Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

позивач [PERSON] у жовтні 2013 року звернулася у суд з позовом про поділ спільного сумісного майна та надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28 січня 2014 року дана позовна заява [PERSON] в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька залишена без розгляду. (а.с. 147) Звертаючись у суд із позовом про поділ спільного сумісного майна, позивач просить суд з урахуванням інтересів дитини, яка проживає разом з позивачем, збільшити розмір її частки в спільно нажитому майні подружжя на 1/3 частину від загальної вартості спільно нажитого майна та в порядку поділу майна спільно нажитого подружжям виділити їй в особисту приватну власність 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Також позивач просить припинити право відповідача на частку у зазначеній квартирі та зобов'язати Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву перевести обов'язки по кредитному договору № 121 від 30 грудня 2004 року на позивача. В мотивування вимог посилалася на те, що зазначене майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому підлягають поділу у судовому порядку внаслідок відсутності домовленості у вирішенні спору у добровільному порядку. У позовній заяві зазначає, що вона з 09 листопада 2002 року по 29 квітня 2010 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] [INFO] них народився син - [PERSON], який після розірвання шлюбу проживає з позивачем. Під час перебування у шлюбі подружжям була придбана квартира [ADDRESS] за кошти, отримані ними у Державному фонді сприяння молодіжному житловому будівництву. 23 квітня 2007 року свідоцтво про право власності на зазначену квартиру видано на ім'я відповідача [PERSON] На думку позивача, частка відповідача у спільному майні є незначною, квартира є неподільною, спільне користування квартирою є неможливим, а тому право власності [PERSON] підлягає припиненню за умови, що позивач сплатить на його користь грошову компенсацію вартості належної йому частки у сумі 55 341,48 грн. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позову, посилаючись на безпідставність вимог позивача. Представники третіх осіб - Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву" та Іпотечного центру в м. Києві та Київської області Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву"в судовому засіданні також заперечували проти задоволення позову. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно з нормою ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. При поділі майна суд враховує, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому, суд також може брати до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу, та при вирішенні спору щодо розподілу майна за певних обставин суд може відступити від принципу рівності частин подружжя. Відповідно до ст.ст. 68,69 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Статтями 70,71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що з 09 листопада 2002 року по 29 квітня 2010 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 8-9), від шлюбу мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає з матір'ю. (а.с. 10) Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 грудня 2009 року постановлено стягувати з відповідача на користь позивача на утримання малолітнього сина [PERSON], аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 23.06.2009 року до досягнення дитиною повноліття. 30 грудня 2004 року між Регіональним відділенням в м. Києві Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву і [PERSON], з однієї сторони, та ТОВ Територіальне між господарче об'єднання «Ліко-Холдінг», з другої сторони, укладено договір про інвестування в будівництво, за умовами якого Фонд взяв на себе зобов'язання по фінансуванню, а товариство - по забезпеченню будівництва житла. (а.с. 98) Згідно з кредитною угодою, укладеною 30 грудня 2004 року між [PERSON] Регіональним відділенням у м. Києві Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, Фонд взяв на себе зобов'язання надати [PERSON] прямий цільовий кредит в сумі 162 097 грн. на будівництво квартири, а [PERSON] зобов'язувався його погасити. (а.с. 91) На підставі свідоцтва про право власності від 23 квітня 2007 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 39) Дана квартира складається з двох жилих кімнат, загальна площа 77,10 кв.м, жила площа 39,20 кв.м. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитною угодою 31 липня 2007 року між [PERSON] та Іпотечним центром в м. Києві та Київській області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 42-45), за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю квартиру [ADDRESS]. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина четверта статті 65 СК України). Суд приймає до уваги ту обставину, що спірна квартира була придбана за кошти, отримані за кредитною угодою, зобов"язання позичальника за якою знаходяться на стадії виконання (строк повернення кредиту до 30 грудня 2034 року). Шлюб сторін по справі розірвано, відповідач виконує зобов"язання позичальника за вказаною кредитною угодою. Проте, суд позбавлений можливості вирішити питання по борговим зобов"язанням відповідача за кредитною угодою, частково виконаною ним перед фондом після припинення шлюбно-сімейних відносин з позивачем по справі. Так суду не надано відповідних банківських документів, які б свідчили про розмір тіла кредиту та іншихплатежів, здійснених відповідачем після припинення шлюбно-сімейних відносин з позивачем. При цьмоу, суд приймає до уваги ту обставину, що відповідач не позбавленний можливості в судовому порядку вирішити питання з позивачем по виконаним одноособово ним зобов"язанням перед фндом за кредитною угодою. Таким чином, у результаті придбання подружжям квартири в кредит боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір. При цьому юридично важливою обставиною є те, що кредит, що наданий державою на сім'ю, є кредитом саме для забезпечення молодих сімей житлом і в даному випадку згода органу, який від імені держави надав кредит, на покладання обов'язку його сплачувати й на іншого з подружжя немає значення. Отже, оскільки квартира [ADDRESS] була збудована за кошти, отримані [PERSON] в кредит, наданий державою на сім'ю у грудні 2004 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, то така квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України). За таких обставин, вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме в частині визнання права власності в рівних частках, по 1/2 частці за кожним з подружжя. Ураховуючи, що спірна квартира не може бути поділена в натурі відповідно до часток подружжя, тому є підстави для визнання за подружжям права власності на ідеальні частки в квартирі без її реального поділу та залишення спірної квартири у спільній частковій власності сторін, як зазначено у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя". Частинами другою та третьою ст. 70 СК України передбачено право суду при вирішенні спору про поділ майна подружжя відступити від засад рівності часток подружжя та збільшити частку майна дружини, чоловіка. Разом з тим, позивач не надала суду переконливих доказів, які б дали суду право застосувати зазначений закон. У позовній заяві зазначено, що необхідність такого відступу викликана тим, що з нею проживає їх неповнолітній син.. Суд, вважає, що зазначена обставина не є підставою для відступу від рівності часток при поділі майна сторін, оскільки під час судового розгляду справи встановлено, що відповідач також приймає участь в утриманні дитини, сплачуючи аліменти на підстави рішення суду. Відповідач зазначає, що спірна квартира придбана ним за кошти, отримані за умовами договору позики, укладеного 30 червня 2004 року між ним та його сестрою [PERSON] Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підтвердження своїх посилань відповідач надав суду розписку про отримання ним у борг від його сестри [PERSON] грошових коштів у сумі 109 000 грн. (а.с. 47). Суд критично ставиться до вказаної розписки, оскільки вона не є належним доказом того, що відповідачем у придбання спірної квартири були вкладені грошові кошти, які є його особистою вланістю. Отже, вирішуючи питання про розподіл спірного майна, суд виходить з принципу рівності та справедливості, враховуючи й інтереси сторін щодо його розподілу, вартості майна, яке залишається у власності сторін. Не підлягають задоволенню позовні вимоги [PERSON] про припинення права власності відповідача на частину квартири, оскільки згідно з ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Зі змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 частини першої ст. 365 ЦК України випадку, але лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. З огляду на зазначене, суд першої інстанції помилково виходив з того, що передбачені п.п. 1-4 ч. 1 ст. 365 ЦК умови, за яких може бути припинене право особи на частку у майні, мають існувати одночасно. Крім того висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном. Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що припинення його права на частку завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки він залишиться без житла. Позивач не спростувала доводи відповідача та не надали суду доказів, що він в квартирі не проживає та має інше житло, навпаки у судовому засіданні позивач не заперечувала, що [PERSON] постійно проживає у спірній квартирі. 1/2 частина цієї квартири не є незначною. Кожен із співвласників має саме таку частку. Судом встановлено, що між сторонами існує конфліктна ситуація, проте таку ситуацію неможливо визнати особливими обставинами, які унеможливлюють спільне проживання співвласників. З наданих позивачем постанов про відмову в порушенні кримінальної справи та закриття кримінального провадження вбачається, що сторони звинувачують одне одного у вчинені сімейних конфліктів (а.с.19, 20 та 21). Також [PERSON] не дотрималася вимог ч. 2 ст. 365 ЦК України щодо попереднього внесення вартості частки відповідача на депозитний рахунок суду. Клопотань про призначення судової будівельно-технічної експертизи (для визначення можливого поділу квартири) та товарознавчої (для оцінки ринкової вартості 1/2 частини квартири) сторони та їх представники не заявляли, при цьому заперечували вартість квартири, визначену договором інвестування. Наведе свідчить про те, що для задоволення позову відсутні правові підстави. Суд також не вбачає підстав для зобов'язання Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, який залучений до участі у справі як третя особа, а не відповідач, перевести обов'язки по кредитному договору № 121 від 30 грудня 2004 року на неї. За ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Таке правило визначає підстави виникнення зобов'язання у другого з подружжя. Той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов'язаною стороною (боржником), якщо договір було укладено другим із подружжя в інтересах сім'ї; майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'і. Поєднання вказаних підстав надає можливості розглядати другого з подружжя як зобов'язану особу, незважаючи на те, що така особа не брала особисто участі в укладенні договору. З цього випливає, що закон при вирішенні цього питання закріплює не суб'єктивний, а об'єктивний підхід, оскільки не пов'язує виникнення обов'язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на укладення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов'язаною особою, якщо об'єктивно цей договір було укладено в інтересах сім'ї та одержане майно було використано в інтересах сім'ї. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. На підставі ст. 88 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позову, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 1059,47 грн. судового збору.

Outcome: partial