Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

[PERSON] в особі адвоката Темненко Валентини Олександрівни звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод прав власника шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вобґрунтування позову зазначила на те, що с 22 вересня 2007 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу подружжя має двох синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 29.07.2014 року шлюб між подружжям було розірвано за ініціативою відповідача. За час шлюбу, а саме 17.10.2012 року, позивач набула у приватну власність квартиру [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу квартири було посвідчено приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №6281. Згідно пункту 11 вищезазначеного договору купівлі-продажу чоловік покупця, тобто, відповідач - [PERSON] - своєю заявою довів до відома Продавця, що квартира не буде належати до спільної сумісної власності подружжя та набувається [PERSON] за її особисті кошти. Своє право власності позивач зареєструвала належним чином. Відразу після набуття у приватну власність квартири позивач зареєструвала своє місце проживання в ній разом з дітьми та надала згоду на реєстрацію місця проживання в квартирі відповідачу - [PERSON] , який на той час був її чоловіком. Позивач зазначає, що сімейне життя та спільне проживання сторін припинилось ще до офіційного розірвання шлюбу, а саме остаточно відповідач залишив сім`ю та пішов мешкати з іншою жінкою на іншу квартиру з 31.12.2018 року. Спочатку чоловік з тією жінкою мешкали в квартирі будинку [ADDRESS] , а в наступному - стали проживати в квартирі [ADDRESS] . Також позивачці відомо про те, що колишній чоловік, на теперішній час зареєстрував шлюб з тією жінкою. Після розірвання шлюбу позивач неодноразово зверталась до колишнього чоловіка з проханням зняти з реєстрації своє місце проживання за адресою квартири. Він спочатку погоджувався, обіцяв це зробити в «короткий термін», а в наступному в березні 2020 року коли позивачка почала зустрічатись з іншим чоловіком зазначив на те, що цього робити не буде. Добровільно знятись з реєстрації [PERSON] не бажає, у зв`язку з чим здійснює перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою.Відповідач мешкає із своєю дружиною в іншому житловому приміщенні, з позивачкою спільне господарство не ведуть протягом тривалого часу та спільним побутом не пов`язані. Просить суд усунути перешкоди прав власника та визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням -квартирою [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] ,РНОКПП [NUMBER] . Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 06 квітня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за вищезазначеним позовом та призначено підготовче засідання на 03.06.2020 року. Ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 02 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] , в інтересах якої на підставі ордеру та договору про надання правової допомоги діє адвокат Темненко Валентина Олександрівна до [PERSON] , про усунення перешкод прав власника шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та справа призначена слуханням на 11 грудня 2020 року. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутністю та за участю представника адвоката Темненко В.О. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Адвокат Темненко В.О. у судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явився. Представник відповідача адвокат Галька Назар Олександрович належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явився. Відповідно до частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідач в судове засідання, призначене судом на 27 липня.2021 року о 11-00 год, а також в судові засідання, призначені судом на 03 червня 2020 року, 14 серпня 2020 року, 02 жовтня 2020 року, 11 грудня 2020 року, 02 березня 2021 року, 14 квітня 2021 року, не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином . Також заява про відкладення розгляду справи поступала через канцелярію суду і від представника відповідача адвоката Гальки Н.О. (а.с.73) Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд враховує, що закон створює рівні умови для всіх учасників справи. Суд прийняв вичерпні заходи для надання стороні відповідача висловити свою позицію, неодноразово забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права. За змістом ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства. Але основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, серед іншого, розумність строків розгляду справи судом (п. 10 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Як зазначено вище, відповідач та його представник в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про розгляд справи, його неявка має ознаки повторності, заяви про розгляд справи у відсутності відповідача до суду не надходило, тому суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутністю відповідача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач [PERSON] в квартирі не проживає з кінця грудня 2018 року, його особистих речей в квартирі не має. Позивачка ніколи не створювала йому перешкод у користуванні квартирою після того, як він пішов до іншої жінки. Свідок зазначила, що на теперішній час їй відомо, що відповідач вже проживає з іншою жінкою. Свідок [PERSON] пояснила, що вона є найближчою подругою позивачки, саме вона познайомила позивача і відповідача, вона часто буває вдома у позивачки і ій відомо, що відповідач [PERSON] в квартирі не проживає з кінця грудня 2018 року, його особистих речей в квартирі не має. Їй достеменно відомо, що він одружився, проживає з дружиною. До квартири приходив лише на день народження дітей у якості гостя, було нормальне спілкування і він жодного разу не висказував своїх претензій щодо перешкод у користуванні квартирою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона друже з позивачем. Позивач проживає в іншому місці. К квартирі бувала часто, перешкоди позивач відповідачу не чинила. Судом встановлені наступні обставини: 22 вересня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області був зроблений актовий запис №372 у Книзі реєстрації шлюбів (а.с.6). Від шлюбу подружжя має двох синів: [PERSON] , [INFO] , про що в Книзі реєстрації народжень Відділом реєстрації актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області зроблено відповідний актовий запис №280 та [PERSON] , [INFO] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Енергодарського міського управління юстиції у Запорізькїй області зроблено відповідний актовий запис №59 (а.с.7). Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 29.07.2014 року шлюб між подружжям було розірвано за ініціативою відповідача (а.с.6 зворот).За час шлюбу, а саме 17.10.2012 року [PERSON] набула у приватну власність квартиру [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу квартири було посвідчено приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №6281 (а.с.8-9). Згідно пункту 11 вищезазначеного договору купівлі-продажу чоловік покупця - [PERSON] - своєю заявою довів до відома Продавця, що квартира не буде належати до спільної сумісної власності подружжя та набувається [PERSON] за її особисті кошти. Своє право власності позивач зареєструвала належним чином, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав (а.с.11).18 липня 2020 року позивач уклала шлюб з [PERSON] , про що Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) сладений відповідний актовий запис №280 та набула прізвище [PERSON] (а.с.44) Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість -одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , пояснення свідків, зваживши доводи, викладені в позові на обгрунтування позовних вимог, враховуючи інші процесуальні документи, надані до суду сторонами по справі, дослідивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] , в інтересах якої на підставі ордеру та договору про надання правової допомоги діє адвокат Темненко Валентина Олександрівна, до [PERSON] про усунення перешкод прав власника шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню з наступних підстав: 17.10.2012 року [PERSON] набула у приватну власність квартиру [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу квартири було посвідчено приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №6281 (а.с.8-9). Згідно пункту 11 вищезазначеного договору купівлі-продажу чоловік покупця - [PERSON] - своєю заявою довів до відома Продавця, що квартира не буде належати до спільної сумісної власності подружжя та набувається [PERSON] за її особисті кошти. Суд не може прийняти позицію відповідача [PERSON] стосовно того, що квартира набута за кошти батьків сторін по справі та про те, що [PERSON] 17 жовтня 2012 року не був у місті Енергодар та не міг підписати таку заяву, викладена в клопотанні адвоката Гальки від 02 жовтня 2020 року про виклик свідків (а.с.50-52), оскільки вищезазначений договір купівлі-продажу квартири до теперішнього часу не оспорений, його не визнано недійсним у встановленому законом порядку і у даному спорі відповідач також з такими зустрічними вимогами не звертався. На теперішній час відповідач з позивачкою спільне господарство не ведуть більше 1 року та спільним побутом не пов`язані, що доведено поясненнями свідків та не заперечується самим відповідачем, оскільки зазначено в вищезазначеному клопотанні, що він проживав включно до березня 2020 року. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті суд звертає увагу на баланс інтересів сторін спору. Сутність даного спору полягає у конфлікті між позивачкою - власницею квартири -та колишнім її чоловіком - відповідачем у даній справі. Разом з тим, матеріали справи не містять звернень відповідача [PERSON] до поліції з приводу того, що йому чинились перешкоди у користуванні квартирою, та висновків за результатами такого звернення.Жодних допустимих доказів того, що відповідач намагався повернутись до спірного житла, які б також свідчили про його реальні наміри спільного проживання у квартирі, і того що позивачка чинила дії, які були перешкодою в цьому, суду не надано. Зазначення на наявність особистих незначних речей відповідача в квартирі (спортивний інвентаh: гантелі вагою 20 кг та дошка «TORNEO») не свідчать про зацікавленість в квартирі. Наявність спільно нажитого майна за час шлюбу також не свідчить про вищезазначене. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява N 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Прокопович проти Росії" (Prokopovich v. Russia), заява N 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" (McCann v. the United Kingdom), заява N 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine), заява N 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria), заява N 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства" (Connors v. the United Kingdom), заява N 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі "Зехентнер проти Австрії", зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі "Станкова проти Словаччини" (Stankova v. Slovakia), заява N 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі "Косіч проти Хорватії" (Cosic v. Croatia), заява N 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі "Пауліч проти Хорватії" (Paulic v. Croatia), заява N 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy) [ВП], заява N 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Разом із тим, суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника квратири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно "суспільний інтерес"; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу", враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. У даному випадку спір виник між власником квартири, який є одночасно і його користувачем, та користувачем квартири з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником квартири. Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) N 18/183-97 та N 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва" (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) N 1-7/2012зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: У частині першій статті 156 ЖК УРСР невизначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); іншіречові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України,так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 353/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18). У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадженняN 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі "Кутцнер проти Німеччини", пункт 60). Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі "Кутцнер проти Німеччини", пункт 60). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 жовтня 2020 року (справа N 447/455/17, провадження N 14-64цс20) вказала, що дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України. Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, суд враховуючи наведене, дійшов висновку про визнання припиненим права користування спірною квартирою [PERSON] на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції. Суд вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися неприязні стосунки, що унеможливлює їхнє спільне проживання, , не підтвердились реальні наміри відповідача проживати у спірному житлі. Інтереси позивача, як власника житла та реального користувача цим житлом - квартирою, яка не є спільною сумісною власністю, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном. Доказів про неможливість проживання відповідача за місцем свого фактичного проживання, матеріали справи не містять, як і не вказано певну угоду на користування (домовленість) під час реєстрації місця проживання у спірному житлі. Суд виходить з того, що шлюб між сторонами розірваний 29 липня 2014 року, судове рішення з цього приводу набрало законної сили та не оскаржувалося. Тобто, з дня набрання рішення суду законної сили, відповідач [PERSON] не є членом сім`ї. Відтак, у розумінні п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України, суд визначився про припинення обставини, яка існувала підставою для встановлення сервітуту, унормованого ч. 1 ст. 405 ЦК України, та наявність правової підстави для застосування судом до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 406 ЦК України. Таким чином, суд уважає слушними доводи позивача про те, що проживаючи та зберігаючи до теперішнього часу у її квартирі зареєстроване місце проживання, відповідач чинить перешкоди у реалізації права власності (вільного користування і розпорядження майном), порушує право на повагу до особистого приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та реалізацію похідного від статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на певне і безпечне місце в суспільстві, а задоволення її позовних вимог призведе, окрім зазначеного, до зменшення фінансового тягаря по утриманню належного їх на праві приватної власності майна. У відповідності до вимог частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно достатті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" N 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положеннястатті 141 ЦПК Українита керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частини 5 статті 141 ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми. На підставі викладеного,

Outcome: approved