Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

24.11.2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа [PERSON] , якою просила усунути їй перешкоди у здійснені права власності шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] , виселивши його без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що вона та її син [PERSON] , є власниками квартири [ADDRESS] . яка належить їм на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 20.12.1996 року. Відповідач є її колишнім чоловіком, шлюб між ними розірвано на підставі рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 10.06.2019 року. Під час шлюбу, за її згодою [PERSON] було зареєстровано за даною адресою. Після розірвання шлюбу відповідач продовжує проживати у квартирі, чим створює їй, як власнику перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, оскільки вона має намір продати вказану квартиру. Зазначила, що [PERSON] не приймає участь у сплаті витрат по утриманню житла, крім того не уважно ставиться до газових приладів, що створює небезпеку для неї та інших мешканців будинку. Таким чином, своїми діями, відповідач створює умови неможливі для їх спільного проживання, внаслідок чого, на даний час значно погіршився стан її здоров`я. Вважає, що після розірвання шлюбу, сервітут [PERSON] на користування житловим приміщенням, належної їй та сину на праві власності квартири, підлягає припиненню, а відповідач як колишній член сім`ї власника, виселенню з квартири. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.11.2020 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 22.12.2020 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи [PERSON] , в яких він зазначив, що є співвласником квартири [ADDRESS] . Відповідач, колишній чоловік його матері, на даний час добровільно не бажає звільнити приміщення та знятися з реєстрації у спірній квартирі, тим самим створюючи йому та [PERSON] , перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їм майном. Також зазначив, що своїми діями [PERSON] створює, для [PERSON] неможливі умови для спільного проживання. З урахуванням зазначеного, просив позовні вимоги задовольнити, справу розглянути за його відсутності. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.01.2021 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Представник позивача в судовому засіданні заявлені [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, підтвердила фактичні обставини викладені у заяві. Крім того зазначила, що у власності відповідача є садовий будинок, а отже він забезпечений житлом. Відповідач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, посилаючись на відсутність іншого житла. Зазначив, що постійно проживає у квартирі [ADDRESS] , дотримуючись правил співжиття. Стверджував, що добровільно надає позивачці грошові кошти на сплату комунальних послуг. Зазначив, що дійсно, на його ім`я зареєстровано право власності на садовий будинок в СВТ «Южанка», однак він не придатний для постійного проживання, оскільки не обладнаний газопостачанням, опаленням та водопостачання здійснюється сезонно. Крім того зазначив, що на теперішній час вказаний будинок перебуває в особистому користуванні позивачки. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 20.12.1996 року, виданого ЖКУ ДП «Чорноморський суднобудівний завод», на підставі Розпорядження №5209 від 16.12.1996 року, є власниками квартири [ADDRESS] . У квартирі на даний час зареєстровані та проживають [PERSON] та [PERSON] , вказані обставини сторонами не спростовувались. Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.11.2005 року, який було розірвано за рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 10.06.2019 року (справа №487/1236/19). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї слід врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Рішенням у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" №8863/06 від 02.12.2010 року, ЄСПЛ встановив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми" для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. Таким чином в основу рішень, які приймаються ЄСПЛ покладено принцип пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, таким чином повинен існувати спір між двома суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання особи такою , що втратила право на житлове приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Втрата житла є винятковою формою втручання у право на повагу до житла ( рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (заява № 19009/04, пункт 50). Визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло, якого він може позбутися та стати безхатченком. Судом встановлено, що [PERSON] набув право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї [PERSON] співвласника спірної квартири. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. Відповідно до діючого законодавча, яким врегульовано житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні положення закріплені у статті 405 ЦК України, згідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Таким чином при вирішення заявленої вимоги про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, слід брати до уваги, як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та спір має бути вирішений з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно встановити обставини, щодо дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування квартирою. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20). Відповідно до статей 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Проаналізувавши викладене, суд вважає, що позивачем не доведено, що визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірною квартирою, за відсутності належних та допустимих доказів того, що відповідач створює умови неможливі для їх спільного проживання, в розумінні ст..116 ЖК України, а також дійсно існуючий на теперішній час її намір розпорядитися майном, буде пропорційним втручанням у право на житло [PERSON] , який є людиною похилого віку та не забезпечений іншим житловим приміщенням. Посилання представника позивача, на той факт, що за [PERSON] зареєстровано право власності на садовий будинок, що свідчить про його забезпечення житловим приміщенням, суд вважає необґрунтованими виходячи з наступного. Так відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за [PERSON] на праві власності зареєстровано садовий будинок [ADDRESS], який відповідно до відомостей про об`єкт нерухомого майна - не є об`єктом житлової нерухомості. Згідно з Дод.Б ДБН В.2.2-15-2005 - житлове приміщення це опалюване приміщення, розташоване у наземному поверсі, призначене для цілорічного проживання і яке відповідає санітарно-гігієнічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища, природного освітлення, допустимих рівнів нормованих параметрів відносно шуму, вібрації, ультразвуку та інфразвуку, електричних та електромагнітних полів ті іонізованого випромінювання. За положеннями п.п.3.10 ДБН Б.2.2-12:19 садовий будинок - це будівля для літнього (сезонного) використання, яка в частині нормування площі забудови, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання не відповідає нормативам, встановленим для житлових будинків. Таким чином, наявність у власності відповідача садового будинку, не свідчить про забезпечення його житловим приміщенням, яке могло б ним використовуватися у разі виселення зі спірної квартири. Позивачем та її представником, не надано будь-яких доказів, на підтвердження свого твердження, щодо необережного поводження [PERSON] з газовими приладами, що створило небезпеку для неї та інших мешканців будинку, оскільки наданим повідомленням за підписом заступника начальника з реагування на надзвичайні ситуації ГУ ДСНС України у Миколаївській області №59.03-6601/22 від 17.11.2020 року, підтверджується лише факт виїзду 12.02.2020 року чергового караулу за адресою кв. [ADDRESS] , що не може свідчити про будь-які протиправні дії відповідача. Надані копії медичних документів, підтверджують лише факт проходження позивачкою лікування у 2019 році, з приводу Первинно-деформуючого остеоартрозу з ураженням колінних, кульшових суглобів. Супрапателярних бурситів колінних суглобів. Загострення ПФС-11 ст., що свідчить про хронічний стан хвороби, разом з цим [PERSON] , не доведено, що на той час погіршення стану її здоров`я було наслідком неправомірних дій відповідача, а отже вказані обставини, не можуть свідчити про створення відповідачем для позивача умов неможливих для спільного проживання. Посилання [PERSON] на не сплату відповідачем комунальних послуг, не є підставою для його виселення, та не позбавляє її права звернутися до суду, у встановленому законом порядку, з відповідним позовом про стягнення з відповідача витрат за користування житловим приміщенням. За такого з врахуванням принципу пропорційності, суд приходить до висновку, що у задоволенні заявленого [PERSON] позову слід відмовити за необґрунтованістю.

Outcome: dismissed