Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

09 квітня 2021 року представник позивача адвокат - Хрипунов Денис Григорович звернувся до суду з даним позовом до [PERSON] , в якому просить надати [PERSON] , дозвіл на оформлення документів для тимчасового виїзду за кордон її малолітньої доньки - [PERSON] [INFO] , як її матері без згоди та супроводу батька [PERSON] , до іншої країни, а саме: Греція - протягом одного року з моменту набрання законної сили рішенням суду та надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон її малолітньої доньки - [PERSON] [INFO] , в її супроводі, як матері без згоди та супроводу батька [PERSON] , до іншої країни, а саме: Греція - протягом одного року з моменту набрання законної сили рішення суду. В обґрунтування позову вказано, що позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.07.2008 року, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська 08.11.2019 року було розірвано. Від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , яка після розлучення залишилась проживати разом із матір`ю - [PERSON] . На даний час позивач уклала шлюб з іншим з громадянином Греції. У зв`язку з тим, що чоловік позивача постійно проживає в Греції, виникла можливість та необхідність виїзду [PERSON] разом із донькою [PERSON] до іншої держави. Серед інших основною підставою для виїзду позивача з дитиною за кордон, є її відпочинок, оздоровлення дитини, духовний та культурний розвиток дитини, тощо. Відповідач категорично заперечує проти виїзду спільної дитини з позивачем за кордон при цьому відмовляється надати будь-які письмові або усні причини і підстави відмови, погрожує в телефонних розмовах дитині, що разом з матір`ю її за кордон України не відпустить, а після виїзду її матері за кордон здасть її до дитячого будинку. Позивач зазначає, що станом на сьогоднішній день, жодної участі у вихованні доньки відповідач не приймає, будь якої матеріальної чи іншої допомоги по утриманню та вихованню доньки відповідач не надає, аліменти не сплачує, а донька перебуває на повному матеріальному утриманні позивача. У зв`язку із укладанням шлюбу з громадянином іншої держави на даний час позивач має реальну можливість подорожувати разом із донькою до інших країн світу для відпочину та оздоровленню, що в свою чергу вочевидь сприятиме розширенню світогляду доньки, надасть можливість пізнання культури інших іноземних країн. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з даним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.04.2021 року, справа передана судді Кондрашову І.А. (а.с. 12). Ухвалою суду від 13 квітня 2021 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків протягом 10 днів з моменту вручення копії ухвали. (а.с. 13). 14.05.2021 року недоліки позовної заяви було усунуто. (а.с. 15-17). Ухвалою суду від 20.05.2021 року позовна заява прийнята в провадження судді Кондрашова І.А., ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 18). 26.08.2021 року представник позивача адвокат - Хрипунов Д.Г., надав до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Заявлені вимоги підтримують в повному обсязі. (а.с. 28-30). Відповідач був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час і місце розгляду справи що підтверджується роздруківкою з сайту «Укрпошти», але своїм процесуальним правом на участь не скористався, про причини неприбуття не повідомив, відзиву на позов не подав (а.с. 20-22, а.с. 25-27). Суд ухвалює про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони у період часу з 26.07.2008 року по 31.10.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 9). На даний час позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином Греції - [PERSON] , що підтверджується актовим записом № 745, який внесений Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро) та копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 10). Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з ч.1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон. 14 липня 2016 року Верховною Радою України внесені зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до пункту 3 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. У підпункті 2 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку передбачено, що громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Позивач прохає, надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон її малолітньої доньки протягом одного року з моменту набрання законної сили рішенням суду, однак не вказує адреси, за якою буде перебувати дитина у разі надання судом відповідного дозволу, позивачем не вказано заплановану дату поїздки та її закінчення. Ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Верховний суд зауважив, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. А надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості (постанова Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17). Так, як вбачається з позовної заяви, позивач звернувся до суду з позовною заявою не в інтересах дитини, а в своїх власних інтересах. Дослідивши надані докази, судом встановлено, що заявляючи вимогу про надання дозволу на виїзд дитини за межі України позивач конкретно не вказала адреси, за якою буде перебувати дитина за кордоном, з визначенням дати його початку й закінчення. Суд вважає за неможливе надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини на такий тривалий термін - протягом одного року, без зазначення конкретних місця перебування дитини та часу. Беручи до уваги встановлені обставини справи, суд дійшов переконливого висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без дозволу батька, відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з донькою та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини. На підставі викладеного, судом не встановлено наявності правових підстав для надання позивачу дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої доньки за межі України без дозволу батька, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed