Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Кропивнянської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, третя особа [PERSON] , про визнання права власності за набувальною давністю. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він в 2000 році придбав у [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] . Належним чином оформити правовстановлюючі документи позивач не встиг, оскільки [PERSON] [INFO] померла. З моменту вселення в даний будинок, тобто з кінця 2000 року, позивач безперервно проживає разом із сім`єю у вказаному будинку, вільно та безперешкодно користується земельною ділянкою, самостійно утримує нерухоме майно в повному обсязі: сплачує комунальні послуги, проводить поточні та капітальні ремонти будинку та надвірних споруд, тобто позивач добросовісно, відкрито та безперервно користується цілим домоволодінням вже 19 років. Разом із тим позивач не має можливості належним чином оформити своє право власності на вказане майно, оскільки документи про перехід такого майна у власність до позивача відсутні, попередній власник помер, а тому вирішити питання переходу права власності у позасудовому порядку позивач не має можливості. За таких обставин позивач вважає, що він має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності на будинковолодіння з надвірними спорудами [ADDRESS] , яке належить на праві власності [PERSON] , яка померла [INFO] за набувальною давністю. У судове засідання позивач не з`явився, однак надав до суду заяву, відповідно до якої розгляд справи просив проводити за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі. Представник відповідача - Кропивнянської сільської ради в судове засідання не з`явився, направивши до суду заяву, в якій просив суд справу розглянути без участі представника сільської ради, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Третя особа по справі - [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Згідно з ч,ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, а відповідачі позовні вимоги визнали повністю, суд вважає за можливе у підготовчому судовому засіданні розглянути справу за відсутності осіб, що беруть участь у справі та прийняти рішення на підставі доказів, що знаходяться у ній. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. У своїй позовній заяві позивач вказує, що ним наприкінці 2000 року був придбаний будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] , який належав [PERSON] .. [INFO] [PERSON] померла, що стверджується свідоцтвом про смерть (серії [NUMBER] від 20.04.2001 року). Відповідно до довідки виданої Кропивнянською сільською радою 04.11.2019 року за №1293, [PERSON] з 2000 року здійснює догляд за майном та будинком, які знаходяться в [ADDRESS] і належав померлій [PERSON] . Із письмових пояснень свідків [PERSON] від 03.11.2019 року та [PERSON] від 20.01.2019 року, підписи яких посвідчені 04.11.2019 року секретарем виконкому Кропивннської сільської ради Золотоніського району Черкаської області Гаркуша С.М., вбачається, що позивач проживає по сусідству із ними разом із своєю сім`єю починаючи із 2000 року, вільно та безперервно користується зазначеним будинком, обслуговує зазначений будинок, здійснює поточний його ремонт, сплачує комунальні послуги. Відповідно до повідомлень Золотоніської районної державної нотаріальної контори від 28.01.2020 року за №66/01-16 та від 18.02.2020 року за №126/01-16, після смерті [PERSON] 30.11.2002 року заведена спадкова справа за №1039 та [PERSON] отримані свідоцтва про право на спадщину за законом. Як встановлено судом вище, [PERSON] проти задоволення позовних вимог не заперечує та просить суд позовні вимоги задовольнити, що дає підстави суду прийти до переконання, що спадкоємець майна [PERSON] не заперечує проти обставини щодо придбання вказаного вище будинку позивачем по справі. Таким чином судом встановлено, що позивач по справі відкрито та добросовісно користується вказаним вище будинком весь цей час, здійснює догляд за ним, користується як своїм власним, що стверджується відповідними доказами, що додані до матеріалів справи. Верховний Суд у своїй постанові від 24.01.2019 року у справі № 755/16913/16-ц зазначив, що за аналізом частини першій статті 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Тому при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. У справі, яка розглядається судом позивач, вселявся у вказаний будинок як у свій власний досягнувши перед цим домовленості із власником, яка через деякий час померла, а спадкова справа після смерті [PERSON] була заведена лише через два роки після його вселення у вказаний будинок. Іншу особи вказаним майном не користуються взагалі, про нього не турбуються, долею останнього не переймаються. Матеріали справи не містять жодних підстав для сумніву щодо достовірності цих обставин. Згідно з нормами ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014р., останній вказував: Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності(п.9); Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ (п.11); Ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК. Під час розгляду позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, пред`явленого давнісним володільцем, застосуванню підлягають також положення статті 388 ЦК за наявності відповідних заперечень з боку відповідача (п.12); Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень")(п.14). Відповідно висновків Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладених у його постановах, прийнятих за результатами розгляду справ з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, та систематизованих у Листі Верховного Суду України "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ" від 01.07.2013р., Розділ Набувальна давність (ст. 344 ЦК): «У ЦК набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п`ять років. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Таким чином, оскільки позивач добросовісно заволодів вказаним будинком та відкрито і безперервно володіє і користується зазначеним майном більше 19 років, то суд вважає, що останній набув права власності на нього за набувальною давністю. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі зазначеного та

Outcome: approved