Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] (далі [PERSON]І.), дошлюбне прізвище якої було [PERSON], звернулася до суду із зазначеним позовом до [PERSON] (далі [PERSON]С.), приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (далі- Петрушенська І.Р.), [PERSON] (далі [PERSON]В.), [PERSON] (далі [PERSON]І.), третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (далі [PERSON]В.), в якому із урахуванням уточнення позовних вимог від 26 липня 2016 року просила відшкодувати їй моральну шкоду завдану діями вілповідача1та відповідача2, шляхом солідарного стягнення із цих осіб на її користь грошових коштів у розмірі 11\~400 грн., визнати недійсним односторонній правочин довіреність від 25 червня 2012 року, що видана від імені [PERSON] представнику [PERSON], яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 2635, визнати недійсним односторонній правочин довіреність від 12 липня 2012 року, що видана [PERSON] представникам [PERSON] Д.С. та [PERSON], посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 1567, визнати недійсним правочин щодо відчуження автомобіля марки TOYOTA LAND CRUISER, 2000 року випуску, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER], укладений від імені продавця особою, що діяла на підставі довіреності від 12 лютого 2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий номер 1567, та покупцем [PERSON]. І.І., витребувати указаний автомобіль із незаконного волоідння [PERSON] та передати його позивачу. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ЯАВ № 007370, виданого Дніпропетровським МРЕВ -1 УДАІ УМВС України у Дніпропетровській області 24 січня 2016 року, належить автомобіль марки TOYOTA LAND CRUISER, 2000 року випуску, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER]. У квітні 2012 року невстановлена особа за адресою зберігання автомобіля шахрайським шляхом заволоділа цим автомобілем, у звязку із чим до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості у кримінальному провадженні № 1203040680003578 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. У цьому кримінальному провадженні було установлено, що спірний автомобіль належав їй, проте 25 червня 2012 року вона нібито видала довіреність [PERSON] на право розпорядження автомобілем. На підставі цієї довіреності [PERSON] видав в порядку передоручення 12 липня 2012 року довіреність іншим особам [PERSON] та [PERSON], на підставі якої 17 липня 2012 року зняли належний їй автомобіль з обліку і здійснили його відчуження на користь [PERSON] У подальшому 22 листопада 2014 року на підставі довідки-рахунку ВРЕР-8УДАІ в м. Києві цей автомобіль зареєстровано за новим власником [PERSON], який станом на час розгляду справи зареєстровано за цією особою. Висновком № 1341-15 від 12 травня 2015 року судової почеркознавчої екпертизи у зазначеному кримінальному провадженні встановлено, що підпис від імені [PERSON] та рукописний запис «[PERSON]И.», що міститься у графі «Підпис» на лицьовій стороні довіреності серії ВРТ 239930 від 25 червня 2012 року виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням справжньому її почерку та підпису. З огляду на те, що спірний автомобіль вибув з її володіння поза її волею вона просила визнати усі правочини щодо його відчуження недійсними, витребувати його та зобовязати [PERSON] повернути їй автомобіль, відшкодувавши їй моральну шкоду. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року відкрито провадження у цивільній справі № 201/17964/15-ц та призначено її до розгляду. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями указану справу для розгляду автоматизованою системою 20 вересня 2016 року розподілено судді Черновському Г.В., але у звязку із звільненням указаного судді з посади судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська розпорядженням керівника апарату призначено повторний автоматизований розподіл справи, яка згідно із протоколом від 04 жовтня 2016 року передана для розгляду судді Ходаківському М.П. Ухвалою від 04 жовтня 2016 року суддею Ходаківським М.П. прийнято цивільну справу № 201/17964/15-ц до свого провадження та призначено її до судового розгляду. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав зазначених у позові, доповненнях до нього та озвучених у судовому засіданні. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, просили відмовити у його задоволенні. Представники інших відповідачів та третьої особи у судове засідання не зявилися, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Приписами ст. 157 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Частиною 2 ст. 169 Кодексу передбачено, що неявка представника в судове засідання без поважних причини або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Ураховуючи, що розгляд справи триває значний час, відповідачі та третя особа належним чином повідомлені про призначене у справі судове засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено та із матеріалів справи це вбачається, що [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 30) на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ЯАВ № 007370, виданого Дніпропетровським МРЕВ -1 УДАІ УМВС України у Дніпропетровській області 24 січня 2016 року, належить автомобіль марки TOYOTA LAND CRUISER, 2000 року випуску, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER] (а.с. 136). До Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості у кримінальному провадженні № 1203040680003578 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, а саме щодо шахрайського заволодіння цим автомобілем (а.с. 22). У цьому кримінальному провадженні було установлено, що 25 червня 2012 року видано довіреність [PERSON] на право розпорядження цим автомобілем, яка посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального коругу [PERSON], зареєстрованою в реєстрі № 2635, серії ВРТ № 239930 (а.с. 20). На підставі цієї довіреності [PERSON] видав в порядку передоручення 12 липня 2012 року довіреність іншим особам [PERSON] та [PERSON] (а.с. 21), на підставі якої 17 липня 2012 року зняли належний їй автомобіль з обліку і здійснили його відчуження на користь [PERSON] У подальшому 22 листопада 2014 року на підставі довідки-рахунку ВРЕР-8УДАІ в м. Києві цей автомобіль зареєстровано за новим власником [PERSON], який станом на час розгляду справи зареєстровано за цією особою. Зазначені обставини підтверджуються письмовою відповіддю Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області від 06 січня 2017 року № 31/4-37, наданою в порядку виконання ухвали суду про витребування доказів. Висновком № 1341-15 від 12 травня 2015 року судової почеркознавчої екпертизи у зазначеному кримінальному провадженні встановлено, що підпис від імені [PERSON] та рукописний запис «[PERSON]И.», що міститься у графі «Підпис» на лицьовій стороні довіреності серії ВРТ 239930 від 25 червня 2012 року виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням справжньому її почерку та підпису (а.с. 27-29). Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання. У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною ( ст. ст. 215235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України). За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно зі ст. 330 ЦК України майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-95цс13, яка є обовязковою для усіх судів України, указано, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Статтею 388 ЦК України унормовано, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Зважаючи на те, що автомобіль вибув із власності позивача поза її волею, що підтверджуються відповідним висновком експертизи, за яким довіреність від її імені на розпорядження майном була підписана не нею, вимоги позову про витребування автомобіля від кінцевого набувача є обґрунтованими, оскільки такий спосіб захисту порушеного права є належним і узгоджується із приписами ст. 388 ЦК України. Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди» обовязковому зясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За таких обставин суд приходить до висновку, що зважаючи на те, що наразі не установлено ким підписано довіреність від імені позивача і в чому виразилася незаконність таких дій, то підстав для відшкодування моральної шкоди із указаних [PERSON] осіб на цей час немає. Оцінюючі всі докази досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності, та приймаючи до уваги приписи законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, судові витрати підлягають стягненню із відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial