту порушеного права у розумінні ст. 16 ЦК України, а відтак позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню. Окрім того, позивач вказуючи на неправомірність дій відповідача, просить суд зобов'язати його вчинити дії щодо: обчислення плати за опалення після встановлення в квартирі індивідуальних приладів обліку тепла; встановлення засобів обліку теплової енергії на зворотному трубопроводі вводу; приведення у відповідність до вимог законодавства платіжних документів; залучення позивача як споживача послуг з централізованого опалення для зняття кількісних показників з будинкових засобів обліку теплової енергії; зменшення суми на розміри плати за опалення місць загального користування будинку через невиконання заходів з утеплення місць загального користування будинку; а також додати до договору копії чорнобильських посвідчень власників. Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. А статтею 14 цього кодексу передбачено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язком для неї. Пунктом 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Тобто, законодавство пов'язує право звернення за судовим захистом з суб'єктивною думкою фізичної особи щодо порушення чи оспорювання її інтересів; об'єктивна наявність чи відсутність таких порушень встановлюється під час розгляду справи. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Проте як відповідно до ч. 1 ст. 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, до суду вправі звертатися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Водночас, за змістом вказаної статті, а також інших норм, які гарантують право на звернення до суду (Конституція України, ЦК України та інші нормативно-правові акти) повинні існувати порушення права чи законного інтересу або спір щодо них на момент звернення до суду. Відтак, звертаючись до суду з вимогою про зобов'язання відповідача вчинити відповідні дії щодо: обчислення плати за опалення після встановлення в квартирі індивідуальних приладів обліку тепла; встановлення засобів обліку теплової енергії на зворотному трубопроводі вводу; приведення у відповідність до вимог законодавства платіжних документів; залучення позивача як споживача послуг з централізованого опалення для зняття кількісних показників з будинкових засобів обліку теплової енергії; зменшення суми на розміри плати за опалення місць загального користування будинку через невиконання заходів з утеплення місць загального користування будинку; а також додати до договору копії чорнобильських посвідчень власників, позивачем не доведено яким чином порушується його право чи не визнається іншою особою до якої пред'явлено позов у розумінні ст. 15 ЦК України, а посилання на наведені у позовній заяві обставини не підтверджено належними та допустимими доказами. В судовому засіданні позивачем вказані докази не надано, відповідне клопотання щодо їх витребування не заявлялось, хоча права і обов'язки йому було роз'яснено до початку розгляду справи по суті. Разом з тим, згідно з приписами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на недоведеність вимог позивача у частині зобов'язання відповідача вчинити відповідні дії щодо обчислення плати за опалення після встановлення в квартирі індивідуальних приладів обліку тепла; встановлення засобів обліку теплової енергії на зворотному трубопроводі вводу; приведення у відповідність до вимог законодавства платіжних документів; залучення позивача як споживача послуг з централізованого опалення для зняття кількісних показників з будинкових засобів обліку теплової енергії; зменшення суми на розміри плати за опалення місць загального користування будинку через невиконання заходів з утеплення місць загального користування будинку; а також додати до договору копії чорнобильських посвідчень власників та їх безпідставністю, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині. Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди, судом встановлено наступне. Позивач, звертаючись до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди зазначає, як підставою для її стягнення, понесені ним моральні збитки через неуважне ставлення відповідача до інституту досудового врегулювання спірних правовідносин, зокрема неправомірне встановлення останнім у протоколі розбіжностей суми оплати за централізоване опалення виходячи з розрахунку 353,67 грн. за кв.м, що зумовило б оплату цих послуг позивачем у щомісячному розмірі по 23 236,12 грн. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. За загальним правилом, визначеним ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Виключення, що не потребують доведення вини, визначені у ч. 2 вказаної норми. За змістом п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушення нормальних життєвих зв'язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди і умовою цивільно-правової відповідальності. В силу вищезазначеного, суд дійшов висновку, що у відбувшихся судових засіданнях не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяння відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд, відмовляючи в задоволенні цивільного позову, також відмовляє позивачу у стягненні з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору.

Outcome: dismissed