Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, щозгідно наказу № 44 від 14.06.2011 був прийнятий на посаду водія ТОВ «НВП» Спецбудмонтаж», з посадовим окладом в розмірі 3000 грн., який в подальшому зменшився, але виплати були. 01.03.2013 на посаду керівника було призначено [PERSON], який тимчасовим розпорядженням, зменшив посадові оклади, в тому числі і його до 2300 грн. З січня 2014 року за невідомих причин заробітна плата перестала виплачуватись. У січні - лютому 2015 року почалось звільнення працівників за умови, виплати заробітної плати, чого зроблено не було. У листопаді 2014 року звернувся на підприємство для отримання довідки по заробітній платі, зі змісту якої позивач дізнався, що з часу прийняття на роботу отримував оклад у розмірі 2300 грн. Зазначив директору, що ця інформація не відповідає дійсності, оскільки при прийнятті на посаду його оклад складав 3000 грн., через що, виник конфлікт, оскільки про цю інформацію дізнались інші працівники. У зв'язку з тим, що заборгованість по сплаті заробітній платі зростала позивач 05.02.2015 звільнився з підприємства з посади водія за власним бажанням. В подальшому, звернувшись на підприємство за отриманням заборгованості по заробітній платі та виплату компенсації за не використані відпустки за період роботи на підприємстві, дізнався що йому нарахована компенсація за відпустку та буде виплачено мінімальний розмір окладу. Позивач не погодившисьзауважив, що наказ про тимчасове зменшення заробітної плати, мав тимчасовий характер та з 01.01.2014 розмір окладу мав становити 3000 грн., як це було передбаченонаказом про прийняття на роботу, через що, знову виник конфлікт із директором, та йому відмовили у виплаті повного розміру окладу, та компенсацій, у зв'язку з цим, при звільненні трудову книжку не видали. За таких обставин, 07.02.2015 звернувшись до поліції, через те що, підприємство в особі Директора [PERSON] відмовляється повертати йому трудову книжку, а також виплачувати заробітну плату, але до цього часу у кримінальному провадженні № 12015100020001199 не прийняте жодне рішення. Державною інспекцією України з питань праці було проведено перевірку на підприємстві, та отримано не достовірну інформацію про обставини справи, та надавши відповідь поліції, припинила перевірки. З відповіді підприємства, вбачається, що позивач відмовляється отримувати заробітну плату та трудову книжку, що є недостовірною інформацією. В подальшому позивач уповноважив адвоката [PERSON] повноваженням отримати його трудову книжку, однак під час бесіди директор [PERSON] відмовився надати адвокату документи, та вказав зробити офіційний запит, що і було зроблено, але запит повернувся за місцем відправника, з позначкою, що «закінчився термін зберігання». За розрахунками позивача, йому не виплатили заробітну плату за період з січня 2014 по 05.02.2015 рік, що становить: 3000 грн.*13міс. = 39 000 грн., а також не виплатили компенсацію за не використану відпустку за 2012, 2013, 2014 роки, що становить: три відпустки*3000= 9000 грн. Окрім того, звернувшись до пенсійного фонду, для отримання інформації, чи сплачувались податки із заробітної плати, і якщо сплачувались, то з якої суми, після отримання довідки з пенсійного фонду України, позивач дізнався, що сума визначена в довідці, зовсім не відповідає дійсності, оскільки з 2012 року заробітну плату працівники отримували готівкою. Крім того, оскільки з дня його звільнення відповідач не сплатив заробітну плату, тому, відповідно до ст.117 КЗпП України позивач вважає, що підприємство має виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що становить 3000 грн.*27 (місяців) = 81 000 грн. За таких обставин просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 39000 грн., компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 2012 року по 2014 рік у розмірі 9000 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 81000 грн., а також понесені судові витрати на правову допомогу. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судових засіданнях позовні вимоги не визнали, пояснивши, що дійсно 14.06.2011 позивач був прийнятий на посаду водія ТОВ «НВП» Спецбудмонтаж», з посадовим окладом в розмірі 3000 грн. У подальшому встановлений оклад змінювався за час роботи позивач на підприємстві. Протягом роботи у позивача не було жодних претензій чи заперечень до керівництва щодо розміру заробітної плати, яка йому нараховувалась. Разом із тим, на деяких наказах, на підставі яких змінювались посадові оклади, деякі датовані 2014 роком, є особисті підписи позивача про ознайомлення у період часу, коли заробітна плата позивачеві за його міркуванням була нарахована у меншому розмірі, ніж необхідно та не виплачувалась взагалі, що свідчило про обізнаність позивача з розміром його посадового окладу та погодженняіз ним. В подальшому з 01.03.2013 посадовий оклад позивача було збільшено у порівнянні раніше встановленим. Так, за січень та лютий 2013 року позивач отримав по 1500 грн., а з 01.03.2013 почав отримувати 2200 грн. Згідно наказу №11 від 01.03.2013 із яким позивач також був ознайомлений. Розмір 2300 грн. посадового окладу з 01.03.2013, про який зазначає позивач, не відповідає дійсності. Оскільки, посадовий оклад встановлений у розмірі 2200 грн. позивач отримував рік та змінювався тільки у зв'язку із зимовим періодом, коли були відсутні обсяги будівельних робіт на підприємстві та вводився режим неповного робочого тижня, у 2014 році цей посадовий оклад збільшився до 2300 грн. Таким чином, про всі зміни розміру заробітної плати позивач був ознайомлений як у письмовому так і усному вигляді. Заробітна плата працівникам підприємства виплачувалась справно, своєчасно, щомісяця. Твердження позивача, проте, що він більше року не отримував заробітну плату не відповідають дійсності, оскільки на підприємстві працює 12-15 працівників, та у різі невиплати заробітної плати від них б надходили звернення, скарги, позовні заяви, але таких немає. Крім того, 19.01.2015 з офісу підприємства було викрадено фінансові документи за 2014 рік, зокрема, що стосуються нарахування та виплати заробітної плати. З 13.02.2015 керівництво підприємства зібрало відповідні письмові підтвердження від працівників про те, що у них немає фінансових претензій до підприємства та заробітна плата їм виплачувалась у встановленому розмірі. У позивача відібрати такої розписки не виявилось можливим, оскільки останній звільнився 04.02.2015 та після чого на роботі не з'являвся. Відповідач також не визнає за собою обов'язку виплачувати позивачу компенсацію, оскільки згідно законодавства така компенсація підлягає виплаті виключно у разі, якщо працівник не зміг використати відпустку з незалежних від нього причин. Позивач за час роботи на підприємстві був у відпустці без збереження заробітної плати з 17.01.2012 по 21.01.2012 та у основній щорічній відпустці з 03.09.2012 по 26.09.2012. З інших заявами про надання йому відпустки до позивач до керівництва не звертався, у зв'язку із чим, позивач на власний розсуд не використав щорічні основні відпустки та втратив право на їх компенсацію, а відповідач зі свого боку не чинив перешкод йому у цьому. Також, позивач при зверненні до суду з вимогою про стягнення компенсації за невикористані відпустки пропустив строк позовної давності, оскільки звільнився 05.02.2015, а звернувся до суду 22.05.2017 тобто більше ніж через два роки, оскільки компенсація за невикористану відпустку не відноситься до складу заробітної плати, а відтак, до неї не можуть застосовуватися приписи ст. 233 КЗпП. Після звільнення позивача на підприємстві було проведено декілька перевірок за зверненням позивача. Зокрема, 24.04.2015 Державною фіскальною службою України було здійснено виїзну перевірку, у ході, було перевірено норми трудового законодавства, опитано працівників. Було встановлено одне порушення, що стосується порушення порядку заповнення та подання певних документів, що не мають прямого відношення до розмірів та виплати заробітної плати, компенсації за відпустки тощо працівникам. Також, 28.05.2015 було здійснено позапланову перевірку Державною інспекцією з питань праці на предмет виплати компенсації за невикористану відпустку (п. 5.10.5 Акту). В ході перевірки, порушень в даному питанні не виявилось, тим самим, у відповідача у відсутній обов'язок по виплаті компенсації за невикористані відпустки у разі невикористання відпустки з вини працівника. Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідач також заперечує, через те, що не визнає заборгованості перед позивачем по заробітній платі. Позивач у свою чергу, пов'язує вимогу виплати середнього заробітку лише із затримкою виплати заборгованості по заробітній платі, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є похідною виплатою від виплати заборгованості по заробітній платі, у зв'язку із чим, вона не підлягає стягненню. За наведений обставин просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою суду від 02 червня 2017 року відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Стаття 43 Конституції України закріплює право, коженого на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів по справі встановив наступні факти та правовідносини. Як встановлено судом, 09.06.2011 позивач [PERSON] звернувся із заявою до директора ТОВ „СПЕЦБУДМОНТАЖ" про прийняття його на посаду водія з 14.06.2011 (а.с. 45). Згідно наказу (розпорядження) №44 від 14.06.2011 [PERSON] був прийнятий у відділ головного механіка на посаду водія з 14.06.2011 з оплатою окладу(тарифної ставки) згідно штатного розкладу у розмірі 3000 грн. (а.с. 44). Відповідно до ч.1, ст. 5 Закону України „Про оплату праці" організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів. Частина 1 та 2, ст. 6 цього ж Закону України наголошує, що основою організації оплати праці є тарифна система, яка включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Як вбачається зі змісту наказу № 47/1 від 01.07.2011 ТОВ „Науково-виробниче підприємство „СПЕЦБУДМОНТАЖ" про встановлення посадових окладів працівників, місячний оклад водія [PERSON] на липень 2011 року складав 3000 грн. (а.с. 46). Згідно наказу №56/1 від 01.10.2011 ТОВ НФП „СПЕЦБУДМОНТАЖ" місячний оклад водія [PERSON] на жовтень 2011 року складав 3100 грн. (а.с. 47). Також, як вбачається індивідуальної відомості про застраховану особу виданої Пенсійним фондом України сума заробітку [PERSON] за листопад та грудень 2011 року становила 3100 грн. (а.с. 6). У подальшому з 01.01.2012 посадовий оклад працівників підприємства в тому числі позивача [PERSON] у зв'язку з відсутністю обсягів будівельних робіт зменшився та становив 2000 грн., згідно наказів (а.с. 48-49). З наказу №70 від 13.01.2012 вбачається, що на підприємстві оголошено простой у зв'язку з різким погіршенням погодних умов, та в період роботи з 16.01.2012 по 30.01.2012 зупинено роботу підприємства для всіх робітників. З даним наказом позивач був ознайомлений (а.с. 50, зворот). Відповідно до наказу № 3 від 01.01.2013, у зв'язку із зменшенням обсягів будівництва в зимовий період з 01.01.2013 по 31.01.2013 для всіх робітників ТОВ НФП „СПЕЦБУДМОНТАЖ" введено режим неповного робочого тижня, з робочими днями понеділок, середа, п'ятниця та встановлено щомісячний оклад за січень у розмірі 1500 грн. (а.с. 58). Наказом №11 від 01.03.2013 розмір посадового окладу позивача [PERSON] встановлений у розмірі 2200 грн. (а.с. 59). Як у судовому засіданні, так і у позовній заяві позивач вказував, що з наказом був обізнаний, а дане зменшення заробітної плати вважав має тимчасовий характер та з 01.01.2014 розмір його оклад мав становити 3000 грн., як це було передбачено наказом про прийняття на роботу. В подальшому відповідно до наказу від 01.02.2014, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, відсутністю обсягів будівельних робіт та недопущення звільнення робітників, з 01.02.2014 на підприємстві введено неповний робочий тиждень (понеділок, середа, п'ятниця) за період з 01.02.2014 по 31.05.2014. Ставка заробітної плати працівникам за період 01.02.2014 по 31.05.2014 встановлена 1300 грн. (а.с. 62). Окрім того, відповідно до наказу №2 від 01.02.2014, у зв'язку з змінами в організації виробництва і праці, відсутністю обсягів будівельних робіт та недопущення звільнення робітників з 01.02.2014 на підприємстві введено режим неповного робочого тижня ( понеділок, середа, п'ятниця) на період з 01 лютого 2014 року по 31 березня 2014 року. Заробітна плата працівникам ТОВ НФП „СПЕЦБУДМОНТАЖ" виплачувалась за фактично відпрацьовані дні. З даним наказом позивач [PERSON] був повідомлений особисто, про що свідчить його особистий підпис у ньому (а.с. 63). Згідно наказу №01 від 01.06.2014 позивачу був встановлений посадовий оклад у розмірі 2300 грн. (а.с. 64). В подальшому наказом № 11 від 01.10.2014 у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, відсутністю обсягів будівельних робіт та недопущення звільнення робітників з 01 жовтня 2014 року на підприємстві введено режим неповного робочого тижня (понеділок, середа, п'ятниця) на період з 01 жовтня 2014 року по 31 травня 2014 року. Ставка заробітної плати працівникам на період 01.10.2014 по 31.05.2015 становила 1450 грн. (а.с. 65). Наказом № 12 від 01.11.2014 у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, відсутністю обсягів будівельних робіт та недопущення звільнення робітників з 01 листопада 2014 року на підприємстві введено режим неповного робочого тижня (понеділок, середа, п'ятниця) на період з 01 листопада 2014 року по 31 грудня 2014 року. Ставка заробітної плати працівникам на період 01.11.2014 по 31.12.2014 становила 1900 грн. (а.с. 66). Згідно затвердженого штатного розпису керівником ТОВ НФП „СПЕЦБУДМОНТАЖ", на 2015 рік, оклад (тарифна ставка) посади водія на якій працював позивач, була встановлена у розмірі 1900 грн. (а.с. 68). Наказом № 01 від 04.02.2015 позивача [PERSON] було звільнено з займаної посади з 05.02.2015 за власним бажанням ст. 38 КЗпП України (а.с. 69). Згідно ч.ч.1,2, ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Як встановлено у судовому засіданні, 19.01.2015 з офісу було викрадено фінансові документи підприємства за 2014 рік, зокрема, що стосуються нарахування та виплати заробітної плати працівникам, за відомості про вчинення злочину, 19.01.2015 за ознаками вчинення злочину передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України розпочато досудове розслідування, яке внесено до ЄРДР № 12015100020000563 (а.с. 170). У судовому засіданні були допитані свідки, зокрема свідок [PERSON] повідомив суду, що працював у відповідача з листопада 2013 року по вересень 2016. Про затримки у виплаті по заробітній платі [PERSON] у період з 01.01.2014 по лютий 2015 року та чи розписувався він у відомості про отримання заробітної плати не зміг сказати, але зазначив, що в цілому затримки по виплаті заробітної плати були але незначні, не більше місяці. У зимовий період заробітна плата змінювалась, оскільки не було роботи, про що працівники повідомлялись наказами. Свідок [PERSON] у показах зазначив, що у відповідача працював з 1995 року водієм. Позивача знав, який також працював водієм 5-6 років. За 2014 та по березень 2015 всім не виплачувалась заробітна плата. У березні 2015 року всіх працівників звільнили, не виплативши зарплатню за 8 місяців. Позивач відмовився отримувати нараховану йому заробітну плату. Свідок [PERSON] пояснив, що зниження заробітної плати відбувалось узимку, про що працівники повідомлялись наказами. Були затримки перед новим 2014 роком, виплати були частинами. Як позивачу виплачувалась заробітна плата не знає, оскільки не був присутній при цьому. Як вбачається з акту фактичної перевірки проведеною Державною податковою інспекцією у Дніпровському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 24.04.2015 з питань дотримання ТОВ НФП „СПЕЦБУДМОНТАЖ" чинного трудового та податкового законодавства з період з 01.01.2013 по 24.04.2015 (а.с. 84), зі змісту якого порушень трудового та податкового законодавства в діяльності товариства не виявлено (а.с. 84-85). Крім того, на підприємстві ТОВ НФП „СПЕЦБУДМОНТАЖ" 28.05.2015 головним державним інспектором праці Територіальної державної інспекції з питань праці у м. Києві було проведено позапланову перевірку, за результатами якої складено акт перевірки від 26-04-23/37 про додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, з якого вбачається, зі змісту якого вбачається, що порушень трудового законодавства в діяльності товариства не виявлено (а.с. 87-99). Ствердження позивача та його представника про зобов'язання відповідача сплачувати йому заробітну плату в розмірі 3000 грн. щомісяця у період з січня 2014 року по 05.02.2015, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, будь-якими доказами в розумінні вимог ст.ст.76-80 ЦПК України не доводяться і спростовуються змістом описаних вище наказів про встановлення окладів, штатних розписів та виписки по особовому рахунку. У відповідності до ч.3, ст.12 та ч.1, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)(ст.89 ЦПК України). Таким чином, підсумовуючи зібрані у судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позивач та його представник у ході судового розгляду справи не довели порушене право [PERSON] на отримання заробітної плати за виконання обов'язків водія ТОВ НФП „СПЕЦБУДМОНТАЖ" у розмірі 3000 грн. щомісяця за зазначений ним відпрацьований на підприємстві період з січня 2014 подень звільнення 05 лютого 2015 року, при цьому він належним чином повідомлявся про зміни (зменшення) розміру заробітної плати та у повному обсязі отримував встановлену відповідними наказами підприємства нараховану зарплату у спірний період часу, що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні, а відтак заборгованості у відповідача перед позивачем на день звільнення не було, а тому підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 39000 грн.(3000 грн.*13 міс.) заборгованості по заробітній платі у суду не має. У відповідності до п.1, ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Як передбачено ч.1, ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи те, що середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. підлягає стягненню у разі невиплати з вини власника звільненому працівнику в день звільнення, та є похідною виплатою від виплати заборгованості по заробітній платі, але як встановлено у судовому засіданні, заборгованості у відповідача перед позивачем не було, і позивач у свою чергу отримав всі належні йому грошові кошти від відповідача як заробітну плату, а тому підстав для задоволення позовних вимог в частині про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, судом не вбачається. Статтею 83 КЗпП України визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Тобто, мова йде про виплату компенсації за останній робочий період. Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» передбачено право працівника на виплату грошової компенсації за всі не використані ним дні щорічної відпустки у разі звільнення. Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до особистої заяви та наказу № 89 про надання відпустки від 31.08.2012, позивач перебував у щорічній основній відпустці за період роботи з 01.09.2011 по 31.08.2012 (а.с. 56,57). Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП України має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Тобто виплата компенсації за невикористані дні відпустки передбачена саме за останній рік, який передував звільненню, якщо працівник не використав щорічну відпустку зі своєї вини. Крім того, у результаті розгляду справи судом було встановлено та підтверджено поясненнями сторін, та матеріалами справи, що позивач з 2012 року по час звільнення не перебував у щорічних відпустках, із заявами про надання відпустки за вказаний період до відповідача не звертався. Зокрема позивач у поясненнях зазначав, що він не звертався до керівництва з проханням надати йому відпустки у зазначені періоди. Тобто, є встановлений той факт, що позивач з 2012 року не перебував у відпустках саме з його вини чи небажання. Жодного посилання чи доказу того, що відповідач не надавав на прохання позивача відпустки, заперечував наданню позивачу відпусток чи якимось чином перешкоджав цьому - не надано та судом не встановлено. Враховуючи вказані обставини та зазначені вище вимоги законодавства, нарахування та виплата компенсації за невикористані відпустки позивачу мала бути за останній рік роботи позивача. Таким чином, встановлені факти свідчать про те, що позивач не має права на тримання компенсації за роки, які передували звільненню (з 2012,2013, 2014 роки), що дає суду підстави для відмови у задоволенні позовної вимоги у цій частині. Під час розгляду справи представник відповідача [PERSON] звернулась до суду із заявою про стягнення з позивача на користь відповідача понесені витрати на правову допомогу у разі відмови або часткового задоволення позовних вимог у розмірі 5 340 грн. (а.с. 116-118). Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, за умовами ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як вбачається з матеріалів справи 24 липня 2017 року між ТОВ „Науково-виробниче підприємство „СПЕЦБУДМОНТАЖ" в особі директора [PERSON] та ТОВ „КИЇВСЬКИЙ ЦЕНТР ПРАВА" укладено Договір №С/24072017/ХВ-1 про надання юридичних послуг (а.с.149-151). Згідно довіреності виданої 14.08.2017 ТОВ „Науково-виробниче підприємство „СПЕЦБУДМОНТАЖ" в особі директора [PERSON], якою уповноважує [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] представляти інтереси довірителя. Також довіреність видана Товариством з обмеженою відповідальністю «Київський центр права», що уповноважує [PERSON], [PERSON] повністю або частково виконувати зобов'язання довірителя за договорами про надання юридичних послуг. Відповідно до розрахунку витрат на правову допомогу від 06.09.2017 на підставі Договору №С/24072017/ХВ-1 від 24 липня 2017 року загальна вартість юридичних послуг становить 5340 грн., яка включала складання заперечень на позовну заяву (3 год.*1280 грн.=3840 грн. та підготовки до та участь в судовому засіданні (1 год. 10 хв.*1280 грн.=1500 грн.) (а.с. 152), яку у відповідному розмірі було сплачено відповідачем на рахунок ТОВ „КИЇВСЬКИЙ ЦЕНТР ПРАВА", що підтверджується платіжним дорученням №87 від 24.07.2017 (а.с. 148). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191 -VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Згідно ст. 1 цього Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, з вказаної норми вбачається, що компенсація витрат на правову допомогу в цивільних справах здійснюється, враховуючи час, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді. Оскільки предстаник просив відшкодувати витрати, зокрема, на складання заперечення на позовну заяву, які не передбачені вищезазначеним законом, суд вважає, що підстави для стягнення витрат у цій частині відсутні. В іншій частині, витрат на правову допомогу,слід зазначити про те, що представник відповідача зазначає 1,10 витрачених годин (1,10*1280 грн.) під час підготовки до та участь у судовому засіданні, що відповідає дійсності, а тому з позивача підлягає стягненню витрати у розмірі 1500 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved