Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд із позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] . 13 грудня 2019 року [PERSON] подала заяву про уточнення та збільшення позовних вимог, в якій просить визнати вищевказану квартиру спільною сумісною власністю подружжя та поділити в рівних частинах, визнати за нею право власності на 1/2 частини зазначеної квартири, а також визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності та виділити в натурі наступне майно: шафу-купе, комоди для одягу і взуття (3 штуки), холодильник, пилосос, електричну духовку. Крім того, [PERSON] ставить питання про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] , виділивши їй в користування кімнату №2 на плані технічного паспорта, площею 16,7 кв.м з лоджією, залишити в спільному користуванні кухню, ванну кімнату, вбиральню та коридор. Також позивачка заявляє вимогу про усунення перешкод в користуванні спірною квартирою шляхом вселення її до вказаного житлового приміщення. Судові витрати просить стягнути на її користь з відповідача. На обгрунтування заявлених вимог позивачка зазначає, що вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 вересня 2000 року. За час перебування в шлюбі за спільні кошти ними придбано квартиру [ADDRESS] . За домовленістю стороною у договорі купівлі-продажу від 21 серпня 2001 року зазначеної квартири покупцем виступав [PERSON] . Як їй стало відомо, право власності на дану квартиру відповідач за собою не зареєстрував. Вона з [PERSON] та їхні повнолітні діти за даною адресою зареєстровані і проживають. Також позивачка вказує, що за період перебування в шлюбі за спільні кошти вони з колишнім чоловіком придбали наступне рухоме майно: холодильник марки "Samsung" вартістю 20 000 грн, пилосос марки "Rowenta" вартістю 6000 грн, телевізор марки "Samsung" вартістю 8000 грн, електричну духовку марки "Siemens" вартістю 6500 грн, газову варильну панель марки "Interline" вартістю 3500 грн, кухонний очищувач повітря марки "Interline" вартістю 2500 грн, мікрохвильову піч вартістю 600 грн, пральну машину марки "Atlant" вартістю 4000 грн, шафу-купе вартістю 9000 грн, кутовий диван вартістю 7500 грн, два комоди для одягу та один комод для взуття загальною вартістю 3000 грн, кухонні меблі вартістю 50000 грн, меблі для передпокою вартістю 1500 грн. Загагльна вартість рухомого майна, придбаного за час перебування в шлюбі, складає 122100 грн. Зазначена побутова техніка та меблі знаходяться в квартирі [ADDRESS] . Починаючи з серпня 2019 року, відповідач почав створювати нестерпні умови проживання, поводився агресивно. 23 листопада 2019 року під час конфлікту [PERSON] вигнав її та повнолітніх дітей зі спірної квартири. На даний час потрапити до квартири не може, оскільки відповідач змінив замки у вхідних дверях. Фактично доступ до житлового приміщення у неї відсутній, відповідач самостійно користується квартирою та придбаними за спільні кошти речами, перешкоджаючи їй в доступі до житла та в можливості користуватись спільним рухомиим майном. В добровільному порядку вирішити питання поділу спільного майна [PERSON] відмовляється. Посилаючись на норми ч. 3 ст. 368, ст. 355 ЦК України, ст.ст. 60, 61 Сімейного кодексу України, зазначає, що квартира [ADDRESS] , придбана відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 21 серпня 2001 року за час перебування в шлюбі, а також придбані ними за спільні кошти меблі та побутова техніка є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя та підлягають поділу. Оскільки [PERSON] заперечує її право власності на частину спірної квартири, шлюб між ними на даний час розірваний, то вважає, що за нею слід визнати право власності на 1/2 частину вказаного вище нерухомого майна. Щодо рухомого майна, то просить поділити таке в натурі, виходячи з рівності часток майна подружжя. Так як спірну квартиру неможливо поділити в натурі, вона (позивачка) просить встановити порядок користування нерухомим майном. Квартира [ADDRESS] є її єдиним житлом, в користуванні яким [PERSON] чинить їй перешкоди. Тому, з метою захисту своїх житлових прав, змушена звертатись до суду щодо усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення її в спірну квартиру. 22 січня 2020 року позивачка подала суду заяву про зменшення заявлених вимог, в якій просить електричну духовку марки "Siemens" вартістю 6500 грн залишити у власності відповідача. В іншій частині позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В підготовче засідання позивачка не з`явилась, про дату, час та місце його проведення повідомлена належним чином. 20 січня 2020 року [PERSON] подала до канцелярії суду заяву, в якій просить підготовче засідання провести за її відсутності. Заявлені вимоги підтримує з урахуванням поданої нею заяви про зменшення позовних вимог. Не заперечує проти ухвалення рішення судом в підготовчому засіданні в разі визнання позову відповідачем. Відповідач, його представник в підготовче засідання не з`явились, про дату, час та місце його проведення повідомлені належним чином. [PERSON] 23 січня 2020 року подав до канцелярії суду заяву, в якій зазначив, що заявлені вимоги в уточненому вигляді, в тому числі з урахуванням заяви про їх зменшення, визнає в повному обсязі. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 2 ст. 206 ЦПК України, йому зрозумілі. Не заперечує проти розгляду справи по суті та ухвалення судом рішення у підготовчому засіданні, яке просить провести без його участі. У зв`язку з неявкою в підготовче засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач подав суду заяву про визнання позову в повному обсязі, просив суд ухвалити рішення в підготовчому засіданні, з огляду на те, що підстав для відмови у прийнятті визнання [PERSON] позову не встановлено, визнання позову не суперечить закону та не порушує будь-чиїх прав свобод чи законних інтересів, суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши дані, що містяться в письмових доказах у справі, вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 29 вересня 2000 року у Богородчанському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис №41. Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2019 року у справі №338/1122/19, яке набрало законної сили 15 листопада 2019 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.7 - 9). Згідно з наявною в матеріалах справи копією нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 21 серпня 2001 року, [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с. 4). Відповідно до інформаційної довідки №192016914 від 08 грудня 2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відомості про зареєстроване право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження на квартиру [ADDRESS] відсутні (а.с. 34). Зі звіту про незалежну оцінку від 11 грудня 2019 року відомо, що оціночна вартість спірної квартири склалає 400 500 грн (а.с. 35 - 43). Судом також встановлено та не оспорюється сторонами у справі, що за час спільного проживання подружжя [PERSON] і [PERSON] придбали за спільні кошти наступне рухоме майно: холодильник марки "Samsung" вартістю 20 000 грн, пилосос марки "Rowenta" вартістю 6000 грн, телевізор марки "Samsung" вартістю 8000 грн, електричну духовку марки "Siemens" вартістю 6500 грн, газову варильну панель марки "Interline" вартістю 3500 грн, кухонний очищувач повітря марки "Interline" вартістю 2500 грн, мікрохвильову піч вартістю 600 грн, пральну машину марки "Atlant" вартістю 4000 грн, шафу-купе вартістю 9000 грн, кутовий диван вартістю 7500 грн, два комоди для одягу та один комод для взуття загальною вартістю 3000 грн, кухонні меблі вартістю 50000 грн, меблі для передпокою вартістю 1500 грн. Ухвалюючи рішення у справі, встановивши фактичі обставини справи та зміст спірних правовідносин, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується також ст.63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Згідно зі ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб, згідно з ст.356 ЦК України, із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на викладене, враховуючи, що квартира [ADDRESS] та зазначене в позовній заяві рухоме майно придбано під час шлюбу за спільні кошти кошти подружжя, що не оспорюється сторонами, їх слід визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Визначити частку [PERSON] в розмірі 1/2 частини вказаної квартири, визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину спірної квартири. Рухоме майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, поділити за домовленістю між сторонами, визнавши за [PERSON] право власності та виділивши їй в натурі холодильник марки "Samsung" вартістю 20 000 грн, пилосос марки "Rowenta" вартістю 6000 грн, шафу-купе вартістю 9000 грн, два комоди для одягу та один комод для взуття загальною вартістю 3000 грн. Вирішуючи спір в частині встановлення порядку користування спірною квартирою та усунення передкод в користуванні нею шляхом вселення позивачки в зазначене житлове приміщення, суд констатує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 319 ЦК України, - власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Частиною 1, 2 ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ч. 1 та ч. 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до даних технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , її загальна площа становить 56,2 кв.м. Квартира складається з двох кімнат житловою площею 11,9 кв.м та 16,7 кв.м, двох лоджій, кухні площею 7,7 кв.м, ванної кімнати площею 2,7 кв.м, вбиральні площею 1,7 кв.м та коридору площею 8,5 кв.м (а.с. 5 - 6). Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-1500цс15 від 17.02.2016 р. первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Так як між позивачкою та відповідачем існують неприязні відносини, [PERSON] стверджує, що колишній чоловік чинить їй перешкоди в користуванні спірною квартирою, змінив замки та не надає ключі від вказаної квартири, перешкоджаючи в доступі до її майна, а відповідач зазначені обставини визнав та не спростував, то суд вважає, що наявні підстави задоволити заявлені вимоги про визначенння порядку користування спірною квартирою в порядку, запропонованому позивачкою у справі, з яким погодився відповідач, а також щодо усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення позивачки в квартиру [ADDRESS] Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, з огляду на визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, з останнього на корсть позивачки слід стягнути судовий збір у розмірі 1959 грн 65 к. На підставі наведеного,

Outcome: approved