Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного м. Києва суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна, набутого під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя. Позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 07.10.2020 року (т. 1 а.с. 121-137), обґрунтовані тим, що сторони почали зустрічатися у 2010 році. Із вересня 2011 року до липня 2012 року фактично позивач та відповідач проживали в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] не просто проживали разом до офіційної реєстрації шлюбу 18.07.2015 року, а вели спільне господарство, мали спільний побут та обов`язки по відношенню один до одного. Під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [INFO] у сторін народився син [PERSON] , а згодом [INFO] - син [PERSON] . Оскільки [PERSON] мав бізнес у місті Рівному та проводив там досить багато часу, а син від першого шлюбу [PERSON] - [PERSON] , навчався у школі у Києві та у Києві працювала сама позивач, на початку 2012 року сторонами спільно було прийнято рішення про купівлю великої квартири для всієї родини. Квартиру [ADDRESS] було придбано у березні 2012 року за спільні кошти сторін. [PERSON] платила всі комунальні платежі за утримання вказаної квартири з моменту її придбання, за власні кошти робила у ній ремонт, 04.09.2012 року зареєструвалась у даній квартирі. Також, сторонами вкладено сімейні кошти у бізнес, а саме 07.02.2018 року було зареєстроване ТОВ «Енерго телеком», єдиним власником якого є [PERSON] . У підприємство вкладались кошти сім`ї у сумі - 500 000,00 грн. На думку позивача, вона має право на поділ майна, набутого до офіційної реєстрації та після реєстрації шлюбу, оскільки, дружина, не зважаючи на народження двох синів, весь час працювала та вносила вклад до сімейного бюджету. [PERSON] також зазначає, що сторони проживали у квартирі [ADDRESS] з моменту її придбання. З грудня 2019 року відповідач переїхав жити у м. Рівне. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/19708/19 від 10.02.2020 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Наразі діти перебувають повністю на утриманні позивача, проживають з нею у м. Києві. Відповідач іноді телефонує, проте не надає жодної матеріальної допомоги на утримання дітей та не займається їх вихованням. Також, з дати фактичного припинення шлюбних відносин, жодних інших витрат [PERSON] не здійснюється ні в грошовій, ні в натуральній формі, тому батьківські обов`язки відповідачем належним чином не виконуються. В той же час, відповідач отримує регулярний дохід, веде підприємницьку діяльність та має змогу на регулярній основі матеріально забезпечувати своїх дітей. Зі свого боку [PERSON] працює для того щоб отримувати дохід та забезпечити належні умови утримання і проживання дітей, оскільки останні знаходяться повністю на її утриманні. За таких умов, позивач при поділі спірної квартири просить застосувати у даній справі приписи ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України, відступивши від засад рівності часток подружжя, визнавши за нею право власності на 2/3 її частини, оскільки спірна квартира була придбана сторонами у період шлюбних відносин, на утриманні у позивача перебувають двоє спільних з відповідачем неповнолітніх дітей, відповідач не сплачує аліменти. Крім того, за відповідачем зареєстровані наступні земельні ділянки: земельна ділянка, площею 0.16 га, кадастровий номер: 5624683700:06:022:0088, за адресою: Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Дібрівка. Вказана земельна ділянка належить відповідачу на праві приватної власності з 03.12.2018 р.; земельна ділянка, площею 0.1698 га, кадастровий номер: 5624683700:06:022:0089, за адресою: Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Дібрівка. Вказана земельна ділянка належить відповідачу на праві приватної власності з 03.12.2018 р.; земельна ділянка, площею 0.17 га, кадастровий номер: 5624683700:06:022:0090, адреса: Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Дібрівка. Вказана земельна ділянка належить відповідачу на праві приватної власності з 03.12.2018 р.; земельна ділянка, площею 0.0945 га, кадастровий номер: 2123685001:01:001:0008, адреса: Закарпатська обл., Рахівський р-н, с. Луги. Вказана земельна ділянка належить відповідачу на праві приватної власності з 15.02.2016 р. Оскільки вказані земельні ділянки було набуто в період шлюбу і вони належать сторонам як подружжю на праві спільної сумісної власності, позивач бажає скористатись своїм правом на їх поділ. Тому, позивач просила суд: 1. встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] із вересня 2011 року по 18 липня 2015 року; 2. визнати спільним майном [PERSON] та [PERSON] кв. [ADDRESS] , набуту в період проживання без реєстрації шлюбу; 3. визнати спільним майном [PERSON] та [PERSON] ТОВ «ЕНЕРГО ТЕЛЕКОМ»; 4. визнати право власності [PERSON] на 2/3 кв. [ADDRESS] ; 5. зобов`язати [PERSON] компенсувати [PERSON] 1/2 вартості статутного внеску підприємства ТОВ «ЕНЕРГО ТЕЛЕКОМ» у сумі - 250 000,00 грн. шляхом внесення коштів на розрахункову картку банку; 6. визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки (кадастровий номер 5624683700:06:022:0088), площею 0.16 га; на Ѕ частину земельної ділянки (кадастровий номер 5624683700:06:022:0089), площею 0.1698 га; на 1/2 частину земельної ділянки (кадастровий номер 5624683700:06:022:0090), площею 0.17 га; на 1/2 частину земельної ділянки (кадастровий номер 2123685001:01:001:0008), площею 0.0945 га; 7. стягнути з [PERSON] на корись [PERSON] сплачений судовий збір за подання даного позову та кошти на правову допомогу у сумі 30 000,00 грн. У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказала, що земельна ділянка в с.Луги Рахівського р-ну Закарпатської обл. набута на підставі договору дарування 14 серпня 2010 року, тобто до спірного періоду, який є предметом розгляду даної справи, і є згідно ст. 57 СК України його індивідуальною власністю. Три земельні ділянки в с. Дібрівка, Рівненського району Рівненської області були набуті відповідачем раніше на підставі договорів дарування, а тому також є особистою власністю відповідача. Щодо цих земельних ділянок сторона відповідача також зазначила, що мали місце факти зміни кадастрових номерів. Крім того, спірну квартиру було придбано за кошти, які [PERSON] набув особисто до періоду, який є предметом позову в частині встановлення фактичних шлюбних відносин, саме тому право власності на вказаний об`єкт нерухомого майна був зареєстрований на нього. Позивач не перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, жодних грошових коштів на придбання квартири не надавала, тому, на думку відповідача, вказана нерухомість є особистою приватною власністю останнього. Також у відзиві вказано, що [PERSON] не міг бути у вересні 2011 року у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , так як у вказаний час остання перебувала у шлюбі з [PERSON] і такий шлюб було розірвано лише 13.12.2011 року. Також у відповідача у спірний період ще мали місце незавершені стосунки з його першою дружиною. Одночасно, відповідач стверджує, що у спірний період позивач мала відносини з іншими чоловіками, а [PERSON] не мав наміру створювати сім`ю з позивачем, був вимушений одружитись тільки тому, що від періодичних зустрічей позивач завагітніла. Таким чином, сторона відповідача просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того, у лютому 2021 року судом прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву [PERSON] (далі - позивач за зустрічним позовом) до [PERSON] (далі - відповідач за зустрічним позовом) про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та стягнення коштів компенсації його вартості. Вимоги зустрічного позовну обґрунтовані тим, що 19.04.2016 року [PERSON] було продано офісне приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] для покупки в подальшому земельної ділянки. 29.04.2016 року позивач за зустрічним позовом придбав земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер № 3222482000:10:001:0336 за адресою: [ADDRESS] . Тобто, між вищевказаними нотаріальними діями мав місце проміжок лише 11 днів. Не зважаючи на те, що всі кошти, які [PERSON] були витрачені на придбання вказаної земельної ділянки фактично були особистою індивідуальною власністю, так як були отримані від продажу майна, яке було його індивідуальною власністю, при придбанні земельної ділянки право власності [PERSON] зареєстрував не на себе, а на [PERSON] . В останньої ж не було жодних грошових індивідуальних заощаджень чи грошових коштів, які б їй належали особисто чи були б нею отримані від реалізації належного їй індивідуально майна. 28.10.2019 року [PERSON] було продано вказану земельну ділянку за 2 600 000,00 грн. На час реалізації такого об`єкту нерухомого майна [PERSON] просила у [PERSON] дозвіл на продаж майна, при цьому обіцяла, що в разі продажу земельної ділянки, вона зобов`язується відати йому половину його вартості. Однак, [PERSON] своїх зобов`язань в частині передачі йому грошових коштів не виконала. На думку позивача за зустрічним позовом, оскільки незалежно від того, на кого під час шлюбу було оформлено земельну ділянку, частки сторін є рівними. З урахуванням того, що земельна ділянка вже продана, а зобов`язання щодо передачі грошових коштів за половину спірного майна не виконано, за таких обстави [PERSON] вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Тому, позивач за зустрічним позовом просив суд: 1. визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку площею 0,12 га, кадастровий номер № 3222482000:10:001:0336, за адресою: [ADDRESS] ; 2. стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти (як грошову компенсацію) в розмірі - 1 300 000,00 грн. вартості 1/2 земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер № 3222482000:10:001:0336. У відзиві на зустрічну позовну заяву зазначено, що спірна земельна ділянка в с. Стоянка була придбана за грошові кошти, які були отримані [PERSON] від здійснення підприємницької діяльності. Крім того, саме [PERSON] було прийнято рішення про її покупку, остання здійснювала пошук земельної ділянки та вела переговори з продавцем щодо умов договору. За твердженнями відповідача за зустрічним позовом, між сторонами існувала домовленість, що відчуживши земельну ділянку половину вартості від її продажу [PERSON] віддасть [PERSON] , а останній у свою чергу оформив би право власності на [PERSON] на усю спірну квартиру у м. Києві. Натомість, після підписання договору з відчуження земельної ділянки та їх нотаріального посвідчення [PERSON] забрав свою частину грошових коштів прямо з рук покупця [PERSON] після перерахунку грошових коштів на електронній рахувальній машинці при свідках, поклав їх до кишені, але відмовився писати розписку про це і відмовився дарувати спірну квартиру у м.Києві. На думку [PERSON] , оскільки земельна ділянка була відчужена у шлюбі, а грошові кошти поділені між подружжям порівну, то станом на даний час відсутні будь-які підстави для спору щодо даного майна. У відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву вказано, що спірну квартиру [PERSON] має намір подарувати дітям, а не [PERSON] , яка жодних коштів у неї не вкладала. Крім того, позивач за зустрічним позовом сплачує аліменти на утриманням дітей, виконує з цього приводу відповідне судове рішення. Також, на думку [PERSON] , [PERSON] не доведено обставин, на які вона посилається як на підставу для задоволення її позовних вимог. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги первісного позову підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, у задоволенні зустрічної позовної заяви просили відмовити з підстав, викладених у відзиві. Відповідач та його представники в судовому засіданні заперечували проти задоволення первісних позовних вимог з підстав їх необґрунтованості, а також просила задовольнити вимоги зустрічного позову у повному обсязі. При цьому, зазначили, що земельні ділянки, на Ѕ частину яких просить визнати право власності позивач [PERSON] були набуті у власність відповідачем особисто на підставі договорів дарування шляхом їх виділення із інших земельних ділянок площею майже по 0,25 га за кадастровими номерами 5624683700:06:022:0050 та 5624683700:06:022:0034. Відповідач проживав без наміру створення сім`ї та не міг до укладення шлюбу проживати однією сім`єю із позивачкою, оскільки рішення суду від 13.12.2011 року про розірвання її попереднього шлюбу із колишнім чоловіком набуло законної лише в квітні 2012 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу спріної квартири в березні 2012 року. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦПК України). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.02.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 30.07.2020 року прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, ухвалено викликати та допитати в якості свідків [PERSON] і [PERSON] . Протокольною ухвалою суду від 08.10.2020 року прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову, а також долучено до матеріалів справи докази, надані представником позивача, ухвалено викликати та допитати в якості свідків [PERSON] . Ухвалою суду від 09.10.2020 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову, накладено арешт та заборонено вчиняти будь-які щодо об`єктів нерухомого майна, а саме, спірного майна за первісним позовом. Вказана ухвала залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 28.01.2021 року. Протокольними ухвалами суду від 14.12.2020 року до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву, ухвалено викликати та допитати в якості свідків [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , відмовлено у задоволення клопотання в частині витребування доказів з банку та міграційної служби. Ухвалою суду від 14.12.2020 року витребувано докази у ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДПС у м.Києві. Протокольними ухвалами суду від 24.02.2021 року долучено документи, надані представником відповідача, прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву до спільного розгляду із первісним позовом та відстрочено відповідачу сплату судового збору до закінчення розгляду справи. Крім того, ухвалено викликати та допитати в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також відмовлено у задоволенні клопотання про письмове опитування відповідача як свідка. Ухвалою суду від 24.02.2021 року витребувано докази у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тимошенко І.В. Ухвалою суду від 02.04.2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача про забезпечення позову. Протокольними ухвалами суду від 11.05.2021 року до матеріалів справи долучено копію договору, наданого нотаріусом на виконання вимог ухвали суду від 24.02.2021 року, відзив на зустрічний позов та відповідь на відзив на зустрічний позов. Крім того, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів, ухвалено викликати та допитати в якості свідка [PERSON] , долучено докази, надані представником відповідача. Також, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Протокольними ухвалами суду від 13.09.2021 року, від 23.11.2021 року повернуто докази, надані представником відповідача. Протокольними ухвалами суду від 23.11.2021 року було прийнято відмову представника позивача від свідків [PERSON] , [PERSON] та від [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін та позивача та відповідача в кості свідків, інших свідків, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 18 липня 2015 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 816 (т. 1 а.с. 34). Сторони мають двох синів: [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 35) та [PERSON] , [INFO] (т. 1 а.с. 36). Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10.02.2020 року у справі №569/19708/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 18.07.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 816 розірвано. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Так, звертаючись до суду з даним позовом позивач вказувала, що з вересня 2011 року до липня 2012 року сторони проживали в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] , вели спільне господарство, мали спільний побут та обов`язки по відношенню один до одного. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , а згодом [INFO] - син [PERSON] . На початку 2012 року сторонами спільно було прийнято рішення про купівлю великої квартири для всієї родини. Квартиру [ADDRESS] було придбано у березні 2012 року за спільні кошти сторін. [PERSON] платила всі комунальні платежі за утримання вказаної квартири з моменту її придбання, за власні кошти робила у ній ремонт, а з 04.09.2012 року зареєструвалась у даній квартирі. Сукупність вказаних обставин, на думку сторони позивача, є підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] із вересня 2011 року по 18 липня 2015 року (дати офіційної реєстрації шлюбу). Натомість, відповідач зазначав, що спірну квартиру було придбано за кошти, які [PERSON] набув особисто до періоду, який є предметом позову в частині встановлення фактичних шлюбних відносин. Позивач не перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, жодних грошових коштів на придбання квартири не надавала. Сам же [PERSON] не міг бути у вересні 2011 року у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , так як у вказаний час остання перебувала у шлюбі з [PERSON] і такий шлюб було розірвано 13.12.2011 року, а само рішення набуло сили лише в квітні 2012 року. Також, у відповідача у спірний період ще мали місце незавершені стосунки з його першою дружиною. Одночасно, відповідач стверджує, що у спірний період позивач мала відносини з іншими чоловіками, а [PERSON] не мав наміру створювати сім`ю з позивачем, був вимушений одружитись тільки тому, що від періодичних зустрічей позивач завагітніла. Аналогічні показання надали в суді і допитані в якості свідків позивач та відповідач. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка являється матір`ю позивача, пояснила, що наприкінці вересня 2011 року дочка повідомила її про відповідача та коли відбулося знайомство, останній сказав, що він її мій майбутній зять. З 2011 року по 2015 рік сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, мали спільний бюджет. З початку 2012 року жили разом в орендовані квартирі у [ADDRESS] , [PERSON] водив сина позивача від першого шлюбу в дитячий садок та давав кошти на оренду вказаної квартири. На новий 2012 рік відповідач зробив пропозицію позивачу і вони разом шукали квартиру для покупки у м. Києві. До того ж, позивач мала власні кошти до знайомства з відповідачем, оскільки мала депозитні вклади. Меблі в квартиру на проспекті Перемоги купувала позивач. Свідок [PERSON] , яка являється подругою позивача, вказала, що [PERSON] та [PERSON] почати проживати разом з осені 2011 року, у 2012 році їздили на відпочинок в Іспанію. Зі слів позивача свідку відомо, що у спірний період сторони разом купували продукти харчування, відвідували заклади. Позивач активно працювала як фрілансер та мала власні заощадження до знайомства з відповідачем. Спірну квартиру купили сторони за власні кошти, разом вони здійснювали її пошук. Ремонт квартири та покупка меблів здійснювалась в більшості за кошти позивача. Що стосується спірної ділянки під Києвом, то свідку відомо, що вона куплена за спільні кошти сторін, а кошти від її продажу були поділені між позивачем та відповідачем. Також свідок повідомила, що влітку 2014 року сторони проживали разом у м. Рівне та старший син позивача ходив там до школи. Наразі спільні діти сторін знаходяться на повному утриманні позивача. Свідок [PERSON] , яка проживає у будинку на проспекті Перемоги поверхом нижче від спірної квартири сторін, зазначила, що зі слів [PERSON] та [PERSON] їй відомо, що квартиру вони купували разом. Пам`ятає, як у 2012 році сторони робили ремонт, після якого в`їхали в квартиру. Бачила, як подружжя гуляло разом, ходили разом до магазину. На даний час позивач утримує дітей. Свідок [PERSON] , який являється братом відповідача, зазначив, пішов на військову службу у листопаді 2011 року, а що про [PERSON] дізнався від брата восени 2012 року, а саме, що позивач вагітна. Відповідач постійно жив у м. Рівне, але хотів купити квартиру у Києві. Ремонт у спірній квартирі робив відповідач за власний рахунок. Свідок [PERSON] вказав, що про [PERSON] дізнався у 2013 році. У м.Рівне відповідач проживав з колишньою дружиною. Свідку невідомо, чи купували сторони квартиру разом. Між тим, [PERSON] вказав, що ремонт у спірній квартирі був зроблений за рахунок відповідача. Відповідно ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Стаття 74 СК України визначає, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують: 1) час придбання; 2) джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3) мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року N 6-2253цс15. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою на майно, яке набуте ними в період спільного проживання. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із співвласників може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того, хто її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі № 638/20596/16. При цьому, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 05.04.2017 року по справі №6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Крім того, як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України від 25.11.2015 року по справі №6-2333цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за яке таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Аналогічна правова позиція також викладена й в постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року по справі №6-79цс13. У той же час, відповідно до статті 25 СК України, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Під час розгляду справи сторона відповідача вказувала про перебування позивача до грудня 2011 року у шлюбі з іншими чоловіком, а також на наявність стосунків у спірний період [PERSON] з першою дружиною. Між тим, у встановленому законом порядку та встановлений ухвалою суду про відкриття провадження строки копій рішень судів про розірвання попередніх шлюбів сторін надано не було, що унеможливлює суд встановити дані обставини. Таким чином, на підтвердження позиції сторін по справі було допитано свідків за клопотаннями як позивача, так і відповідача, які давали різні покази з приводу періодів проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а тому суд бере до уваги їх покази в тій частині, що узгоджується із іншими наявними у справі письмовими доказами. Також, у матеріалах справи наявні фото спільні [PERSON] та [PERSON] , які датуються 09.10.2011 року та 15.11.2011 року зі спільного відпочинку (т. 1 а.с. 45-46), а також фото сторін, зроблене під час вагітності позивача без дати, що не дає змоги встановити період, коли воно було зроблене, враховуючи, що у позивача та відповідача двоє спільних дітей (т. 1 а.с. 44). При цьому, наявні дати на таких фото не вказають на їх виготовлення саме у вказані дні. Експертних висноків про дату виготовлення таких фотокарток та ідентифікацію зображених на них осіб суду не надано. Крім того, позивач надала квитанції по оплаті житлово-комунальних послуг у спірний період, а саме, за серпень 2012 року, вересень 2012 року, жовтень 2012 року, грудень 2012 року та лютий 2012 року за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 13-14), а також за грудень 2018 року (т. 1 а.с. 15), червень 2019 року (т. 1 а.с. 16), червень та липень 2020 року (т. 1 а.с. 83-88). Також [PERSON] надала суду квитанції про купівлю будівельних матеріалів та меблів за жовтень-листопад 2012 року у квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 19-26, 30, 32), договори на встановлення дверей у вказану квартиру від 17.07.2012 року та 24.07.2012 року (т. 1 а.с. 27-28), акт проведення монтажних робіт від 29.02.2016 року у спірній квартирі (т. 1 а.с. 31). Що стосується договору купівлі-продажу №005/2710 від 27.10.2012 року та договору №000930 купівлі-продажу товару від 06 липня 2013 року (т. 1 а.с. 17-18, 29), за їх умовами [PERSON] купила товар згідно переліку, зазначеного у додатку до цього договору. Проте, таких додатків сторона позивача не надала, що унеможливлює суд встановити факти придбання товару у квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . З 04.09.2012 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 33). Зареєстровані у вказаній квартирі і спільні діти сторін (т. 2 а.с. 19-20). Як вбачається із довідки від 01.01.2011 року, станом на 01.11.2011 року [PERSON] має рахунки у ПАТ КБ ПриватБанк, а саме, депозитний рахунок № [NUMBER] , доступний залишок 3 532,83 євро та депозитний рахунок № [NUMBER] , доступний залишок 19 000,00 доларів США (т. 2 а.с. 12). 08.11.2011 року [PERSON] знімала з депозитного рахунку № [NUMBER] кошти в розмірі 3 534,82 євро (т. 2 а.с. 14), 26.09.2011 року з депозитного рахунку № [NUMBER] - 10 084,97 грн. (т. 2 а.с. 13), 19.10.2011 року з рахунку № [NUMBER] - 1 000,00 євро (т. 2 а.с. 15), 13.12.2011 року з рахунку № [NUMBER] - 8 036,16 доларів США (т. 2 а.с. 16). Крім того, у спірний період, а саме, з листопада 2011 року до фактичної реєстрації шлюбу [PERSON] була працевлаштованою особою, що вбачається із її трудової книжки (т. 1 а.с. 39, 41). Дані з Головного управління ДПС у м. Києві про неотримання доходу [PERSON] за 2011 та 2012 роки від провадження господарської діяльності не можуть слугувати беззаперечним доказом неучасті позивача в здійснених витратах в інтересах сім`ї (т. 2 а.с 109-110). З приводу наданих відповідачем доказів, а саме, довідки від 25.09.2020 року, виданої начальником Волинського РУ АТ «Укрсиббанк», то з неї вбачається, що 06.01.2012 року [PERSON] видано 17 000,00 доларів США з депозитного рахунку, 08.02.2012 року - 8 000,00 Євро з депозитного рахунку, 09.02.2012 року - 11 624,88 Євро з депозитного рахунку (т. 2 а.с. 187). Тобто, зазначені кошти зняв відповідач зі своїх депозитних рахунків саме напередодні купівлі квартири 01.03.2012 року. Так, як вказано у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] довела факт проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 04.09.2012 року по 18 липня 2015 року, тобто з часу реєстрації позивачки за адресою спірної квартири: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 33). При цьому, суд не може встановити більше ранішу дату спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу із прив`язкою до народження [INFO] спільного сина [PERSON] , оскільки точної дати початку спільного проживання сторін (9 місяців від такого народження) не видається за можливим з огляду індивідуальні особливості протікання вагітності. Обставини проведення ремонту у квартирі, квітанціями про придбання предметів меблі та інтерьеру, фактичним проживанням у цій квартирі разом із відповідачем, сплатою комунальних послуг достойменто не вбачається спільне провадження сторін однією сім`єю без реєстрації шюбу за попередній період з вересня 2011 року по 04.09.2012 року. У вказаний період недоведено існування спільного бюджету сторін та здійснення спільних витрат в інтересах сім`ї. Відтак, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині встановлення фактичних шлюбних відносин сторін без реєстрації шлюбу з 04 вересня 2012 року по 18 липня 2015 року. При цьому, довідка від 08.09.2020 року №61225/78 про перебування [PERSON] на тимчасовому консульському обліку в Генеральному консульстві України в Барселоні в період з 20.03.2012 року по 03.06.2015 року не може свідчити про відсутність шлюбних відносин з позивачем у зазначений період, оскільки вказана інформація лише підтверджує місце перебування за межами України громадян України, які тимчасово перебувають за кордоном і не може свідчити про те, що сторони не перебували у фактичних сімейних відносинах, не вели спільний бюджет та господарство, враховуючи інші докази, наявні у матеріалах справи. Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, [PERSON] є власником наступних об`єктів нерухомого майна: земельної ділянки 0,16 га, кадастровий номер 5624683700:06:022:0088, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Підставою для державної реєстрації є витяг з Державного земельного кадастру, серія та номер: НВ-5604702462018, виданий 29.11.2018, видавник: Відділ у Рівненському районі Міськрайонного управління у Рівненському районі та м.Рівному Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області; земельної ділянки 0,1698 га, кадастровий номер 5624683700:06:022:0089, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Підставою для державної реєстрації є витяг з Державного земельного кадастру, серія та номер: НВ-5604702452018, виданий 29.11.2018, видавник: Відділ у Рівненському районі Міськрайонного управління у Рівненському районі та м.Рівному; земельної ділянки 0,17 га, кадастровий номер 5624683700:06:022:0090, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Підставою для державної реєстрації є витяг з Державного земельного кадастру, серія та номер: НВ-5604702442018, виданий 29.11.2018, видавник: Відділ у Рівненському районі Міськрайонного управління у Рівненському районі та м.Рівному Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області; земельної ділянки 0.0945 га, кадастровий номер 2123685001:01:001:0008, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Підставою для державної реєстрації є рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 361, виданий 05.12.2012, видавник: Лугівська сільська рада; договір дарування, серія та номер: 1-989, виданий 14.08.2010, видавник: Державний нотаріус Рахівської державної нотаріальної контори Пріц О.І.; квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 01.03.2012, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочаровою C.B. З приводу спірної квартири суд зазначає, що остання придбана відповідачем у справі згідно договору купівлі-продажу від від 01.03.2012 року, тобто до встановленого вище судом періоду проживання сторін однією сім`єю без реєстрацію шлюбу (04 вересня 2012 року по 18 липня 2015 року). Її придбання відповідачем за власні кошти також підтверджено останнім наявними квітанціями про зняття коштів з рахунків в банку, іншими документами про наявність заощаджень. Таким чином, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , не підлягаю визнанню судом такою, що набута в період проживання сторін без реєстрації шлюбу, а тому визнання право власності на 2/3 за позивачкою не підлягає. Вирішуючи питання поділу земельних ділянок суд зазначає наступне. Так, у відповідності до вимог ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Сторона відповідача протягом розгляду справи стверджувала, що спірні земельні ділянки є особистою приватною власністю відповідача, на підтвердження чого надано договори дарування. Так, земельна ділянка площею 0.0945 га, кадастровий номер 2123685001:01:001:0008 належить [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 14.08.2010 року (т. 2 а.с. 78-79) і є особистою приватною власністю останнього, так як являється майном, набутим чоловіком до шлюбу та до шлюбних відносин. Що стосується інших земельних ділянок в с. Дібрівка, то за твердженням відповідача вони йому були подаровані, на підтвердження чого надано договір дарування земельної ділянки 05.10.2017 року, предметом якої виступає земельна ділянка, кадастровий номер 5624683700:06:022:0050 (т. 2 а.с. 79-80) та договір дарування земельної ділянки 02.11.2018 року, предметом якої виступає земельна ділянка, кадастровий номер 5624683700:06:022:0024 (т. 2 а.с. 81). Оскільки після набуття у власність вказаних об`єктів нерухомості мали місце факти роз`єднання, а згодом об`єднання вказаних земельних ділянок, змінювались і кадастрові номери цих ділянок (т. 2 а.с. 83-88). Таким чином, земельні ділянки кадастрові номери 5624683700:06:022:0088, 5624683700:06:022:0089, 5624683700:06:022:0090 були подаровані відповідачу у період шлюбу і є його особистою приватною власністю. Тому, оскільки спірні земельні ділянки є особистою приватною власністю відповідача, визнання права власності за позивачем на половини об`єктів нерухомості не ґрунтується на вимогах закону, а тому, позов і цій частині задоволенню не підлягає. Що стосується позовних вимог в частині визнання спільним майном [PERSON] та [PERSON] ТОВ «ЕНЕРГО ТЕЛЕКОМ» та зобов`язання [PERSON] компенсувати [PERSON] 1/2 вартості статутного внеску підприємства ТОВ «ЕНЕРГО ТЕЛЕКОМ» у сумі 250 000,00 грн., шляхом внесення коштів на розрахункову картку, варто зазначити наступне. Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] є засновником ТОВ «ЕНЕРГО ТЕЛЕКОМ», яке створене 07.02.2018 року, розмір внеску до статутного капіталу якого становить 500 000,00 грн. (т. 1 а.с. 246-250а) Таким чином, вказані кошти були внесені [PERSON] у період перебування у шлюбі з [PERSON] з числа спільних коштів подружжя. Як вказано у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі №3-38цс15, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. Таких по суті висновків дійшов і суд касаційної інстанції під час розгляду касаційних скарг у справах № 6-39503св12, 6-39768ск12, 6-49553св12, 6-23274св13, 6-38503св14, 6-33283св14 в частині, що стосується неврахування при поділі спільного майна подружжя вартості внеску до статутного капіталу товариства. Отже, оскільки внесені відповідачем кошти подружжя у сумі 500 000,00 грн. до статутного капіталу ТОВ «ЕНЕРГО ТЕЛЕКОМ» на даний час є власністю цього товариства, а не спільною власністю позивача та відповідача, а у [PERSON] виникає право вимоги половини внесених коштів з [PERSON] , у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині слід задовольнити та стягнути з останнього на користь позивача - 250 000,00 грн. При цьому суд зауважує, що зарахування цих коштів на конкретний розрахунковий рахунок позивача буде здійснюватись у процесі виконання даного рішення суду. Таким чином, вимоги первісного позову підлягають частковому задоволенню. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішують питання розподілу судових витрат варто вказати наступне. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). За ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Враховуючи часткове задоволення даного позову, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача - 2500 грн. за задоволені майнові вимоги та 768,40 грн. за задоволену вимогу немайнового характеру. Крім того, позивачем протягом розгляду справи було сплачено 420,40 грн. за подачу заяви про забезпечення позову, яка була задоволена судом, а тому, ці кошти слід також стягнути з відповідача. Тому, загальна сума судового зору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить - 3688,80 грн. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. З метою отримання професійної правничої допомоги позивач уклала з СПД Кульбіч-Каблуковою С.А. договір про надання правової допомоги від 21.11.2019 р. (т. 1 а.с. 47-48). На підставі вищезазначеного договору адвокат надавала позивачу професійну правничу допомогу, а з 03.09.2020 року представник позивача [PERSON] просив не допускати адвоката Кульбіч-Каблукову С.А. до участі в справі у зв`язку з розірванням договору від 21.11.2019 року (т. 1 а.с. 97-98). За умовами ст.6 вказаного договору визначено, що розрахунок із адвокатом кліентом проводиться із суми в розмірі - 495,6 грн. за 1 годину. Фактичне здійснення оплати адвокату в сумі 30 000,00 грн. підтверджується прибутковим касовим ордером №1 від 26 червня 2020 року. Як вбачається із вказаного документу, позивач здійснила оплату послуг за оформлення документів за подання позову до суду та представництво інтересів у суді (т. 1 а.с. 80). Протягом представництва інтересів [PERSON] Кульбіч-Каблуковою С.А. підготовлено від імені позивача позовну заяву, подавались докази про доплату судового збору за ухвалою суду про залишення позову без руху, адвокат була присутня у судовому засіданні 30.07.2020 року. За умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України). В постанові Верховного Суду від 01.04.2020 р. (справа №640/4013/17-ц) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Між тим, розрахунку витрат за послуги адвоката, їх описання по списку та відповідно вартість кожної такої послуги матеріали справи не містять, прибутковий касовий ордер від 26.06.2020 року на оплату послуг за оформлення документів за подання позову до суду та представництво інтересів у суді описання таких послуг не містить. Як не доводить вартість таких послуг в сумі - 30 тис.грн. обсягу зібраних доказів з підготовки позову у первісній редакції на 5 арк., його оформлення та зміст додатків на 44 арк. Відтак, заява про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу не підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відтак, підстав для стягнення коштів витрат на правову допомогу за підготовку та подачу до суду позову в редакції первісної позовної заяви від 24.12.2019 року, яку підготувала адвокат Кульбіч-Каблукова С.А., суд не вбачає. На думку суду, такий розмір витрат не є обґрунтованим. Розглядаючи вимоги зустрічної позовної заяви, судом встановлено наступне. Так, позивач за зустрічним позовом просив суд визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя земельну за адресою: [ADDRESS] та стягнути компенсацію в розмірі половини її вартості. Судом встановлено, що з 29.04.2016 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер № 3222482000:10:001:0336, за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвиновим А.В. 28.10.2019 року [PERSON] було продано вказану земельну ділянку за 2 600 000,00 грн. (т. 2 а.с. 243-244). Як вбачається із п.2.3 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.10.2019 року, [PERSON] надав згоду на укладення цього договору. Як на підставу для задоволення зустрічного позову [PERSON] зазначав, що земельна ділянка вже продана, а зобов`язання щодо передачі грошових коштів за половину спірного майна не виконано. На його думку, вимоги зустрічного позову мають бути задоволені з огляду на положення ч. 4 ст. 71 СК України, ст.ст. 368, 369, 372, 610, 611,614,624, 625,639 ЦК. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1 та ч. 2 ст. 71 СК України). За змістом ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, якщо один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року та від 7 червня 2017 року 6-2670цс16 від 07.06.2017 р. Із вказаних норм закону вбачається, що приписи ст. 71 СК України застосовуються судом при вирішенні спорів щодо майна, яке наявне у спільній власності подружжя станом на час розгляду справи. Між тим, спірна за зустрічним позовом земельна ділянка на даний час продана та належить іншій особі. Інші ж норми закону, на які посилається [PERSON] , регулюють правові наслідки та відповідальність за порушення виконання зобов`язання. За приписами ч. 3 ст. 369 ЦК України, згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Як вказано у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як зазначено в п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У даній справі встановлено, спірна земельна ділянка як об`єкт спільної сумісної власності подружжя була продана за згодою [PERSON] 28.10.2019 року, а шлюб між сторонами розірвано рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10.02.2020 року. Тобто, земельна ділянка відчужена у шлюбі. Окреме визнання права спільної сумісної власності подружжя на спірну земельну ділянку у с.Стоянка у резолютивній частині вказаного рішення суду призведе до порушення прав нинішнього власника земельної ділянки, а тому позов у цій частині не можу бути задоволений. У той же час, позивачем за зустрічним позовом не доведено належними та допустимими доказами фактів використання отриманих в результаті продажу спільного майна коштів не в інтересах сім`ї чи не на її потреби, що унеможливлює стягнення компенсації у вигляді половини від відчуженої від реалізації земельної ділянки суми та задоволення позову у цій частині. Беручи до уваги вимоги чинного законодавства України, зважаючи на обставини встановлені під час розгляду справи, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви у повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, оскільки протокольною ухвалою суду від 24.02.2021 року відповідачу відстрочено сплату судового збору до закінчення розгляду справи, а зустрічну позовну заяву подано майнового характеру подано у 2021 році, враховуючи ціну позову - 1 300 000 грн., а також ту обставину, що відповідачем сплачено судовий збір у розмірі - 910,00 грн., суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі - 12 090,00 грн. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи викладене,

Outcome: partial