Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

[PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON], звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з зазначеною позовною заявою, в якій просить визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] в місті Києві наступним чином: виділити в користування позивачки та її малолітній дочці [PERSON] кімнату жилою площею 17,6 кв.м.; виділити у користування відповідачці [PERSON] кімнату жилою площею 12,4 кв.м.; кухню, коридор, ванну кімнату та вбиральню залишити у загальному користуванні. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі, пославшись на те, що зазначена квартира належить на праві спільної часткової власності у рівних долях також її матері та сестрі, вона є власником 1/3 частини відповідно до свідоцтва про право власності на житло, але між співвласниками склалися неприязні стосунки та тривають суперечки з приводу оплати квартири та комунальних послуг, які добровільно врегулювати не виявляється можливим, зазначивши про рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10.12.2012р., яким було встановлено порядок користування квартирою, але з урахуванням прав своєї дитини вона бажає самостійно користуватись разом з нею своєю окремою кімнатою, в якій вони фактично проживають. У судовому засіданні відповідач проти позовних вимог заперечувала, пославшись на те, що зазначена квартира є їх спільною частковою власністю, вона також є власником 1/3 частини відповідно до свідоцтва про право власності на житло, підтвердивши, що між співвласниками склалися неприязні стосунки та тривають суперечки з приводу оплати квартири і комунальних послуг, зазначивши, що позивачка не платить за комунальні послуги у зв'язку зі скрутним фінансовим становищем. У судовому засіданні третя особа [PERSON] проти позовних вимог заперечувала, пояснивши, що між сторонами дійсно склались неприязні стосунки, вважає, що позивач зі свого боку постійно провокує конфлікти зі своєю матір'ю, що призводить до погіршення стану здоров'я останньої. Третя особа Комунальне підприємство "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" належним чином повідомлена про судове засідання, не з'явилась, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи без участі представника. Третя особа Служба у справах дітей належним чином повідомлена про судове засідання, не з'явилась, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити з урахуванням житлових інтересів малолітньої [PERSON], [INFO]. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної спільної власності [PERSON] та членам її сім'ї: [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 02 листопада 2006 року №2140 (а.с. 9). За зверненням до органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи судом отримана інформація про місце проживання (перебування) відповідача за вищезазначеною адресою (а.с. 19). Відповідно довідки №142 від 11.09.2014 року Управління житлово-комунального господарства квартира за адресою: [ADDRESS], була приватизована на ім'я: [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях (а.с. 10). Відповідно довідки форми №3 Комунального підприємства "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" від 02.03.2015р. б/н виданої [PERSON] в тому, що вона дійсно зареєстрована і проживає у [ADDRESS] і займає житлову площу 2 кім., 30,00 кв.м. трьохкімнатної квартири, є власником особового рахунку цієї жилплощі, на цій житлоплощі проживають і зареєстровані 3 особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 44). Відповідно довідки форми №3 Комунального підприємства "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" від 08.08.2015р. №1012 виданої [PERSON] в тому, що вона дійсно зареєстрована і проживає у [ADDRESS] і займає житлову площу 3 кім., 43,90 кв.м. трьохкімнатної квартири, на цій житлоплощі проживають і зареєстровані 3 особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 11). Відповідно до відомостей Технічного паспорта на квартиру, що знаходиться у власності, вищезазначена квартира складається з 3 кімнат жилою площею 43,9 кв.м.: 1-а кімната - 13,9 кв.м., 2-а - 17,6 кв.м., 3-я - 12,4 кв.м., кухні площею - 8,5 кв.м., ванної кімнати - 2,6 кв.м., вбиральні - 1,0 кв.м., коридору - 15,0 кв.м. (а.с. 12-13). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10.12.2012р. було встановлено порядок володіння та користування квартирою [ADDRESS] в м. Києві; виділено у володіння та користування [PERSON] кімнату житловою площею 13,9 кв.м. з вбудованою шафою площею 1 кв.м.; виділено у володіння та користування [PERSON] та [PERSON] кімнати, жилою площею 12,4 кв.м. та 17,6 кв.м. в цій квартирі, кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор залишено в спільному користуванні сторін (а.с. 14). Судом було встановлено, що між сторонами не досягнуто згоди з приводу порядку користування квартирою, оскільки в квартирі проживають три особи, які мають право власності на квартиру в рівних долях, кожному співвласнику належить (13,9 + 12,4 +17,6) : 3 = 14,6 кв.м жилої площі. Якщо [PERSON] належить 14,6 кв.м. житлової площі, то воно має право на користування та володіння кімнатою, жилою площею 13,9 кв.м. з вбудованою шафою площею 1 кв.м., а [PERSON] та [PERSON] мають право на користування та володіння кімнатами, жилою площею 12,4 кв.м. та 17,6 кв.м. Кухня, ванна кімната, вбиральня та коридор залишаються в спільному користуванні сторін. Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 21.12.2012р. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не потребують доказуванню обставини, установлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. [INFO] року народилась [PERSON], батьками якої є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 15). Відповідно до відомостей Акту обстеження житлово-побутових умов від 08 грудня 2014 року Службою у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державною адміністрацією було проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS], та було встановлено, що на момент обстеження кімната площею 17,6 кв.м. знаходиться у користуванні [PERSON] та її малолітньої доньки [PERSON], в якій знаходяться їх особисті речі, при цьому для виховання, розвитку та проживання дитини створені відповідні умови (а.с. 31). Судом встановлено, що позивачка разом зі своєю малолітньою дочкою проживає у кімнаті площею 17,6 кв.м., яка знаходиться у їх користуванні, що не заперечувалось з боку осіб, які беруть участь у справі. Розглядаючи цю справу суд враховує інтереси сторін, малолітньої [PERSON] і вирішує спір залежно від установленого та на підставі закону, а також враховуючи встановлений сторонами порядок користування спірним житловим приміщенням з дотриманням права цих осіб і членів їх сім'ї на житло, виходячи з такого. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно зі статтею 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей"). Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Учасники спільної часткової власності вправі визначити порядок користування спільною річчю. Якщо об'єктом спільної власності є квартира, установити, хто і яким приміщенням буде користатися. Учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю (ч. 1 ст. 358 ЦК). Учасники спільної часткової власності здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. Однак у випадку розбіжностей щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном це питання за позовом кожного з власників може вирішити суд. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ці норми регулюють саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування квартирою кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина квартири з урахуванням його частки в праві спільної власності на квартиру. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Таким чином, установлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України суд враховує висновки Верховного суду України, викладені у правовій позиції у справі №6-12цс13 від 3 квітня 2013 року. Тому суд вважає, що передача у користування позивачці та її малолітній дитині конкретної частини квартири, з урахуванням частки позивачки в праві спільної власності на квартиру з виділенням у користування кімнати площею 17,6 кв.м., яка не точно відповідає належним співвласникам часткам, не припиняє право спільної часткової власності сторін на це майно, а тому, враховуючи фактичні дані та встановлені обставини цієї справи, у даному конкретному випадку є можливим. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позовної заяви. На підставі викладеного та

Outcome: approved