Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

В травні 2016 року до Краснолиманського міського суду Донецької області звернувся [PERSON] із заявою про встановлення факту смерті [PERSON]. Заявник повідомляє, що 30.03.2016 року в м. Макіївці Донецької області померла [PERSON], яка на випадок своєї смерті зробила заповіт на його імя. Заявник отримав на підтвердження факту смерті [PERSON] довідку про причину смерті № 330 від 30.03.2016 року, видану Міським патологоанатомічним бюро м. Макіївки. [PERSON] на теперішній час проживає за адресою [INFO]. В квітні 2016 року він звернувся до відділу ДРАЦС Краснолиманського МУЮ у Донецькій області із заявою про реєстрацію факту смерті [PERSON], однак територіальним органом ДРАЦС було повідомлено про неможливість здійснити державну реєстрацію факту смерті фізичної особи з причини відсутності у заявника необхідних медичних документів встановленої законодавством України форми. З огляду на це, [PERSON] був змушений звернутись до суду задля встановлення факту смерті спадкодавця [PERSON] із заявою в порядку окремого провадження; просить встановити факт смерті фізичної особи у певний час, оскільки без цього він не має можливості оформити свої права на спадкове майно. В судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] заяву окремого провадження підтримали, просили її задовольнити, надали пояснення, аналогічні викладеним у поданій заяві. Краснолиманський міський відділ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області було повідомлено про дату, час та місце розгляду справи судом, проте представник заінтересованої особи для участі в судовому засіданні не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі(а.с.21); клопотань про необхідність відкладення розгляду справи до суду не надходило; заперечень проти задоволення заяви заінтересованою особою висловлено не було. Суд, вислухавши пояснення заявника та його представника, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали по справі, встановив наступні обставини і визначив відповідні до них правовідносини. Відповідно до наданого заявником заповіту, посвідченого 12.06.2012 року приватним нотаріусом Макіївського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1357, [PERSON], 17.02.1940 р. н., на випадок своєї смерті заповіла все належне їй майно [PERSON], 28.11.1958 р. н. (а.с.11) З пояснень заявника судом встановлено, що [PERSON] була громадянкою України, зареєстрована та фактично мешкала за адресою [ADDRESS], мала поважний вік, страждала на гіпертонічну хворобу, приблизно з 2002 року, після перенесеного в березні 2016 року інсульту перебувала в реанімаційному відділенні лікарні у м. Макіївка. З причини тяжкої хвороби [PERSON] померла 30.03.2016 року в м. Макіївці Донецької області, факт смерті відображено в наданій заявником довідці про причину смерті № 330 від 30.03.2016 року, виданій Міським патологоанатомічним бюро м. Макіївки(а.с.12). Суд не сприймає цей документ як належний доказ з огляду на положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», але звертає увагу на його зміст, оскільки викладена в ньому інформація підтверджується іншими належними доказами по справі. Також факт смерті фізичної особи підтверджується документами про поховання [PERSON] на кладовищі в с. Ясиновка Донецької області (а.с.14), оглянутими судом фотознімками з місця поховання(а.с.15). Факт смерті [PERSON] підтвердили,крім того, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які є відповідно дружиною та матір`ю заявника,тривалий час знали померлу особисто, пояснили, що [PERSON] була близькою подругою матері заявника, проживала в м. Макіївці, близьких родичів не мала, мала похилий вік та хворіла на гіпертонію,заявник доглядав за нею, допомагав у лікуванні та по господарству, у звязку з чим [PERSON] зробила заповіт на його імя. [PERSON] звертався до відділу ДРАЦС Краснолиманського МУЮ у Донецькій області в квітні 2016 року із заявою про реєстрацію факту смерті своєї матері, однак орган ДРАЦС листом від 23.04.2016 року № 713/3.2-01-116 повідомив про неможливість здійснення реєстрації цього факту через невідповідність поданих медичних документів встановленій законодавством України формі, неможливість прийняття до розгляду документів. виданих підприємствами, установами, організаціями на тимчасово непідконтрольній українській владі території Донецької області (а.с. 13). Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України встановлення факту смерті особи в певний час провадиться тільки у разі неможливості органом ДРАЦС зареєструвати факт смерті; датою смерті у цих випадках є встановлена судом у рішенні дата фактичної смерті. Суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Судом встановлено, що 30.03.2016 року в м. Макіївці Донецької області померла [PERSON],та було видано довідку про причину смерті № 330 від 30.03.2016 року Міським патологоанатомічним бюро м. Макіївки. Загальновідомою та такою, що не потребує доказування, за змістом ст. 61 ЦПК України є обставина проведення антитерористичної операції на території Донецької області та вихід частини території області (в тому числі м. Макіївки Донецької області) з-під контролю державної влади України. Нормами ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначено період проведення антитерористичної операції як час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення [PERSON] національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України; визначено територію проведення антитерористичної операції як територію України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення [PERSON] національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р (зі змінами) затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в тому числі м. Макіївка. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» в районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян; на вимогу керівників учасників антитерористичної операції підприємства, установи та організації, що знаходяться в районі проведення антитерористичної операції, частково або повністю припиняють свою роботу. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їхні посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. Виходячи із засад справедливості та розумності, притаманних цивільному судочинству, суд за таких обставин вважає обґрунтованим твердження заявника про неможливість отримання на території, тимчасово непідконтрольній українській владі, документів, що підтверджують факт смерті [PERSON], за формою, встановленою чинним законодавством України, на теперішній час з обєктивних причин. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Підрозділом 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затв. наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5 (зі змінами), передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о); фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о); лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час;повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Для встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті необхідні обставини, які свідчать про реєстрацію цієї події, а також про те, що заінтересована особа не має можливості відновити втрачені або знищені документи про це. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для заявника [PERSON] від встановлення факту смерті [PERSON] в певний час залежить можливість здійснення ним спадкових прав на майно, яке залишилось після смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Згідно з положеннями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ([PERSON], 04.11.1950), ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року,кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1216 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою(ч.1 ст.1220 ЦК України). За змістом ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною [PERSON] України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Розглядаючи заяву окремого провадження, подану [PERSON], суд враховує вказані положення законодавства і звертає увагу на те, що у померлої [PERSON] не було родичів, які могли б звернутись із заявою про встановлення відповідного факту. Водночас відмова у відкритті провадження за заявою [PERSON] лише з тієї підстави, що він не був родичем померлої, унеможливила б реалізацію ним своїх майнових прав, зокрема права на спадкування, що є порушенням конституційних прав заявника. За таких обставин суд дійшов висновку, що заява [PERSON] в порядку окремого провадження про встановлення факту смерті особи в певний час підлягає задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved