Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, аліментів на її утримання та додаткових витрат на лікування дітей. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 жовтня 2006 року в м. Братислава Словацької Республіки позивач уклала шлюб з відповідачем, який є громадянином Словацької Республіки. [INFO] від шлюбу з відповідачем народилась двійня - сини [PERSON] та [PERSON]. До видачі свідоцтв про народження дітей останні мали прізвище матері - [PERSON], оскільки позивач на день народження дітей не мала в своєму розпорядженні свідоцтво про її одруження з відповідачем. Після отримання свідоцтва про шлюб прізвище дітей ([PERSON]) було змінено на прізвище відповідача - [PERSON], про що були видані відповідні свідоцтва про їх народження. Згідно рішення районного суду м. Братислави Словацької Республіки від 26 березня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано. Позивач вказує, що малолітні діти - [PERSON] та [PERSON], проживають з нею. Відповідач, будучи батьком дітей, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, хоча і має таку можливість. Під час розгляду справи про розірвання шлюбу він особисто зазначав, що на день розгляду справи він не працював, однак раніше працював програмістом у фірмі "ІМ.", де отримував заробітну плату в розмірі 3000 євро. Позивач вважає, що відповідач, маючи нерегулярний, мінливий дохід, повинен сплачувати аліменти на утриманні дітей в твердій грошовій сумі, які вона визначає в розмірі 4000,00 грн. Крім цього, в силу ч. 2 ст. 191 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України), позивач вважає, що вона має право ставити питання про отримання аліментів на утримання дітей за попередній період, а саме за останні три роки, мотивуючи це тим, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержувати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Зокрема, вона неодноразово зверталась до відповідача, писала йому на електронну адресу з приводу утримання дітей, однак відповідач залишав її прохання без задоволення. Враховуючи викладене, [PERSON] просила стягувати з [PERSON], на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO], та сина - [PERSON], [INFO], в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 копійок щомісячно, починаючи з 16 серпня 2010 року і до досягнення дітьми повноліття. Крім цього, в своїй позовній заяві позивач вказувала, що вона не працює, так як доглядає дітей. Син [PERSON] є дитиною-інвалідом, йому встановлено діагноз "G 80.1 ДЦП, спастична диплегія. Рухові порушення ІІІ рівня за класифікацією GМFCS. Функція руки ІІІ рівня за класифікацією MACS". Син постійно проходить лікування в Міжнародній клініці відновного лікування. Таке лікування йому рекомендовано проходити 2-3 рази на рік. На день подання позову до суду позивачем витрачено кошти на лікування сина [PERSON] на загальну суму 50890,50 грн., що підтверджується документально. На підставі ст. 185 СК України, позивач [PERSON] просить суд постановити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] в її користь понесені нею витрати на лікування сина [PERSON] одноразово в сумі 50890,50 грн. Також позивач зазначає, що, згідно довідки ТзОВ "Міжнародна клініка відновного лікування" від 15 березня 2013 року № 433/3-95, сину [PERSON] рекомендовано проходити два-три курси лікування в рік. У її другого сина - [PERSON] спостерігається порушення мови, в зв'язку з чим з ним два рази на тиждень займається логопед. Вартість одного такого заняття коштує 40 грн. В місяць позивач витрачає на заняття з логопедом 320 грн. Враховуючи положення ст. 185 СК України, згідно якого додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватись після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно, просила стягувати з відповідача додаткові витрати на лікування та оздоровлення дітей [PERSON] та [PERSON], наперед в розмірі 40000 (сорок тисяч) гривень 00 копійок у січні місяці щороку, починаючи з 2014 року до досягнення дітьми повноліття. Позивач також вказує, що вона змушена була виховувати дітей, один син з яких є дитиною-інвалідом, та у зв'язку з цим була позбавлена можливості працювати. Присутність позивача при лікуванні дитини є необхідною, що підтверджується документально. А тому, позивач вважає, що на підставі ч. 4 ст. 76 СК України вона має право на утримання після розірвання шлюбу з відповідачем. Право на таке утримання згідно законодавства триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. В зв'язку з викладеним, позивач просила стягувати з відповідача аліменти на її утримання в розмірі 1000,00 грн. щомісячно, починаючи з 26 березня 2013 року (день розірвання шлюбу) по 25 березня 2016 року. Також позивач просила стягнути з відповідача на її користь 229,40 грн. судового збору, який був сплачений нею при зверненні до суду з даним позовом /а.с. 2-4/. В процесі розгляду справи позивачем були надані копії квитанцій про оплату нею судових витрат, пов'язаних із залученням перекладача, які вона також просила стягнути з відповідача на її користь /а.с. 124-130/. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, подала суду письмову заяву розгляд справи у її відсутності, просить позов задовольнити повністю з підстав, викладених в позовній заяві /а.с. 152/. Представник позивача за довіреністю - [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак подав суду письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності, просить позов задовольнити в повному об'ємі, а також просить крім вказаних вище витрат, пов'язаних із залученням відповідних послуг перекладача, додатково стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням відповідних послуг перекладача, в сумі 570 грн. /а.с. 158, 169/ Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Даючи пояснення районному суду м. Братислави (Словацька Республіка), на виконання судового доручення Ковельського міськрайонного суду Волинської області, відповідач зазначив, що він позовні вимоги [PERSON] не визнає в повному обсязі, бажає бути присутнім при розгляді даного позову /а.с. 164/. Згідно ухвали Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 13 вересня 2013 року про звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу Словацької Республіки, судове засідання по розгляду даної справи було призначено на 10 год. 00 хв. 17 березня 2014 року в приміщенні Ковельського міськрайонного суду. На випадок невчасного вручення відповідачу виклику про день судового розгляду, цією ж ухвалою було призначено резервну дату судового засідання - 10 год. 00 хв. 16 травня 2014 року /а.с. 44/. Разом з тим, в зв'язку з невчасним надходженням відповіді на вказану вище ухвалу суду, розгляд справи було призначено на 03 липня 2014 року /а.с. 133, 149/. Як вбачається з протоколу судового засідання районного суду Братислави, в якому відповідачу було вручено судові документи та опитано по суті позову, дане судове засідання відбулось 10 квітня 2014 року /а.с. 162-164/. Дана обставина свідчить про те, що відповідачу, станом на 16 травня 2014 року (тобто станом на дату резервного судового засідання), вже було відомо про дане судове провадження, як і відомо про дату, час і місце розгляду справи. Однак відповідач на розгляд справи 16 травня 2014 року не з'явився. Причин своєї неявки суду не повідомив, будь-яким чином рухом справи не цікавився. Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі "Пономарьова проти України" констатував, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Суд визнає, що відповідач, зловживаючи своїми процесуальними правами, завчасно отримавши судовий виклик до суду на розгляд справи, який мав відбутись 16 травня 2014 року і заявивши про намір бути присутнім в даному судовому засіданні, на розгляд справи не прибув, рухом справи не цікавився. Відповідних заяв про відкладення розгляду справи чи про слухання справи у його відсутності на адресу суду не надходило. За таких обставин суд вважає, що відповідач був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи та не з'явився до суду без поважних на те причин. Відповідно до згаданої вище ухвали суду від 13 вересня 2013 року, Ковельський міськрайонний суд Волинської області звернувся із судовим дорученням про надання правової допомоги (про вручення відповідних документів, виклику (повідомлення) про день судового розгляду і виконання окремої процесуальної дії) до іноземного суду або іншого компетентного органу Словацької Республіки. На виконання зазначеного доручення Районним судом м. Братислави (Словацька Республіка) на адресу суду надійшло повідомлення про вручення відповідачу [PERSON] документів та повідомлення про виклик до суду, а також протокол допиту відповідача [PERSON] з приводу даного позову /а.с. 162-166/. В своїх поясненнях, які він давав районному суду Братислави, відповідач [PERSON] зазначив, що позов [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на лікування дітей він не визнає повністю, так як немає доказів того, що малолітні діти - [PERSON] та [PERSON], є його дітьми. Вказав на те, що він не був повідомлений про запис його батьком цих дітей, у нього є сумніви відносно того, що саме він є їх батьком. Зазначив, що має намір в майбутньому ініціювати тест ДНК для встановлення свого батьківства. Також відповідач вказав, що коли він працював в Німеччині, то надсилав позивачу кошти частинами, в загальному близько 2000 євро. Потім, в зв'язку з погіршенням стану здоров'я, був звільнений з роботи і на даний час він перебуває на обліку в Центрі зайнятості та отримує соціальну допомогу в розмірі 58 євро як особа, що перебуває у матеріальній скруті. Відповідач зазначив, що має поганий стан здоров'я, проблеми з здоров'ям не є тимчасовими, він не може працювати як на постійній роботі, як і не має можливості заробляти додаткові кошти шляхом короткострокового працевлаштування. [PERSON] визнав, що не має на утриманні інших неповнолітніх дітей або непрацездатних осіб. Також відповідач пояснив, що позивач після 2-х місячного спільного проживання з ним виїхала в Україну, про свою вагітність йому не повідомляла. Вже будучи в Україні позивач повідомила відповідача про вагітність. Відповідач пропонував позивачу повернутись в Словаччину, однак вона відмовилась від його пропозиції, перестала з ним спілкуватись. Спілкування позивач відновила лише у формі даного позову. Відповідач [PERSON] заявив, що у його власності немає ніякого нерухомого майна, заощаджень він не має. Визнав, що має у своїй власності автомобіль марки "Skoda Octavia", 2007 року випуску. Відповідач не погоджувався з розглядом справи у його відсутності, наполягав на призначенні судом ДНК експертизи на предмет встановлення його батьківства щодо дітей. В своїх поясненнях відповідач зазначив, що можливо він погодиться на мирне врегулювання спору, однак просив врахувати його матеріальний стан, який після 2009 року значно погіршився /а.с. 162-164/. Зважаючи на дані обставини, та беручи до уваги, що зібраних у справі доказів достатньо для вирішення позову по суті, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України). Суд, з'ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази, наявні серед матеріали цивільної справи, прийшов до переконливого висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду із захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 414 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до положень пункту 1 ст. 30 Договору між Союзом Радянських Соціалістичних Республік і Чехословацькою Соціалістичною Республікою про правову допомогу і правові відносини в цивільних, сімейних і кримінальних справах, що Ратифікований Президією Верховної Ради СРСР 25 березня 1983 року, правовідносини батьків і дітей визначаються законодавством Договірної Сторони, на території якої дитина постійно проживає. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право", суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, якщо у справі про сплату аліментів або встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні. Як вбачається з копії аркушів паспорта громадянина України [PERSON], остання має у встановленому порядку зареєстроване місце проживання в [ADDRESS], а відтак - дана справа підсудна Ковельському міськрайонному суду Волинської області зважаючи на викладені вище вимоги чинного законодавства України /а.с. 5-6/. Згідно вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 3 ст. 61 ЦПК України). Рішенням районного суду Братислави від 26 березня 2013 року в справі за позовом інженера Владіміра Каруца до [PERSON] про розірвання шлюбу встановлено ряд обставин та фактів, які мають визначальне значення для вирішення даної справи /а.с. 9-21/. Зазначене рішення суду набрало законної сили, так як не підлягає оскарженню. Зокрема, вказаним рішенням встановлені наступні факти. [PERSON], будучи громадянином Словаччини, та [PERSON], яка є громадянкою України, 22 жовтня 2006 року уклали шлюб в м. Братислава Словацької Республіки. Протягом подружнього життя у сторін в Україні [INFO] народились близнюки - [PERSON] та [PERSON]. Згідно вказаного рішення суду, шлюб між сторонами розірвано 26 березня 2013 року. Факт народження дітей в шлюбі та той факт, що відповідач є батьком цих дітей, підтверджується також відповідними копіями свідоцтв про народження [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], виданими повторно 13 липня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ковелю реєстраційної служби Ковельського міськрайонного управління юстиції Волинської області /а.с. 22, 23/. Зважаючи на встановлені судом факти, щодо кожної з позовних вимог позивача суд прийшов до таких висновків. 1) Позовна вимога щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Оскільки судом встановлено, що відповідач є батьком [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], то, відповідно до вказаних норм СК України, на нього покладається обов'язок утримувати цих дітей до досягнення ними повноліття. При цьому суд відхиляє доводи відповідача про те, що він не є батьком цих дітей, оскільки належних та допустимих доказів, які б підтверджували дану обставину, відповідач суду не представив. В зв'язку з неприбуттям відповідача в судове засідання, призначити експертизу ДНК, на якій він наполягав, не виявляється можливим через ряд об'єктивних причин (відсутність можливості отримання біоматеріалу (зразків ДНК), відсутність оплати за проведення експертизи, тощо). Таким чином судом вбачаються правові підстави для стягнення з відповідача аліментів на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей. Відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача аліментів може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. В судовому засіданні встановлено, що неповнолітні діти - [PERSON] та [PERSON] проживають з позивачем та перебувають на її утриманні, що не спростовано відповідачем та підтверджується вказаним вище рішенням районного суду Братислави про розірвання шлюбу. Також в зазначеному вище судовому рішенні районного суду м. Братислава зазначено, що відповідач в період перебування в шлюбі з [PERSON] був працевлаштований. Останній працював як програміст у фірмі ІВМ до 2009 року, де отримував заробітну плату близько 3000 євро. Крім того, в період з 2007 - 2009 роках він працював в Словаччині, а також в Австрії. В подальшому, в зв'язку з погіршенням стану здоров'я був звільнений через низьку продуктивність. Після звільнення, будучи безробітним, отримував допомогу по нужді в розмірі 118 євро на місяць. Будучи допитаний Районним судом Братислави (Словацька Республіка) на виконання судового доручення Ковельського міськрайонного суду Волинської області відповідач [PERSON] зазначив, що на даний час він безробітний і розмір його місячного доходу становить 58 євро, саме таку соціальну допомогу у матеріальній скруті він отримує, перебуваючи на обліку у Центрі зайнятості, як особа, яка шукає роботу. Та обставина, що відповідач є безробітним, також підтверджується довідками Центру зайнятості, соціальних справ та сім'ї в м. Братислава від 09 квітня 2014 року /166, 168/. Разом з тим, розмір отримуваної відповідачем соціальної допомоги не знайшов свого підтвердження в зазначених довідках. Зазначене дає підстави вважати, що відповідач отримує доходи, розмір яких є мінливим, нестабільним, а тому вбачаються підстави для стягнення аліментів з відповідача в твердій грошовій сумі. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує наступні обставини: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дітей; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. З матеріалів справи вбачається, що неповнолітній [PERSON], [INFO], є дитиною - інвалідом. Дана обставина підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] від 22 липня 2009 року /а.с. 28/. Неповнолітній [PERSON] має незадовільний стан здоров'я, йому поставлено діагноз "G 80.1 ДЦП, спастична диплегія. Рухові порушення ІІІ рівня за класифікацією GМFCS. Функція руки ІІІ рівня за класифікацією MACS". Він постійно проходить лікування в Міжнародній клініці відновного лікування. Дана обставина підтверджується копіями виписок з історії хвороби [PERSON] за 2011-2013 роки /а.с. 29, 32-36, 156-157/. Як вказав відповідач в своїх поясненнях від 10 квітня 2014 року, наданих Районному суду Братислави, він не має зобов'язань щодо інших неповнолітніх осіб або непрацездатних осіб. Також він зазначив, що він має незадовільний стан здоров'я, має проблеми з здоров'ям, які не є тимчасовими, що не дає можливості йому працювати як за місцем роботи, де він працював, як і не має можливості заробляти кошти у формі короткострокового працевлаштування. Суд не приймає до уваги дані твердження відповідача, так як докази існування цих обставин відповідачем не надані та документально не підтверджені, хоча відповідач і зазначав, що протягом п'яти днів пред'явить та подасть до справи медичну довідку про стан його здоров'я, однак цього не зробив. У відповідності до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 Сімейного кодексу України. Згідно статті 7 Закону України "Про державний бюджет України на 2014 рік" прожитковий мінімум для дітей від 6 до 18 років складає 1286,00 грн. Враховуючи стан здоров'я та матеріальне становище дітей, беручи до уваги матеріальне становище та стан здоров'я платника аліментів, суд прийшов до переконливого висновку про можливість відповідача сплачувати аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі по 2000 грн. на двох дітей щомісячно, тобто в меншому розмірі, ніж просила позивач, однак близькому до суми прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. За таких обставин, з відповідача слід стягувати на користь позивача аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень на двох дітей щомісячно, починаючи з дня звернення до суду - з 29 серпня 2013 року і до досягнення дітьми повноліття. Однак, відповідно до вимог ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Позивачем стверджується, що вона після народження дітей в Україні вживала заходів щодо добровільної сплати аліментів відповідачем шляхом неодноразових звернень до відповідача по електронній пошті та шляхом усних звернень до нього з вимогами про сплату коштів на утримання дітей, вела розмови про його обов'язок утримувати дітей та сплачувати відповідні кошти. Відповідач не подав суду доказів та заперечень, які спростовують дані твердження позивача, а тому, зважаючи на період, за який позивач просить стягнути аліменти, в суду не виникає сумнівів в істинності таких тверджень. За таких обставин суд визнає, що позивач після народження дітей по день звернення до суду, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення відповідача від їх сплати, зважаючи на позицію останнього щодо батьківства. Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 191 СК України, та беручи до уваги те, що судом приймається рішення про стягнення аліментів з відповідача на майбутнє, починаючи з дня звернення до суду - з 29 серпня 2013 року, то аліменти за минулий період підлягають стягненню з відповідача за період з 29 серпня 2010 року по 28 серпня 2013 року включно (три роки до дня пред'явлення позивачем даного позову), а не з 16 серпня 2010 року, як про це просила позивач. В зв'язку з цим суд частково задовольняє позовні вимоги позивача в цій частині та стягує аліменти, починаючи з 29 серпня 2010 року. Розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача за минулий період, суд визначає в сумі 2000 грн. щомісячно на двох дітей з підстав, викладених вище. Таким чином суд повно, всесторонньо та об'єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази щодо позовної вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, прийшов до висновку, що з відповідача слід стягувати на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO], та сина - [PERSON], [INFO], в розмірі по 2000 гривень 00 копійок на двох дітей щомісячно, починаючи з 29 серпня 2010 року і до досягнення дітьми повноліття. Рішення в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць слід звернути до негайного виконання відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України. 2) Позовна вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача додаткових витрат на лікування та оздоровлення дітей наперед. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Відповідно до ч. 2 ст. 185 СК України, додаткові витрати можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Зі змісту п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Як зазначалось вище та як вбачається з копії посвідчення серії [NUMBER], виданого 22 липня 2009 року УПСЗН Ковельської міської ради, малолітній [PERSON] є дитиною - інвалідом /а.с. 28/. Згідно довідки ТзОВ "Міжнародна клініка відновного лікування" від 15 березня 2013 року № 433/3-95, [PERSON] встановлено діагноз "G 80.1 ДЦП, спастична диплегія. Рухові порушення ІІІ рівня за класифікацією GМFCS. Функція руки ІІІ рівня за класифікацією MACS". В період з 2011 року по 2013 рік пройшов п'ять курсів інтенсивної нейрофізіологічної реабілітації в Міжнародній клініці відновного лікування. Пацієнту рекомендовано проходити лікування два-три курси лікування на рік /а.с. 29/. З матеріалів справи вбачається, що неповнолітній [PERSON] постійно проходить відповідні курси лікування. Дана обставина підтверджується зазначеними вище виписками з його історії хвороби за 2011-2013 роки. Крім цього, позивач в своїй позовній заяві вказує, що у її другого сина - [PERSON] спостерігаються порушення мови, два рази на тиждень з ним займається лікар-логопед. Відповідачем дана обставина не спростована. Таким чином вбачається наявність особливих обставин, що зобов'язують відповідача брати участь у додаткових витратах на дітей. Згідно довідки ТзОВ "Міжнародна клініка відновного лікування" № 455/1-349 від 16 березня 2013 року, вартість одного курсу лікування в 2011 року становила 5650,00 грн. Вартість лікування весь час дорожчає і в березня місяці 2013 року вартість лікування становила 19489,50 грн. /а.с. 30/. Виходячи з викладеного вище, та враховуючи, що неповнолітньому сину [PERSON] рекомендовано проходити лікування два-три рази на рік, суд вважає, що позивачем в повній мірі доведені ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Вирішуючи питання про розмір участі відповідача у додаткових витратах на дітей наперед, суд враховує те, що позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача додаткових витрат наперед на лікування та оздоровлення дітей в розмірі 40000 грн. у січні щороку, починаючи з 2014 року до повноліття дітей, тобто про стягнення половини суми, прогнозованої нею на лікування дітей. Суд визнає даний розмір участі відповідача у додаткових витратах на дітей таким, що відповідає вимогам розумності та справедливості. Таким чином суд повно, всесторонньо та об'єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача наперед додаткових витрат на лікування та оздоровлення дітей, прийшов до висновку, що з відповідача слід стягувати на користь позивача додаткові витрати на лікування та оздоровлення дітей: сина - [PERSON], [INFO], та сина - [PERSON], [INFO], наперед в розмірі 40000 гривень 00 копійок у січні місяці щороку, починаючи з 2014 року до досягнення дітьми повноліття. 3) Позовна вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача додаткових витрат на лікування та оздоровлення дитини разово в сумі 50890,50 грн. Як зазначено вище, судом встановлено наявність особливих обставин, що зобов'язують відповідача брати участь у додаткових витратах на лікування та оздоровлення неповнолітнього сина [PERSON] Давіда, який є інвалідом. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 185 СК України, додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], пройшов п'ять курсів лікування в ТзОВ "Міжнародна клініка відновного лікування", а саме: - в період з 12.09.2011 року по 24.09.2001 року - вартість лікування 5650,00 грн. (платник [PERSON]); - в період з 19.12.2011 року по 31..12.2011 року - вартість лікування 8500,00 грн. (платник - МБФ "Україна-3000"); - в період з 23.04.2012 року по 05.05.2012 року - вартість лікування 5935,00 грн. (платник [PERSON]); - в період з 22.10.2012 року по 03.11.2012 року - вартість лікування 15569,00 грн. (платник - Міністерство охорони здоров'я України); - в період з 04.03.2013 року по 16.03.2013 року - вартість лікування 19489,50 грн. (платник - [PERSON]) /а.с. 30, 153/. Перебування неповнолітнього [PERSON] на лікуванні у вказані періоди також підтверджуються виписками з історії його хвороби. З викладеного вище вбачається, що позивачем було оплачено 3 курси лікування неповнолітнього сина [PERSON] в ТзОВ "Міжнародна клініка відновного лікування" на загальну суму 31074,50 грн. (5650,00+5935,00+19489,50=31074,50 грн.), а тому дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Позивач ставить питання про стягнення з відповідача на її користь додаткових витрат на лікування сина [PERSON] разово в сумі 50890,50 грн. Мотивує тим, що нею було оплачено три курси лікування на суму 31074,50 грн. за вказані вище періоди. Крім цього, в ході розгляду справи позивачем були представлені додаткові докази того, що за час перебування даної справи в провадженні, [PERSON] пройшов ще два курси лікування в ТзОВ "Міжнародна клініка відновного лікування", а саме в періоди з 29.09.2013 року по 12.10.2013 року та з 07.04.2014 року по 19.04.2014 року. Дана обставина підтверджується відповідними виписками з історії хвороби [PERSON] /а.с. 156, 157/. Позивачем стверджується, що нею сплачено також ще 19816,00 грн. на лікування сина в період з 30.09.2013 року по 12.10.2013 року. На підтвердження даної обставини позивач долучила до матеріалів справи рахунок МК000001513 від 13 березня 2013 року. Однак, вказаний рахунок не може бути доказом того, що позивач провела оплату лікування сина у зазначений період, так як це не підтверджено документально - в матеріалах справи відсутня квитанція про перерахування зазначеної суми на рахунок медичного закладу, як і відсутня підтверджуюча дану обставину довідка медичної установи. За таких обставин з відповідача слід стягнути на користь позивача додаткові витрати на лікування дитини - сина [PERSON] у в розмірі 31074,50 грн. 4) Позовна вимога щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача. Відповідно до ч. 4 ст. 76 СК України, якщо у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв'язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. Як встановлено в судовому засіданні, шлюб між сторонами був розірваний 26 березня 2013 року. Позивач [PERSON] має на утриманні двох неповнолітніх дітей, один з яких є інвалідом. Він потребує стороннього догляду, йому рекомендовано проходити два-три рази на рік курси лікування, тривалість кожного такого курсу - близько 2 тижнів. Згідно згаданої вище довідки ТзОВ "Міжнародна клініка відновного лікування" № 433/3-95 від 15 березня 2013 року, присутність батьків при проходженні курсу лікування є обов'язковою. В зв'язку з викладеним, суд вважає переконливими доводи позивача про те, що в зв'язку вихованням та доглядом за сином-інвалідом позивач була позбавлена можливості працювати. Крім цього позивач зазначає, що прожити на державну соціальну допомогу, яку вона отримує на дитину-інваліда, неможливо. Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що позивач, будучи працездатною особою, однак в зв'язку з вихованням дітей, веденням домашнього господарства, хворобою сина-інваліда, який потребує її постійно догляду та піклування про нього, не мала можливості працювати, та, потребуючи матеріальної допомоги, має право на утримання в зв'язку з розірванням шлюбу. Відповідач не має інвалідності, має досить молодий вік, не подав докази існування обставин, які істотно обмежують його працездатність, докази існування у нього зобов'язань по утриманню інших осіб, докази існування інших обставин, що мають істотне значення, а саме докази на підтвердження незадовільного стану здоров'я, які б позбавляли його можливості сплачувати аліменти на утримання колишньої дружини. Визначаючи розмір аліментів, суд відповідно до вимог ч. 2 ст. 80, ст. 182 СК України, прийшов до висновку про спроможність відповідача сплачувати аліменти на утримання колишньої дружини в розмірі 1000,00 грн., тобто в тому розмірі, в якому просила позивач. Згідно вимог ч. 1 ст. 79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Зважаючи, що позивач звернулась з позовом про стягнення аліментів на її утримання 29 серпня 2013 року, а також враховуючи вимоги ч. 4 ст. 76 СК України відносно того, що право на таке утримання триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу, з відповідача слід стягувати аліменти на утримання позивача, починаючи з дня звернення до суду - з 29 серпня 2013 року по 25 березня 2016 року, а не з 26 березня 2013 року по 25 березня 2016 року, як того просила позивач. Рішення в частині стягнення аліментів у межах платежу за один місяць слід звернути до негайного виконання відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України. 5) Вимога позивача щодо стягнення з відповідача на її користь судових витрат по справі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. В свою чергу, до витрат, пов'язаних з розгляду судової справи, належать витрати на правову допомогу, витрати, пов'язані з залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведення судових експертиз, та інші. Таким чином підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] витрати, пов'язані з залученням перекладача, які були сплачені позивачем відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордера № 76 від 06.11.2013 року, № 32 від 31.10.2013 року, № 35 від 05.11.2013 року та № 20 від 16.06.2014 року на загальну суму 5912,00 грн. /а.с.125, 127, 129, 169). Крім цього, підлягає також стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 229,40 грн., який позивач сплатила згідно квитанції № 1405.397.1 від 30 серпня 2013 року при зверненні до суду з даним позовом. В зв'язку з наведеним, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати по справі в сумі 6141,40 грн. ( 229,40+5912,00 = 6141,40). 6) Стягнення з відповідача судових витрат в дохід держави. Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Згідно вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до вимог п.п. 1, 3, 10 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, ціна позову визначається: - у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується; - у позовах про стягнення аліментів - сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців; - у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог. Виходячи з наведених норм та з тих позовних вимог позивача, які підлягають задоволенню судом, ціна позову буде складати 289075,50 грн. ((2000 грн. х 6 місяців) + (40000 грн. х 6 місяців) + 31074,50 грн. + (1000 грн. х 6 місяців)). У відповідності до вимог ст. 4 Закону України "Про судовий збір", в дохід держави в даному випадку має бути сплачено 2890,75 грн. судового збору (289075,50 грн. х 1%). Враховуючи, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в сумі 229,40 грн., то з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 2661,35 (2890,75 грн. - 229,40 грн.).

Outcome: partial