Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-30 00:00:00

22 вересня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ "Чернігівське обласне підприємство автобусних станцій 17499" про визнання наказу № 98-к від 21 серпня 2014 року щодо її звільнення незаконним, поновлення на посаді старшого касира автостанцій Чернігів-1, Городня, Щорс, стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу з 22 серпня 2014 по день винесення рішення суду. У судовому засіданні позивач та її представники позов підтримали та просили задовольнити. Представники відповідача заперечували проти задоволення позову, мотивуючи це законністю звільнення позивача. Представник третьої особи до суду не з'явився, про час та місце розгляду справи оповіщений, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення позивача, представників позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що позивач працювала на посаді старшого касира автостанцій Чернгів-1, Городня, Щорс ПАТ "Чернігівське обласне підприємство автобусних станцій 17499" (а.с. 7). Згідно з наказом в.о. обов'язки директора ПАТ "Чернігівське обласне підприємство автобусних станцій 17499" від 05.08.2014 № 90-к, [PERSON] виконувала обов'язки оператора диспетчерської служби керування з відрядною системою оплати праці на час щорічної відпустки основного працівника [PERSON] з 11 серпня по 04 вересня 2014 року (а.с. 70). 20.08.2014 позивач подала директорові відповідача письмову заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін з 21.08.2014 (а.с. 22). Наказом директора ПАТ "Чернігівське обласне підприємство автобусних станцій 17499" (далі - Товариство) від 21.08.2014 № 98-к [PERSON] звільнено з посади старшого касира автостанцій Чернігів-1, Городня, Щорс за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України з 21 серпня 2014 року. Відповідно до відмітки в наказі, [PERSON] ознайомлена з ним 22 серпня 2014 року об 11 год. 20 хв. (а.с. 6). Згідно табеля обліку використання робочого часу за серпень 2014 року у Товаристві, [PERSON] 21.08.2014, тобто в день звільнення, не працювала. Як убачається з копії видаткового касового ордера від 22.08.2014, позивач отримала заробітну плату 26.08.2014 (а.с. 34). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою для припинення трудового договору є угода сторін. Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як пояснила у судовому засіданні позивач, заяву про звільнення з посади вона подала 20.08.2014. Наступного дня її викликав до себе в кабінет директор Товариства [PERSON] Після бесіди з ним, яка тривала майже годину, позивач о 16.00 год., погодивши умови звільнення, відразу пішла з роботи, не дочекавшись наказу про звільнення, оскільки поспішала забрати дитину з дитсадка. 22.08.2014 об 11.15 год. [PERSON] отримала копію оскаржуваного наказу та трудову книжку, що також підтверджується записом в книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них (а.с. 25). При цьому позивач зазначила, що ні 21, ні 22 серпня 2014 року не вимагала виплати заробітної плати, а 22.08.2014 старший касир Товариства [PERSON] телефонувала та просила отримати належні їй суми виплат, однак позивач не виконала цього прохання. Допитані у судовому засіданні свідки підтвердили пояснення позивача. Так, свідок [PERSON], старший касир відповідача, показала, що кошти для виплати зарплати позивачеві вона отримала 22.08.2014, після чого одразу ж зателефонувала їй та повідомила про можливість забрати гроші, однак [PERSON] з'явилася за ними лише 26.08.2014. Свідок [PERSON], економіст Товариства, яка виконувала обов'язки начальника відділу кадрів, показала, що 21.08.2014 начальник підписав наказ про звільнення [PERSON], вона внесла запис в трудову книжку про це. Про звільнення позивачеві вона не повідомляла, оскільки остання після виходу з кабінету начальника залишила приміщення підприємства. Свідок [PERSON], оператор диспетчерської служби керування, показала, що 22.08.2014 позивач прийшла на роботу після 10.00 год. за своїми особистими речами та через 10 хвилин пішла. Свідок [PERSON], яку також було звільнено 21.08.2014, показала, що отримала разом з позивачем трудову книжку 22.08.2014 об 11.15 год., а усі належні їй виплати о 15.00 год., що підтверджується копією видаткового касового ордера від 22.08.2014 (а.с. 35). Свідок [PERSON], безпосередній начальник позивача, показав, що заяву позивача про звільнення за угодою сторін передав начальникові Товариства 21.08.2008, а про наявність наказу дізнався в той же день приблизно о 16.00 год. Свідок [PERSON], чергова по автостанції, показала, що 22.08.2014 [PERSON] на робочому місці не бачила. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В силу вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Під час судового розгляду судом з'ясовано, що позивач не зверталася до відповідача з офіційною вимогою про негайну видачу трудової книжки та виплату заборгованості по заробітній платі. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, які містяться в постанові Пленуму № 13 від 24.12.1999 (п. 20), належні працівникові суми заробітку, коли він в цей день не був на роботі, виплачуються наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок. У пункті 8 постанови Верховний Суд України звертає увагу, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Враховуючи все вищевикладене, суд не знаходить підстав для поновлення [PERSON] на посаді та не вбачає вини відповідача у проведенні остаточного розрахунку з позивачем не в день звільнення, оскільки остання в цей день не працювала і не надала доказів про те, що вона зверталася до відповідача з вимогою про проведення з нею остаточного розрахунку, а тому в задоволенні позову належить відмовити.

Outcome: dismissed