Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] зверрнулись до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа без самостійних вимог [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позовні вимоги мотивовано тим, що [PERSON] в 1992 році було зареєстровано шлюб з відповідачкою [PERSON], у якої була дитина від першого шлюбу відповідачка [PERSON] Після укладення шлюбу відповідачі переїхали проживати до позивача [PERSON], і останній зареєстрував їх в належній йому квартирі, яка знаходиться в м.Виноградові по вул.Миру, 29/18. Через рік після цього, між [PERSON] та [PERSON] було припинено подружні відносини і така разом із своєю донькою [PERSON] зїхала з квартири, а пізніше і виписалась із неї. Однак, коли в грудні 1993 року оформлялись документи про набуття права власності на спірну квартиру в порядку та на умовах, визначених ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», свідоцтво про право власності на житло було видано на всіх мешканців, зареєстрованих на вказаній житловій площі (в число яких входили і відповідачі по справі, які фактично на той час там вже не проживали). Отже, згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 грудня 1993 року, на праві спільної сумісної власності, власниками квартири [ADDRESS] рахуються: позивачка по справі [PERSON] (нар.Беля) Л.В., її рідна сестра [PERSON] (нар.Беля) В.В., позивач [PERSON], а також відповідачки по справі [PERSON] і [PERSON] Враховуючи, що [PERSON] із донькою [PERSON] в 1993 році виїхали із вказаної квартири, а в подальшому і знялись з реєстрації, вибувши з території міста в невідомому напрямку, [PERSON] в 1999 році було розірвано шлюб з [PERSON] й отримано в органах РАЦСу свідоцтво про розірвання шлюбу. На сьогоднішній день позивачі проддовжують проживати у вказаній квартирі. Добросовісно та безперервно володіють і відкрито користуються спірним нерухомим майном, несуть витрати по його утриманню, періодично здійснюють в ньому поточний та капітальний ремонт, вже більше двадцяти років. Відповідачки, починаючи з 1993 року не здійснювали жодних дій, які би свідчили про їх намір утримувати вказану спірну квартиру, чи провести державну реєстрацію своїх прав на дану квартиру. На підставі наведеного позивачі [PERSON] та [PERSON] просять визнати їх власниками вказаної квартири в рівних частинах по 2/5. Позивачі [PERSON] та [PERSON], про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином своєчасно, в судове засідання не з"явились, однак до суду подали письмові клопотання про розгляд справи за їх відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримують повністю і просять суд такі задовольнити, одночасно надавши свою згоду на проведення заочного розгляду справи у випадку неявки відповідачів. Відповідачки [PERSON] та [PERSON], про день, час та місце розгляду справи завчасно повідомлені в порядку ч.9 ст.74 ЦПК України через оголошення в пресі «Урядовий кур»єр» від 02.07.2016 року, в судове засідання не зявились і від них не поступило жодних клопотань про поважні причини неявки в судове засідання чи відкладення розгляду справи. Третя особа по справі без самостійних вимог [PERSON], яка про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином своєчасно, в судове засідання не зявилась і подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності, повне визнання позовних вимог, заявлених [PERSON] та [PERSON], і обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог. Беручи до уваги положення ст.224 ЦПК України, наявність висловленої позивачами згоди на проведення заочного розгляду справи у випадку неявки відповідачів, і відсутність будь-яких клопотань зі сторони відповідачок [PERSON] та [PERSON] про відкладення розгляду справи або поважні причини неявки в судове засідання, суд вважає за можливе провести заочний розгляд вказаної справи. Обстеживши матеріали справи та клопотання сторін, визнаючи в порядку ст.169 ЦПК України необовязковим відібрання особистих пояснень від учасників процесу, і враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів та доказів і приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлені ті обставини на які посилається позивач в своїй позовній заяві. Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог і наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 1992 року перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON], у якої була дитина від першого шлюбу відповідачка [PERSON] Після укладення шлюбу [PERSON] зареєстрував їх в належній йому квартирі, яка знаходиться в м.Виноградові по вул.Миру, 29/18. Буквально через рік після цього, між [PERSON] та [PERSON] було припинено подружні відносини і така разом із своєю донькою [PERSON] переїхала, а пізніше і виписалась із квартири [ADDRESS]. Однак, коли в грудні 1993 року оформлялись документи про набуття права власності на спірну квартиру в порядку та на умовах, визначених ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», свідоцтво про право власності на житло було видано на всіх мешканців, прописаних на вказаній житловій площі. Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 17 грудня 1993 року, на праві спільної сумісної власності, власниками квартири [ADDRESS] рахуються [PERSON] (нар.Беля) Л.В., [PERSON] (нар.Беля) В.В., [PERSON], а також відповідачки по справі [PERSON] і [PERSON]. Відповідачки [PERSON] та [PERSON] в 1993 році виїхали із вказаної квартири, а в подальшому і знялись з реєстрації, вибувши з території міста в невідомому напрямку і [PERSON] в 1999 році було розірвано шлюб з [PERSON] й отримано в органах РАЦСу свідоцтво про розірвання шлюбу , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу та відповідними довідками. Вже більше двадцять років [PERSON] та [PERSON] фактично продовжують проживати у вказаній квартирі. Добросовісно та безперервно вілодіють і відкрито користуються спірним нерухомим майном, несуть витрати по його утриманню, здійснюють в ньому поточний та капітальний ремонт, що підтверджується даними будинкової книги, актом обстеження матеріально-побутових умов, довідкою Виноградівського БТІ за 1994 рік та довідкою Виноградівського ВУЖКГ за 1999 рік. В п.9 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Згідно п.11 вище вказаної Постанови Пленуму ВССУ, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а у відповідності до абзацу третього цього ж пункту ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. В п.п.13, 14 наведеної Постанови зазначено, що можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймі "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини поняття "майно" включає в себе, як "фактичне майно", так і майнові цінності, у тому числі і тоді, коли особа може претендувати на відповідну власність, тобто мати на неї право, про що зазначено у справі "Совтрансавто-Холдинг проти України" (заява № 48553/99). Саме по собі право на майно може розглядатися за змістом ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо таке право буде конкретним, належним чином визначене у заявах. Заявлення особою про своє право власності може означати "володіння майном", про яке йдеться у ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо є достатні підстави для забезпечення цього права через суд у примусовому порядку. Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Отже, враховуючи практику Європейського суду особа може звернутися за захистом свого права і тоді, коли вона ще не отримала майно, проте набуде його в законному порядку. З матеріалів справи вбачається, що позивачі по справі безперешкодно користуються спірним нерухомим майном, інші особи на володіння та користування даним майном, зокрема на його частину, належну відповідачам, на підставах, передбачених законом, своїх прав не заявляли і не заявляють, придатність нерухомого майна до використання ніким не оспорюється. Ні [PERSON], ні [PERSON] будь-яких претензій або вимог про витребування свого майна від позивачів не заявляли. Як вбачається з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, ними не вчинювались жодні дії, спрямовані на реєстрацію права власності на частки у спірному майні. Згідно положень ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. В звязку з вище викладеним, суд приходить до переконання про підставність позовних вимог [PERSON] та [PERSON] і вважає, що такі підлягають задоволенню і позивачів слід визнати власниками вказаної квартири в рівних частинах по 2/5.

Outcome: approved