Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу звернулась [PERSON] В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги повністю підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Просить суд їх задоволити та стягнути з Публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» на користь [PERSON] грошовий вклад (депозит) за укладеним договором банківського вкладу №2630/62/185731 від 27 травня 2014 року в сумі 147 228,22 грн. В судове засідання представник відповідача не з'явився. Про день та час розгляду справи повідомлявся завчасно судовими повістками. Причин своєї неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань про перенесення розгляду справи до суду не подавав. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Судом встановлено, що 27 травня 2014 року згідно умов договору банківського вкладу №2630/62/185731 укладеного між сторонами по справі - [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Міський комерційний банк», було укладено угоду щодо внесення вкладником строкового депозиту в сумі 140 000,00 грн. (сто сорок тисяч гривень нуль копійок) під 16% річних з можливістю поповнення депозиту на строк 10 (десять) днів з відкриттям строкового депозитного рахунку. Термін дії договору, згідно п.1.3., міг бути продовжений на новий термін на цих же умовах у випадку відсутності вимоги вкладника повернути вклад в день закінчення строку дії договору (п.1.4. договору). Позивачем було виконано всі взяті на себе зобов'язання по договору в частині своєчасного внесення коштів на депозитний рахунок банку. З метою повернення суми депозиту та процентів за його користування, банком на виконання вимог п.4.1.3. Договору банківського вкладу, 01 липня 2014 року [PERSON] подала у відділення №62 банку в м.Рівне свою письмову заяву від 25 червня 2014 року на ім'я голови правління банку у якій ставила вимогу щодо повернення всієї суми депозиту та нарахованих процентів. Однак, незважаючи на минування визначеного умовами договору п'ятиденного строку завчасного письмового інформування банку про намір отримати вклад, станом на день розгляду справи в суді позивач не одержала свого вкладу та процентів за його користування, що передбачено п.4.3.2. договору банківського вкладу. Повторно, 14 серпня 2014 року [PERSON] звернулась з письмовою скаргою на ім'я голови правління банку з вимогою негайного повернення депозиту згідно договору банківського вкладу №2630/62/185731. Як вбачається з відповіді банку від 09 вересня 2014 року за підписом голови правління Грабовецького Д., у даній відповіді зазначено інформацію про факт наявності у банка проблем з підкріпленням кас відділень готівкою. Втретє, 19 вересня 2014 року позивач [PERSON] звернулась у відділення №62 банку м.Рівне з письмовою заявою про повернення їй депозиту та нарахованих процентів, однак начальником відділення Киселем Р.В. було відмовлено у поверненні коштів у зв'язку з відсутністю коштів в касі відділення банку. Згідно довідки про рух коштів по відкритому [PERSON] строковому депозитному рахунку [NUMBER] від 19 вересня 2014 року виданої відділенням №62 Банку в м.Рівне, до повернення [PERSON] підлягають: 140 000,00 грн. (сто сорок тисяч гривень нуль копійок) суми вкладу (депозиту) та 7228,22 грн. нарахованих процентів за користування депозитом, на загальну суму 147 228,22 грн. Відповідно до п.4.3.2. статті №4 договорів банківського вкладу від 27 травня 2014 року №2630/62/185731 - банк зобов'язується на вимогу вкладника повернути вклад та виплатити нараховані на суму вкладу проценти на умовах та в строки, що встановлені договором. Письмова вимога [PERSON] до банку про повернення депозиту та процентів за користування ним була подана 01 липня 2014 року, відповідно строк повернення вказаних коштів настав 07 липня 2014 року, однак банк не виконав покладені на нього обов'язки щодо повернення коштів. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.530 ЦК України якщо в зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як слідує зі ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч.2 ст.1058 ЦК України договір банківського вкладу, в якому є фізична особа, є публічним договором. Частина 2 статті 1060 ЦК України передбачає, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до положень ст.1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішення суду у випадках, встановлених законом. Таким чином, відмова від повернення належних позивачу коштів на його вимогу є порушенням умов договору і прав позивача, як власника. Відповідно до п.2 Постанови Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року №5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" до відносин, які регулюються Законом України "Про захист прав споживачів" належать зокрема ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Верховний суд України в "Узагальненні практики вирішення судами спорів, що виникають із договорів про надання громадянам фінансово-кредитних послуг недержавними структурами підприємницької діяльності" від 01 грудня 1997 року також звертає увагу на те, що правовідносини в справах за позовами громадян до комерційних банків про стягнення внесених сум та нарахованих дивідендів регулюються загальними нормами зобов'язального права, відповідними актами, що регулюють діяльність кожної з цих структур, укладеними договорами про надання послуг і при вирішення таких справ слід враховувати положення вищевказаного роз'яснення Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів". Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Тому, враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача знайшли своє повне підтвердження, є обгрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до повного задоволення, оскільки позивач належно виконала взяті на себе обов'язки по договору, які виникли з відповідачем, а відповідач ухилився від їх виконання. Згідно п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» а також ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі за позовами до суду щодо захисту їх прав звільняється від сплати судового збору. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач при подачі позову до суду звільнений від сплати судового збору, рішення прийнято на його користь, тому судовий збір у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України слід стягнути з відповідача в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved