Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

19 грудня 2013 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, де просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNJ0GR0000000089 від 29.09.2008 року, розмір якої становить 426559,17 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок і земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] і належать на праві власності відповідачеві [PERSON] шляхом продажу з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, виселивши відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у зазначеному житловому будинку зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, іміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку, а також стягнути з відповідача на свою користь судові витрати понесені при пред'явленні позову у зв'язку зі сплатою судового збору в сумі 3755,50 грн. При цьому, позивач просить визнати дійсним договір іпотеки № DNJ0GR0000000089 від 29.09.2008 року, укладений між банком та відповідачем. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29 вересня 2008 року між банком та [PERSON] укладено зазначений кредитний договір. Відповідно умов якого банк надав позичальникові кредит у сумі 18540,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном погашення 29 вересня 2018 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 29 вересня 2008 року між банком та відповідачем також укладено договір іпотеки № DNJ0GR0000000089, згідно умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], належний йому на праві приватної власності на підставі договору дарування. При цьому, іпотека за вказаним договором поширюється і на земельну ділянку 138 кв.м., на якій розташований предмет іпотеки, що також належить відповідачу. Однак, [PERSON] умови кредитного договору виконувались не належним чином, що призвело до утворення заборгованості, розмір якої на 07 грудня 2012 року становить 53386,63 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 426559,17 грн., тому позивач просить суд звернути стягнення, в рахунок погашення заборгованість за кредитним договором, на предмет іпотеки. Представник позивача Резніченко Д.М., що діє на підставі довіреності № 60-О від 09 січня 2014 року, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, до суду не з'явився. У наданій заяві, підтримуючи у повному обсязі позовні вимоги, просить розглянути справу за його відсутності, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, [PERSON] у судові засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином з урахуванням положень ч.5 ст.74 ЦПК України, про поважність причин своєї неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подав, заперечень щодо позову не надав. Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до вимог частини 1 ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок , а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом , не випливає із суті зобов'язання. Відповідно до вимог ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти У відповідності до вимог ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 зазначеного закону. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку»; відповідно до абз. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі змістом ч. 1 та ч. 3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 35 зазначеної вище правової норми у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Таким чином, позивач діяв у спосіб, передбачений законом та кредитним договором, заборгованість за кредитним договором, не зважаючи також на вимогу кредитора з боку позичальника сплачена не була, порушенням з боку позичальника боргового зобов'язання завдаються збитки іпотекодержателю та змінюється обсяг його прав, можливість звернення стягнення на майно сторони за цим позовом погодили під час укладення кредитного та іпотечних договорів. Як вбачається зі ст.36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановлене** статтею 38 цього Закону. Відповідно до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Разом з тим, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Згідно вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Відповідно до п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою ст., ст. 9, 109 ЖК України, ст. ст. 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Вирішуючи спір, суд на порушення вимог ст., ст. 213, 214 ЦПК України на зазначені положення вимог закону уваги не звернув, роз'яснень наданих у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» не врахував, встановивши наявність, передбачених законом підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, суд дійшов передчасного висновку щодо наявності таких підстав для виселення відповідачки із спірної квартири. При цьому суд взагалі не дослідив дотримання позивачем встановленого законом порядку виселення відповідачки. Відповідно до вимог ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В частині виселення відповідачки із спірної квартири позивач взагалі не надав суду першої та апеляційної інстанції доказів про те, що відповідач добровільно не звільнила квартиру, на яку звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції на вказані обставини належної уваги не звернув та передчасно прийшов до висновку про виселення відповідачки із вказаної квартири. У зв*язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване рішення суду скасувати в частині виселення [PERSON] із квартири [ADDRESS] зі зняттям з реєстрації обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Дніпропетровській області і у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] в цій частині відмовити. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін, оскільки воно відповідає вимогам норм матеріального, процесуального права, встановленим обставинам і матеріалам справи. Доводи апеляційної скарги відносно того, що звертаючи стягнення на спірну квартиру, судом першої інстанції були порушені інтереси неповнолітньої дитини та по даній справі до участі не залучався орган опіки та піклування, не можуть бути підставою для скасування рішення суду в цій частині, оскільки у справі відсутні дані про заявлення вимог про визнання договору іпотеки недійсним з цих підстав і позивач не ставив питання про виселення із вказаної квартири саме неповнолітньої дитини. Посилання в апеляційній скарзі на те, що є незаконним договір іпотеки, є необґрунтованим, відповідач не надав суду доказів про визнання його недійсним. Сторони дійсно одночасно із договором іпотеки підписали заставну, про що свідчить п.5 укладеного між сторонами іпотечного договору(а.с.7). Відповідно до вимог ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Частиною 2 ст.575 ЦК України передбачено, що закладом є застава рухомого майна , що передається у володіння заставодержателя або за його наказом- у володіння третій особі. Відповідно до п.5 договору іпотеки, укладеного між сторонами 12 лютого 2008 року(а.с.7-8) Іпотекодержатель є власником Заставної, що не позбавляє його права звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому є необґрунтованим посилання апелянта з цього приводу в апеляційній скарзі. Інші доводи скарги не спростовують правильність рішення суду в іншій частині, не є суттєвими для правильного вирішення спору, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, зводяться до переоцінки доказів по справі. Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: partial