Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-25 00:00:00

27 жовтня 2010 року позивач [PERSON] (далі Позивач [PERSON]І.) звернулася до суду з позовом, який неодноразово уточнювала (остання редакція від 12 серпня 2016 року (т.2, а.с.54-59) до відповідача [PERSON] закладу «Криворізький психоневрологічний диспансер» ДОР» (далі Відповідач, КЗ «КПНД») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що з 03.05.1993 працювала головним бухгалтером КЗ «КПНД». 02.11.2009 її було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення фінансової дисципліни і оголошено догану. 12.03.2010 позивачу знову було оголошено догану за неналежне виконання трудових обовязків. 06.04.2010 до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення у виді догани за невиконання посадових обовязків. Позивач вважала усі накази про оголошення їй догани незаконними, однак вони не були неї оскаржені. 14 жовтня 2010 року наказом по закладу № 277к до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення у виді догани за не забезпечення раціональної організації бухгалтерського обліку і звітності, а саме вона не забезпечила надання бухгалтерським відділом звіту про використання дорого вартісних лікарських засобів в термін до 10 числа наступного за звітним місяцем. Також, 14 жовтня 2010 року наказом по закладу № 278к до позивача було застосовано дисциплінарне стягнення звільнення у звязку з систематичним невиконанням без поважних причин обовязків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку згідно п. 3 ст. 40, п. 2 ст. 31 КЗпП України. Вважає ці накази незаконними, оскільки, по-перше, до неї було застосовано два дисциплінарних стягнень і догана, і звільнення. По-друге, вважає, що в наказі № 277к від 14.10.2010 не зазначено коли саме вчинено нею проступок і коли він був виявлений керівництвом, що дає можливість встановити наявність проступку і вчинення його саме позивачем, а також вирахувати строки притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача за цей проступок. По-третє, вважає, що наказ № 278к від 14.10.2010 не містить посилання на те, які саме трудові обовязки позивачем систематично не виконувалися без поважних причин, коли саме мало місце їх невиконання та коли невиконання цих обовязків було виявлено керівництвом. Відсутність таких посилань позбавляє, на думку позивача, встановити ступінь тяжкості проступку, заподіяну ним шкоду та дотримання керівництвом закладу строків накладення дисциплінарних стягнень. Крім того, позивач зазначила, що вона, працюючи на посаді головного бухгалтера, грошові, товарні або культурні цінності безпосередньо не обслуговувала, і відповідно до посадової інструкції обслуговувати не могла, а отже і не підлягала звільненню на підстав ч. 2 ч 1 ст. 41 КЗпП України. Просила скасувати вказані накази, поновити її на посаді головного бухгалтера, стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 418857,60 грн., а з урахуванням індексу інфляції (1,991) за період з 01.11.2010 по 30.06.2016 сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 833945,48 грн., також просила стягнути матеріальну шкоду в сумі 11067,61 грн., яка складається з 4000 грн. оплата за послуги адвоката, 7067,61 грн. витрати на лікування. Крім того, позивач просила стягнути моральну шкоду, яка була їй заподіяна в звязку з її незаконним звільненням в сумі 100\~000 грн. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, просила їх задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Крім того, зазначив, що звільнення позивача було незаконним, оскільки її було двічі притягнуто до дисциплінарної відповідальності, а також наголосив, що позивач відповідно до Положення про головних бухгалтерів, затвердженого [PERSON] Міністрів СРСР від 24.01.1980, яке діяло на час звільнення позивача з посади головного бухгалтера, на позивача не могли бути покладені обовязки, повязані з безпосередньою матеріальною відповідальністю за грошові кошти і матеріальні цінності, заборонялося отримувати безпосередньо по чекам і іншим документам кошти і товарно-матеріальні цінності. З огляду на це положення [PERSON] не могло бути звільнено з посади головного бухгалтера з причин втрати довіри за п. 2 ст. 41 КЗпП України. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог в повному обсязі, просила відмовити в позові, пояснила суду, що [PERSON], перебуваючи на посаді головного бухгалтера закладу, неодноразово була притягнута до дисциплінарної відповідальності у виді догани за порушення бухгалтерського обліку, невиконання своїх трудових обовязків, а саме протягом 2009-2010 року в установі було проведено дві перевірки КРУ та Інспекцією праці, за результатами яких були виявлені недоліки в роботі головного бухгалтера, в звязку з чим її було притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Крім того, [PERSON] в порушення наказу № 93 від 27.01.2010 не забезпечила надання щоденного звіту про залишки коштів на рахунках, в звязку з чим їй було оголошено догани. В звязку з систематичним невиконання обовязків головного бухгалтера було звільнено з посади за згодою профспілкового комітету. З усіма наказами про оголошення догани та звільнення [PERSON] було ознайомлено під підпис, окрім наказу про оголошення догани від 14.10.2010, з яким позивач відмовилася знайомитися, про що був складений відповідний акт. Крім того, зауважила, що жоден наказ про оголошення догани від 02.11.2009, 12.03.2010, 06.04.2010 позивачем не були оскаржені, а наказ № 277к від 14.10.2010 не підлягає скасуванню з огляду на пропущення строків його оскарження. Третя особа головний лікар КЗ «КПНД м. Кривий Ріг» [PERSON] на неодноразові виклики до суду не зявився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, крім того, в матеріалах цивільної справи наявне його письмове клопотання про розгляд справи у його відсутність, оскільки він являється головним лікарем, а позов предявлений до ОКЗ ПНД м. Кривий Ріг (т.1, а.с. 124). Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. В ході судового розгляду справи, судом було встановлено, що наказом № 76/к від 3 травня 1993 року [PERSON] було переведено на посаду головного бухгалтера психоневрологічного диспансеру (т.1, а.с. 6 зворотній бік). 02.01.2002 згідно наказу фонду комунальної власності міста № 205ум від 18.12.2001 назву закладу змінено на [PERSON] заклад «Криворізький психоневрологічний диспансер» (т.1, а.с. 6 зворотній бік). Згідно наказу головного лікаря ОКЗ «ПНД м. Кривий Ріг» № 272к від 02.11.2009 згідно акту перевірки спеціалістами КРУ за виявлені порушення фінансової дисципліни, що призвели до втрат фінансових і матеріальних ресурсів, винесено догану, зокрема головному бухгалтеру [PERSON] З наказом [PERSON] була ознайомлена. (т.1, а.с. 22). Згідно наказу головного лікаря ОКЗ «ПНД м. Кривого Рогу» № 64к від 12.03.2010 за неналежне виконання своїх функціональних обовязків, а саме порушення законодавства про працю, про бухгалтерський облік та недостатній контроль за роботою працівників бухгалтерії головному бухгалтеру [PERSON] винесено догану. З наказом [PERSON] була ознайомлена (т.1, а.с. 16). Підставою для накладення вказаного дисциплінарно стягнення було невиконання припису Державної інспекції праці, винесений за результатами перевірки, проведеної 07 грудня 2009 року (т.1, а.с. 17). Наказом КЗ «КПНД» № 94к від 06.04.2010 головному бухгалтеру [PERSON] винесено догану за невиконання своїх посадових обовязків п. 1.3, 2.12. З наказом [PERSON] була ознайомлена (т.1, а.с. 24). Підставою для оголошення цієї догани стала доповідна записка заступника головного лікаря з економічних питань [PERSON] про те, що 01.04.2010 головний бухгалтер [PERSON] згідно Наказу по закладу № 171 від 29.03.2010 своєчасно не надала на перевірку та візування інформацію щодо наявності заборгованості та залишків на рахунках установи, чим не виконала пункт 1 вищезазначеного наказу і не надала до 13-00 дану інформацію до відділу бухгалтерського обліку та внутрішньо-фінансового контролю ГУОЗ (т.1, а.с. 24, 26, 28, 113). Пунктом 6 наказу КЗ «КПНД» № 93 від 27.01.2010 «Про порядок обліку отруйних, сильнодіючих, дорого вартісних, лікарських засобів, медикаментів, спирту, перевязувальних засобів та виробів медичного призначення одноразового використання» покладено на в.о. головного бухгалтера [PERSON] обовязок щомісячно надавати звіти про використання дорого вартісних лікарських засобів в термін до 10 числа наступного за звітним місяцем (а.с. 97-99). З даним наказом [PERSON] була ознайомлена (т.1, а.с. 99 зворотній бік). Відповідно до копії заяви від 25 січня 2010 року, поданої на імя головного лікаря диспансеру [PERSON], [PERSON] були надані відгули на 4 дні з 26 січня 2010 року (т.1, а.с. 96). Відповідно до наказу головного лікаря диспансеру [PERSON] від 18.01.2010 № 20з [PERSON] була надана основна та додаткова щорічна відпустка на 31 календарний день з 01.02.2010 по 03.03.2010 (т.1, а.с. 93-95). Згідно наказу ОКЗ «ПНД м. Кривого Рогу» № 277к від 14.10.2010 головному бухгалтеру [PERSON] за невиконання посадових обовязків п. 2.4 винесено догану (т.1, а.с. 118). Підставою для вказаного дисциплінарного стягнення було те, що «згідно наказу по диспансеру № 93 від 27.01.2010 «Про порядок обліку отруйних, сильнодіючих, дорого вартісних, лікарських засобів, медикаментів, спирту, перевязувальних засобів та виробів медичного призначення одноразового використання» бухгалтерський відділ повинен надавати звіти про використання дорого вартісних лікарських засобів в термін до 10 числа наступного за звітним місяці. Головний бухгалтер [PERSON] не забезпечила раціональну організацію бухгалтерського обліку та звітності чим порушила п. 2.4 посадової інструкції» (т.1, а.с. 118). 14.10.2010 в присутності начальника ВК [PERSON], юрисконсульта [PERSON], лікаря психіатра дільничного відповідального за роботу диспансерного відділення № 1 [PERSON] та в присутності членів ПК, було складено акт про те, що начальник ВК [PERSON] ознайомила головного бухгалтера [PERSON] з наказом по диспансеру «Про винесення дисциплінарного стягнення» № 277к від 14.10.2010, від підпису в наказі [PERSON] відмовилася (т.1, а.с. 119). 14.10.2010 в присутності начальника ВК [PERSON], юрисконсульта [PERSON], лікаря психіатра дільничного відповідального за роботу диспансерного відділення № 1 [PERSON] та в присутності членів ПК, було складено акт про те, що на пропозицію головного лікаря [PERSON] написати пояснення стосовно невиконання наказу № 93 від 27.01.2010 [PERSON] відмовилася писати пояснення (т.1, а.с. 119). Як вбачається з протоколу № 18 засідання профспілкового комітету «ОКЗ ПНД м. Кривий Ріг» від 14 жовтня 2010 року, профкомом було розглянуто подання головного лікаря [PERSON] про розірвання трудового договору з головним бухгалтером ОКЗ «ПНД м. Кривий Ріг» [PERSON] і було прийнято рішення надати згоду на звільнення головного бухгалтера [PERSON] в звязку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обовязків покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, п. 3 ст. 40 КЗпП України, та ст. 41 п.2 КЗпП України (винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіря з боку власника або уповноваженого ним органу). (т.1, а.с. 121-122). Цього ж дня, 14 жовтня 2010 року наказом № 278к [PERSON] було звільнено з посади головного бухгалтера КЗ «КПНД» на підставі п. 3 ст. 40, п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, у звязку з систематичним невиконанням без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. З даним наказом [PERSON] була ознайомлена під підпис, і в якому вона зазначила, що не згодна з наказом (т.1, а.с. 10). Звільнення відбулося на підставі виписки ПК № 18 від 14.10.2010 (а.с. 10). Що стосується вимог позивача про визнання незаконним та скасування наказу № 277к від 14.10.2010 «Про винесення дисциплінарного стягнення», яким [PERSON] було винесено догану, суд виходить з наступного. Пунктом 6.2 наказу № 93 від 27.01.2010 було покладено на в.о. головного бухгалтера [PERSON] обовязок щомісячно надавати звіти про використання дорого вартісних лікарських засобів в термін до 10 числа наступного за звітним місяця (а.с. 99). З даним наказом були ознайомлені як [PERSON] так і [PERSON] (т.1, а.с. 99 зворотній бік), без зазначення дати ознайомлення. Відповідно до наказу № 485з від 26.08.2010 [PERSON] було надано основну та додаткову щорічну відпустку на 31 календарний день з 13.09.2010 по 13.10.2010. На період її відпустки обовязки головного бухгалтера виконувала [PERSON] (т.2, а.с. 68-70). Як вбачається з копії пояснювальної записки від 15.09.2010 [PERSON] пояснила головному лікарю [PERSON] про те, що звіт за серпень по дорого вартісним лікарським засобам згідно до наказу № 93 від 27.01.2010 не був виконаний з вини бухгалтера [PERSON], на яку було покладено обовязок виконувати даний обсяг роботи, контролювати виконання п. 6.2 наказу не мала можливості, так як виконувала обовязки головного бухгалтера з 13.09.2010 (т.1, а.с. 115). 15 вересня 2010 року бухгалтер [PERSON] надала письмові пояснення на імя головного лікаря [PERSON] про те, що вона не виконала звіт про використання дорого вартісних лікарських засобів по наказу № 93 від 27.01.2010 по КПНД за серпень 2010 року в вересні 2010 року, так як забула про нього (а.с. 116). З огляду на наказ № 277к від 14.10.2010 «Про винесення дисциплінарного стягнення» головному бухгалтеру [PERSON] винесено догану за те, що згідно наказу по диспансеру № 93 від 27.01.2010 «Про порядок обліку отруйних, сильнодіючих, дорого вартісних, лікарських засобів, медикаментів, спирту, перевязувальних засобів та виробів медичного призначення одноразового використання» бухгалтерський відділ повинен надавати звіти про використання дорого вартісних лікарських засобів в термін до 10 числа наступного за звітним місяці. Головний бухгалтер [PERSON] не забезпечила раціональну організацію бухгалтерського обліку та звітності чим порушила п. 2.4 посадової інструкції (т. 1, а.с. 118). Не може бути визнаний судом законним наказ, з якого не вбачається, за який саме дисциплінарний проступок працівник притягується до дисциплінарної відповідальності, а саме за який період. Крім того, з пояснень сторін, судом встановлено, що змін до наказу № 93 не було, таким чином обовязок надавати щомісячні звіти про використання дорого вартісних лікарських засобів був покладений на працівника [PERSON] і саме вона повинна була надавати звіти та контролювати виконання наказу № 93. Суд не бере до уваги заперечення представника позивача проти задоволення позовних вимог про скасування наказу № 277к з підстав пропущення позивачем строку на його оскарження із посиланням на копії актів, які були складені 14.10.2010 про відмову [PERSON] від надання письмових пояснень щодо наказу та від підпису про ознайомлення з ним, оскільки позивач в судовому засіданні пояснила, що з усіма наказами закладу ознайомлювалася, не відмовлялася від підпису та пояснень, з даним наказом її ніхто не знайомив і не зажадав від неї письмових пояснень. Дані пояснення позивача представником відповідача не спростовані, вона не скористалася своїм правом викликати свідків для підтвердження своїх заперечень та надати оригінали цих актів для огляду в суді. Суд вважає слушними пояснення представника позивача про те, що [PERSON] дізналася про спірний наказ в суді, ніколи не відмовлялася від підпису про ознайомлення з наказами про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, а також від надання письмових пояснень щодо цих наказів, що також підтверджується письмовими матеріалами цивільної справи, зокрема позовною заявою від 27.10.2010 в змісті якої та додатку відсутнє посилання на даний наказ. Таким чином, суд вважає позовні вимоги [PERSON] в частині визнання незаконним та скасування наказу № 277к «Про винесення дисциплінарного стягнення» обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 14 жовтня 2010 року наказом № 278к [PERSON] було звільнено з посади головного бухгалтера КЗ «КПНД» на підставі п. 3 ст. 40, п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, у звязку з систематичним невиконанням без поважних причин обовязків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіря до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до ч. 3 ст. 41 КЗпП України, розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, a y випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу. В п. 28 [PERSON] Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року зі змінами внесеними [PERSON] Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що звільнення з підстав втрати довіря (п.2 ст. 41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіря (зокрема порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довіря до них і в тому випадку, коли зазначені дії не повязані з їх роботою. Таким чином роботодавець має обґрунтувати свою недовіру до працівника фактами вини працівника, наявністю підстави для звільнення за недовірою і довести вину працівника. Для розірвання трудового договору по пункту 2 частини 1 статті 41 КзпП України потрібно наявність наступних умов: 1) працівник безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності (прийом, зберігання, транспортування, розподіл і т.д.); 2) винна дія працівника; 3) втрата довіри до працівника з боку власника або уповноваженого їм органа. Ключові слова, що відображають розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей - це «прийняття» і «збереження». Особи, які безпосередньо їх обслуговують, це переважно особи, які займаються прийманням, збереженням, транспортуванням і розподілом матеріальних цінностей, наприклад, продавці, касири, завідувачі базами тощо. Отже, слід зробити висновок про те, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Не можуть бути звільнені на цій підставі обліковці, бухгалтери, товарознавці, контролери, сторожі та інші працівники, оскільки їх діяльність безпосередньо не повязана з обслуговуванням цінностей. Для вирішення питання про те, чи відноситься працівник до осіб, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні чи культурні цінності, необхідно докладно ознайомитися з колом його обовязків, що визначаються відповідними посадовими інструкціями та положеннями. В кожному конкретному випадку необхідно зясувати, чи становить виконання операцій, що повязані з обслуговуванням цінностей, основний зміст їх трудових обовязків, чи носить виконання ними вказаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Обовязок по обслуговуванню цінностей може бути передбачений тарифно-кваліфікаційними довідниками, посадовими інструкціями та іншими нормативними актами. Так, згідно Положення про бухгалтерію, затвердженого головним лікарем ОКЗ «ПНД м. Кривий Ріг» [PERSON] 2009 року та Посадової інструкції головного бухгалтера ОКЗ «ПНД м. Кривий Ріг», затвердженої головним лікарем ОКЗ «ПНД м. Кривий Ріг» 30.05.2009 (т.1, а.с. 31-35, 48-52), загальною функцією бухгалтерського підрозділу є внутрішньогосподарський (управлінський) облік, фінансова звітність, облік звітності та контролю господарських операцій, а до функцій головного бухгалтера належить забезпечення ведення бухгалтерського обліку, дотримуючись єдиних методологічних засад, встановлених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Крім того, посадова інструкція головного бухгалтера містить вичерпний перелік обовязків головного бухгалтера, серед яких відсутній обовязок безпосереднього обслуговування матеріальних цінностей, коштів тощо. Отже, до обовязків головного бухгалтера КЗ «КПНД» [PERSON] належав цілий ряд обовязків з ведення бухгалтерського обліку, але прямих обовязків щодо безпосередньо обслуговування (прийняття, збереження) грошових чи товарних цінностей [PERSON] не мала. Тобто, посада бухгалтера, яку обіймала [PERSON], відноситься до посад облікових працівників, тому в її трудових функціях відсутня ознака безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, і відповідно вона не могла бути звільнена саме за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Підставою для розірвання трудового договору у за пунктом 2 статті 41 КЗпП є здійснення працівником винних дій, тобто втрата довіри повинна бути заснована на конкретних фактах, підтверджених доказами. Форма вини при цьому значення не має. Необережна вина працівника також може бути підставою для звільнення так, як і вина умисна. Однак, відповідач був зобовязаний довести і факт порушення, і вину працівника. Однак, суд звертає увагу на те, що в наказі № 278к від 14.10.2010 про звільнення [PERSON] зазначена лише стаття та пункт КЗпП України 41 п.2, однак відсутнє жодне посилання за які саме винні дії до головного бухгалтера [PERSON] було втрачено довіря керівництва, а підставою звільнення вказано виписка ПК № 18 від 14.10.2010. Крім того, судом враховується, що якщо вина працівника у вчиненні конкретних дій не встановлена належним чином, то трудовий договір з мотивів втрати довіря розірваний з ним бути не може. Відповідачем не було надано суду переконливих доказів вини [PERSON] в заподіянні підприємству шкоди та не доведено наявності підстав для звільнення її за недовірою. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення [PERSON] згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Вирішуючи спір в частині звільнення [PERSON] на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, суд враховує наступні положення чинного трудового законодавства України. Відповідно положень п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Виходячи зі змісту даної норми, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. Пленум Верховного Суду України в п. 22, 23 постанови від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснив судам, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. За передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності та порушив її знову. Таким чином працівник може бути звільнений з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, якщо після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення, яке не втратило юридичної сили за давністю і не зняте достроково (ст. 151 КЗпП України), він знову вчинив проступок на роботі. Разом з тим, у наказі про звільнення позивача за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов'язків не зазначено, яке порушення трудової дисципліни було вчинене [PERSON] після винесення наказів про застосування до неї дисциплінарних стягнень у вигляді догани, та послугувало підставою для її звільнення. Не може бути визнаний судом законним наказ, з якого не вбачається, за який саме дисциплінарний проступок працівник притягується до дисциплінарної відповідальності. Посилання на п.3 ст.40 КЗпП України та зазначення загальної фрази - у зв'язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку не розкриває змісту дій, за які особа притягнута до відповідальності. Крім того, відповідно до ст. 147 КЗпП України, за одне й те ж саме порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення: або догана, або звільнення. Суд враховуючи зазначені вимоги закону та те, що звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП може мати місце у тому випадку, коли робітник притягувався до дисциплінарної відповідальності та знов скоїв новий проступок. З матеріалів справи вбачається, що позивача неодноразово притягували до дисциплінарної відповідальності та за всі скоєні проступки позивачу оголошувалась догана, хоча відповідачу належало право вибору виду дисциплінарного стягнення у вигляді догани або звільнення після останнього проступку позивача. З огляду на останній наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] № 277к від 14.10.2010, головний лікар обрав вид дисциплінарного стягнення догану, і в цей же день застосовував ще один вид дисциплінарного стягнення у виді звільнення. Таким чином, виходячи з вищевикладеного судом не встановлено порушення трудової дисципліни позивачем після накладення дисциплінарних стягнень у вигляді догани, що мало місце 14.10.2010 та яке б свідчило про систематичність порушення позивачем трудової дисципліни. Слушними є доводи представника позивача про те, що відповідачем в порушення вимог трудового законодавства не було запропоновано [PERSON] надати письмові пояснення щодо притягнення її до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення, і ці доводи не були спростовані ані матеріалами цивільної справи, ані поясненнями представника відповідача. Зазначені обставини підтверджують доводи позивача про те, що процес його звільнення відбувався не обєктивно та упереджено. Дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення було застосоване до позивача з підстав порушення ним своїх посадових обовязків, за які на нього вже були накладені дисциплінарні стягнення у вигляді доган, а отже на нього фактично було накладено два стягнення за одні і ті ж самі порушення догана та звільнення. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що звільнення позивача було проведено незаконно, наказ про звільнення [PERSON] від 14.10.2010 є формальним, не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню з поновленням її на роботі. За змістом ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. [PERSON] звернулася до суду 27 жовтня 2010 року. Ухвалою суду від 14 березня 2012 року провадження у даній цивільній справі було зупинено та ухвалою суду від 01 квітня 2013 року було відновлено і призначено до розгляду. Ухвалою суду від 08 січня 2014 року позов [PERSON] було залишено без розгляду. Дану ухвалу позивач оскаржила в апеляційному порядку і ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2016 року вона була скасована, а справа повернута до суду першої інстанції для продовження судового розгляду. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, за виключенням часу зупинення провадження у справі, оскільки заява позивача про поновлення її на роботі розглядалася більше одного року не з вини працівника. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100. Відповідно до Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Згідно Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. З огляду на вказані приписи суд бере до уваги, що [PERSON] була звільнена 14 жовтня 2010 року, з 13 вересня 2010 по 13 жовтня 2010 року була у відпустці, і обчислює середній заробіток виходячи з даних за два календарних місяця, які були повністю відпрацьовані позивачем липень, серпень 2010 року. Відповідно до довідок № 273, 277 від 19 жовтня 2010 року, виданих ОКЗ «ПНД м. Кривий Ріг» та № 165 без зазначення дати, наданих представником відповідача в судовому засіданні 26 серпня 2016 року, заробітна плата [PERSON] складала: за липень 2010 року 7091,30 грн., за серпень 2010 року 4876,06 грн. Середньомісячна заробітна плата становить 5983,68 грн. із розрахунку: (7091,30 грн. + 4876,06 грн.) / 2. Середньоденна заробітна плата становить 278,31 грн. із розрахунку 5983,68 грн. / 21,5 середня кількість робочих днів на місяць. За період з 14 жовтня 2010 року по 14 березня 2012 року (день зупинення провадження по справі) та з 01 квітня 2013 року (день відновлення судового розгляду) по 25 серпня 2016 року включно кількість робочих днів становить 1192 дні, а саме: 2010 рік 56 робочих днів; 2011 рік 250 робочих днів; 2012 рік 46 робочих днів; 2013 рік 190 робочих днів; 2014 рік 247 робочих днів; 2015 рік 246 робочих днів; 2016 рік 157 робочих днів. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 331\~745,52 грн. із розрахунку 278,31 грн. х 1192 робочих дні. Що стосується вимог позивача про стягнення індексу інфляції суд вважає їх необґрунтованими і не передбаченими діючим трудовим законодавством, а тому вони не підлягають задоволенню. Крім того, суд не знаходить законних підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди, яка полягає у витратах на лікування, оскільки позивачем не надано доказів на обґрунтування того, що перебування її на лікуванні відбулося з вини відповідача та, що між діями відповідача та лікуванням позивача є причинно-наслідковий зв'язок, а надані суду епікризи лише констатують факти знаходження позивача на лікуванні. Крім того, посилання позивача в уточненій позовній заяві статтю 22 ЦК України не можуть застосовуватися до даних правовідносин, які є трудовими. Стосовно позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 100\~000 грн., суд звертає увагу, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В розясненнях, що містяться в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівників у сфері трудових відносин, що призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності, таку моральну шкоду позивачу повинен відшкодувати власник або уповноважений ним орган, законні права якого порушено, згідно з правилами ст.237-1 КЗпП України. Приймаючи до уваги характер моральних страждань, які заподіяні [PERSON] внаслідок незаконного звільнення з роботи, що призвело до втрати нормальних життєвих звязків та вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, які повязані з переживанням втрати роботи, зусиллями затраченими на доведення обставин незаконності її звільнення, переживаннями через неможливість забезпечення себе та сімю достатнім рівнем життя, яке було до звільнення, тривалість фізичних та душевних страждань, враховуючи ступінь вини відповідача, яким було прийнято незаконний наказ, виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення на її користь моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 25 000 грн. Згідно із ч. 1 ст. 88 цього Кодексу стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Статтею 79 ЦПК України визначені види судових витрат, до яких відносяться витрати повязані з розглядом справи, зокрема витрати на правову допомогу. Крім того, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення яких надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. З наданої позивачем квитанції № 581057 від 01.07.2016, виданої позивачу адвокатом [PERSON] як Додаток № 1 до Договору про надання правової допомоги від 21.04.2016, укладеного між [PERSON] та адвокатом [PERSON], вбачається отримання останнім 4000 грн. за надання правової допомоги (т. 2, а.с. 64). За наведених обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість стягнення на користь позивача понесених ним витрат по оплаті правової допомоги. Згідно ст. 88 ЦПК України, оскільки [PERSON] при поданні позову про поновлення на роботі була звільнена від сплати судового збору, належить стягнути з відповідача в дохід держави 1700 грн. у відповідності з п.1, ст.4 Декрету Кабінету Міністрів України "Про державне мито" від 21.01.1993 року №7-93 зі змінами. На підставі викладеного,

Outcome: partial