Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

18.11.2019 позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом до Державної організації "Комбінат - Естафета". В його обґрунтування вказує, що 12.07.2014 був прийнятий на роботу до ДО "Комбінат - Естафета" на посаду слюсарі дільниці зберігання, а згодом був переведений на посаду машиніста насосних установок дільниці зберігання. 22.07.2019 уклав з Міністерством оборони України в особі командира військової частини [NUMBER] контракт про проходження військової служби в ЗС України, де був призначений на посаду водія інженерно саперного відділення інженерного взводу військової частини [NUMBER] . Наказом ДО "Комбінат - Естафета" від 23.07.2019 був звільнений із займаної ним посади машиніста на підставі п.3 ст.36 КЗпП України в зв`язку з призовом на військову службу, написавши перед цим заяву про звільнення. Вважає такі дії відповідача незаконними та такими, що суперечать ч.3 ст. 119 КЗпП України, а тому просить визнати незаконним та скасувати наказ Державної організації "Комбінат - Естафета" від 23.07.2019 №25-в про його звільнення від 22.07.2019 з посади машиніста насосних установок дільниці зберігання на підставі п.3 ст.36 КЗпП України в зв`язку із призовом на військову службу за контрактом, поновити його на посаді машиніста насосних установок дільниці зберігання в ДО «Естафета» з 22.07.2019 року, стягнути з Державної організації «Комбінат Естафета» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 липня 2019 року по 16 листопада 2019 року в розмірі 19298 грн 16 коп., рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допустити до негайного стягнення. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили про його задовольнити. Так позивач пояснив, що заяву про звільнення дійсно написав, проте зробив це під тиском спеціаліста по роботі з кадрами даного підприємства, оскільки був необізнаний з правовими гарантіями, передбаченими для осіб, які вступають на військову службу, зокрема з тим, що рободотавець повинен був зберегти за ним робоче місце. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги заперечила, пояснивши, що оскільки ініціатива звільнення виходила від самого найманого працівника в зв`язку з його вступом на військову службу за контрактом, гарантії, встановлені ст.119 КЗпП на нього не поширюються. Виходячи зі змісту даної статті за працівниками, саме призваними державою на військову службу за контрактом, роботодавець зберігає робоче місце. Проте у разі якщо працівник виявив таке бажання самостійно, підстав для відмови в задоволенні його заяви немає. З наведеного, просить в задоволенні позову, поданого [PERSON] відмовити, оскільки на її думку звільнення позивача проведеного відповідно до вимог чинного законодавства та є законним. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін та їхніх представників, з`ясувавши фактичні обставини, суд приходить до висновку. Судом встановлено, що згідно записів в трудовій книжці від 13.07.2004 року серії [NUMBER] 13.07.2004 року [PERSON] прийнято на роботу слюсарем дільниці зберігання комбінату «Естафета» (п.1). В подальшому 13.10.2008 року він був переведений на посаду машиніста насосних установок дільниці зберігання. 22.07.2019 позивач надав на ім`я в.о. директора комбінату заяву про звільнення в зв`язку з призовом на військову службу за контрактом (а.с.8). Згідно записів в трудовій книжці 22.07.2019 [PERSON] звільнено з посади на підставі п.3 ст.36 КЗпП України (а.с.13), про що також комбінатом видано відповідний наказ від 23.07.2019 №25-в «Про звільнення в зв`язку з призовом на військову службу за контрактом» (а.с.9). Того ж дня 22.07.2019 року між [PERSON] та Міністерством оборони України в особі командира військової частини [NUMBER] , підполковника [PERSON] укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу (а.с.10). Згідно п.5 витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 22.07.2019 №175 солдата [PERSON] призначеного наказом командира військової частини [NUMBER] від 22 липня 2019 року №44-РС на посаду водія інженерно саперного відділення інженерного взводу військової частини [NUMBER] (а.с.12). Надаючи правову оцінку відносинам, що склались, суд враховує наступне. Відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є зокрема призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої\~статті 119 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Отже, враховуючи вищевикладені положення чинного законодавства України, якими встановлено, що за працівниками прийнятими на військову службу за контрактом на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, суд приходить до висновку, що позивача було звільнено із займаної посади з порушенням вимог статті 119 КЗпП України, тому наказ Державної організації "Комбінат - Естафета" від 23.07.2019 №25-в про його звільнення в зв`язку з призовом на військову службу на підставі п.3 ст.36\~КЗпП України слід визнати незаконним та скасувати, і цій частині позов задовольнити. Щодо вимоги позивача про стягнення середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу слід зазначити наступне. З викладеного в позовній заяві розрахунку видно, що позивач просить стягнути з відповідача кошти на суму 19298 грн 16 коп. Згідно ч.1, ч.2 ст.235\~КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Так, за змістом п.8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Як пояснив представник позивача, для розрахунку заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача він керувався вищевказаним Порядком, і на його думку, саме така сума 19298 грн 16 коп. підлягає стягненню. Відповідач цю суму не оспорює. Беручи до уваги те, що позивач є вільним в праві просити стягнути саме таку суму коштів з відповідача, незважаючи на те, що вона є нижчої ніж та що повинна бути стягнена, суд приходить до висновку що вимога про стягнення з відповідача заробітної плати за час прогулу саме в заявленій позивачем сумі підлягає задоволенню. Крім того суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.ст.\~233\~КЗпП для звернення до суду щодо вирішення трудових спорів для працівників у спорах про звільнення встановлено місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України, були пропущені позивачем з поважних причин. З 2207.2019 року [PERSON] призваний на військову службу та виконує свої обов`язки згідно з контрактом щоденно, що позбавляло можливості в зв`язку з навантаженням та необхідністю несення військової служби вчасно звернутись із позовом про порушення своїх конституційних прав.

Outcome: approved