Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

у жовтні 2018 року [PERSON] звернувся у суд з позовом до ПАТ "Мостобуд" про стягнення оплати часу простою не з вини працівника, компенсації втрати частини заробітку, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обгрунтування своїх вимог зазначає, що у період з 30 травня 1999 року по 25 липня 2018 року він перебував у трудових відносинах з ПАТ "Мостобуд" Мостобудівельний загін № 2 та звільнився 25 липня 2018 року на підставі ст. 38 КЗпП України. В день звільнення позивача 25 липня 2018 року відповідач письмово не повідомив про нараховані йому належні суми при звільненні та відповідно не здійснив вчасно виплату належних позивачу коштів, що підтверджується довідкою з ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" від 04.09.2018 р., згідно якої позивачу був здійснений розрахунок компенсації за невикористану відпустку, що склала 38 днів і становила суму 1 713 грн. 52 коп., із затримкою в 7 робочих днів. Також дана інформація підтверджується розрахунковим листком за липень 2018 р. та серпень 2018 р. Оскільки позивача звільнено 25 липня 2018 року, а розрахунок проведено 03 серпня 2018 року, це свідчить про затримку у виплаті, що складає 7 днів. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за розрахунком позивача становить 1 184,60 грн. Також позивач зазначає, що у період з 30 вересня 2016 року по 25 липня 2018 року, перебуваючи ще у трудових відносинах з роботодавцем ПАТ "Мостобуд" Мостобудівельний загін № 2, позивач не виходив на роботу з вини роботодавця, оскільки по підприємству роботи у зазначені місяці на об"єкті відповідача були зупинені, у зв"язку з банкрутством (про що працівники були повідомлені в усній формі), що свідчить про простій з вини підприємства в період з 30.09.2016 р. по 25.07.2018 р. та підтверджується розрахунковими листками за вересень 2016 р., за жовтень 2016 р.,за листопад 2016 р., за грудень 2016 р., довідка з Пенсійного фонду України від 11.10.2018 р. та довідка з Пенсійного фонду України від 17.10.2018 р. № 95399/06. Позивачеві не було запропоновано переведення на іншу роботу, переміщення на тому ж підприємстві, а також не було зміни в організації виробництва, що свідчить, на думку позивача, про законність його вимог про стягнення коштів у період простою з 30.09.2016 р. по 25.07.2018 р. Підприємство за час простою за вказані періоди відповідно до двох третин тарифної ставки за спеціальністю, виходячи з розміру встановленої законом мінімальної заробітної плати, мало оплатити позивачу: за період жовтень - грудень 2016 р. - 3000 грн., за період січень - грудень 2017 р. - 25 600 грн. та за період січень - липень 2018 року - 17 374 грн., а всього 45 974 грн. Крім того, в період простою з вини відповідача, починаючи з 30.09.2016 р. по 25.07.2018 р., позивачу щорічна оплачувана відпустка не надавалась. Період простою складає 1 рік 10 місяців. Враховуючи термін щорічної оплачуваної відпустки 24 календарних дні, позивач набув права на 44 дні. Тобто при звільненні позивача сума грошової компенсації за невикористану відпустку за період простою з 30 вересня 2016 року по 25 липня 2018 року становить 8 547 грн. За таких підстав, позивач просить стягнути з відповідача: - заборгованість середнього заробітку затримки розрахунку за період з 25 липня 2018 року по 03 серпня 2018 року, що становить 1 184,60 грн., - заборгованість суми грошової компенсації за невикористану щорічну оплачувану відпустку з 30 вересня 2016 р. по 25 липня 2018 р., що становить 8 547 грн., - заборгованість за час простою у роботі не з вини працівника у період з 30 вересня 2016 р. по 25 липня 2018 р., що становить 45 974 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2018 року відкрито провадження у даній справі. В судовому засіданні представник позивача пітримала позовні вимоги та просила суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач в судове засідання не забезпечив явку свого представника, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином. Суд за згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що у період з 30 травня 1999 року по 25 липня 2018 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПАТ "Мостобуд" Мостобудівельний загін № 2 та звільнився 25 липня 2018 року на підставі ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.п. 20, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. В день звільнення позивача 25 липня 2018 року відповідач письмово не повідомив про нараховані йому належні суми при звільненні та відповідно не здійснив вчасно виплату належних позивачу коштів, що підтверджується довідкою з ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" від 04.09.2018 р., згідно якої позивачу був здійснений розрахунок компенсації за невикористану відпустку, що склала 38 днів і становила суму 1 713 грн. 52 коп., із затримкою в 7 робочих днів. Також дана інформація підтверджується розрахунковим листком за липень 2018 р. та серпень 2018 р. Оскільки позивача звільнено 25 липня 2018 року, а розрахунок проведено 03 серпня 2018 року, це свідчить про затримку у виплаті, що складає 7 днів. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за розрахунком позивача становить 1 184,60 грн. Також позивач зазначає, що у період з 30 вересня 2016 року по 25 липня 2018 року, перебуваючи ще у трудових відносинах з роботодавцем ПАТ "Мостобуд" Мостобудівельний загін № 2, позивач не виходив на роботу з вини роботодавця, оскільки по підприємству роботи у зазначені місяці на об"єкті відповідача були зупинені, у зв"язку з банкрутством (про що працівники були повідомлені в усній формі), що свідчить про простій з вини підприємства в період з 30.09.2016 р. по 25.07.2018 р. та підтверджується розрахунковими листками за вересень 2016 р., за жовтень 2016 р.,за листопад 2016 р., за грудень 2016 р., довідка з Пенсійного фонду України від 11.10.2018 р. та довідка з Пенсійного фонду України від 17.10.2018 р. № 95399/06. Поняття "простій" законодавчо дано у ст. 34 КЗпП України і визначено як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Статтею 113 КЗпП України встановлено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. Час простою з вини працівника не оплачується. Отже, вирішуючи спір про оплату простою, суд повинен з'ясовувати факт простою й наявність чи відсутність вини працівника в цьому. Крім того, як простій можуть бути кваліфіковані лише ті випадки, коли працівник приходить на роботу, але не працює з причин відсутності матеріально-технічного забезпечення виробництва, незабезпечення технологічною документацією, несправності устаткування, простою з інших причин, не пов'язаних з виною працівника. Якщо працівник через простій самовільно не приходить на роботу чи іде з роботи, він не має права вимагати оплати відповідного часу простою з підстав, передбачених ст. 113 КЗпП України. Відповідні роз'яснення містяться і в пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Позивачеві не було запропоновано переведення на іншу роботу, переміщення на тому ж підприємстві, а також не було зміни в організації виробництва, що свідчить про законність його вимог про стягнення коштів у період простою з 30.09.2016 р. по 25.07.2018 р. Підприємство за час простою за вказані періоди відповідно до двох третин тарифної ставки за спеціальністю, виходячи з розміру встановленої законом мінімальної заробітної плати, мало оплатити позивачу: за період жовтень - грудень 2016 р. - 3000 грн., за період січень - грудень 2017 р. - 25 600 грн. та за період січень - липень 2018 року - 17 374 грн., а всього 45 974 грн. Крім того, в період простою з вини відповідача, починаючи з 30.09.2016 р. по 25.07.2018 р., позивачу щорічна оплачувана відпустка не надавалась. Період простою складає 1 рік 10 місяців. Враховуючи термін щорічної оплачуваної відпустки 24 календарних дні, позивач набув права на 44 дні. Тобто при звільненні позивача сума грошової компенсації за невикористану відпустку за період простою з 30 вересня 2016 року по 25 липня 2018 року становить 8 547 грн. Таким чином, позовні вимоги Ігн атенка Г.В. підлягають задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави 1 762 грн. судового збору.

Outcome: approved