Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

У лютому 2016 року прокурор звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що прокуратурою в листопаді 2014 року встановлено порушення вимог земельного законодавства на території Києво-Святошинського району Київської області. За результатами перевірки встановлено, що за рішенням Крюківщинської сільської ради було передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,30 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. У подальшому між [PERSON] та Діб Закарія укладено договір купівлі-продажу даної земельної ділянки та за рішенням ради було змінено цільове призначення земельної ділянки на землі для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти. Дана земельна ділянка є територією зелених насаджень загального користування, та такою, що передбачалась для парку. Земельна ділянка знаходиться на землях рекреаційного призначення тобто землі, що використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів. Земельна ділянка, як землі рекреаційного призначення, не може використовуватись не за призначенням, шляхом їх забудови житловими будинками, комплексами, обєктами соціальної інфраструктури та торгівлі. Вказав, що при передачі земельної ділянки та зміні її цільового призначення були порушені норми земельного кодексу: відповідна рада має прийняти рішення про передачу у користування земельної ділянки із зміною цільового призначення лише за наявності відповідного проекту відведення земельної ділянки, погодженого з землевласником або землекористувачем, органом земельних ресурсів, природоохоронним органом, санітарно-епідеміологічною службою, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, а також після державної землевпорядної експертизи. Разом з тим, проект землеустрою зміни цільового призначення із земель зелених насаджень загального користування, які є та передбачалась для парку, на землі для ведення особистого селянського господарства не розроблявся та відповідними державними органами не погоджувався. Також вказав, що ст. 1 Закону України «Про мораторій на зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення в містах та інших населених пунктах» (набрав чинності 13.04.2011), якою введено мораторій строком на п'ять років на зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення незалежно від форми власності в містах та інших населених пунктах, а саме: земельних ділянок зелених зон і зелених насаджень; земельних ділянок об'єктів фізичної культури і спорту. Оскаржуваними рішеннями Крюківщинської сільської ради, що прийняті під час дії даного Закону, оспорювана земельна ділянка передана для потреб не передбачених вказаною статтею, що безпосередньо підтверджує їх незаконність. А тому існують всі правові підстави для витребування їх з незаконного володіння останнього набувача на користь територіальної громади села Крюківщина Крюківщинської сільської ради відповідно до приписів ст.ст. 387, 388 ЦК України. Просив суд визнати незаконним та скасувати рішення 18 сесії 6 скликання Крюківщинської сільської ради № 8/1 від 30.08.12 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON]А.»; визнати незаконним та скасувати рішення 21 сесії 6 скликання Крюківщинської сільської ради № 11/1 від 20.12.12 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON]А.»; визнати недійсним державний акт серії ЯЙ № 341908 на право власності на земельну ділянку площею 0,30 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства по вул. Парниковій в с. Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області, з кадастровим номером 3222484001:01:014:5007, виданий 24.12.12 [PERSON], що на даний час належить Діб Закарія; визнати незаконним та скасувати рішення 27 сесії 6 скликання Крюківщинської сільської ради № 5 від 27.08.13 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти Діб Закарія в с. Крюківщина по вул. Парникова»; скасувати рішення Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису про право власності: 239458 від 28.02.2013, індексацій номер рішення про державну реєстрацію договору купівлі-продажу, серія та номер 351, виданий 28.02.2013, видавник: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] 624691 від 28.02.2013, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 14931532224; витребувати оспорювану земельну ділянку площею 0,30 га, що знаходитися по вул. Парниковій в с. Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області, з кадастровим номером 3222484001:01:014:5007 на користь територіальної громади с. Крюківщина Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Просив задоволити. У судовому засіданні представники Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, [PERSON] проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник Діб Закарія, Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, Громадська організація «Громадська рада Крюківщина» в особі голови правління [PERSON] не зявились. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що рішенням 18 сесії 6 скликання Крюківщинської сільської ради № 8/1 від 30 серпня 2012 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON]А.» надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки (зелені насадження загального користування) для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,30 га. в с. Крюківщина по вул. Парникова. Рішенням 21 сесії 6 скликання Крюківщинської сільської ради № 11/1 від 20 грудня 2012 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON]А.» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,30 га в с. Крюківщина по вул. Парникова. На підставі вказаного рішення [PERSON] 24 грудня 2012 року отримала державний акт серії ЯЙ № 341908 на право власності на земельну ділянку площею 0,30 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства по вул. Парниковій в с. Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області, з кадастровим номером 3222484001:01:014:5007. 28 лютого 2013 року між [PERSON] та Діб Закарія укладено договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за № 351. Рішенням 27 сесії 6 скликання Крюківщинської сільської ради № 5 від 27 серпня 2013 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти Діб Закарія в с. Крюківщина по вул. Парникова» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки цільове призначення якої змінюється із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти Діб Закарія в с. Крюківщина по вул. Парникова та змінено цільове призначення даної земельної ділянки із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти Діб Закарія в с. Крюківщина по вул. Парникова. Частина 2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування встановлює Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року. Стаття 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачає, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської рад здійснюється вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Пунктами "а", "в" частини 1 статті 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; Згідно зі статтею 50 Земельного кодексу України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів. Відповідно до статті 51 Земельного кодексу України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації. Згідно ч.І ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до положень пункту 3 розділу X Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року за № 55-ХІІ, яка належить до актів конституційного законодавства, та положень статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29 червня 2004 року за № 1906-1V, в Україні закріплено принцип пріоритету загальновизнаних норм міжнародного права перед нормами внутрішньодержавного права, відповідно до яких, в разі, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, - то застосовуються правила міжнародного договору. Верховною Радою України прийнято закон України за № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», які відповідно до положень статті 9 Конституції України стали частиною національного законодавства України. Відповідно до положень Протоколу № 1 до цієї Конвенції, не можуть застосовуватися норми внутрішньодержавних нормативно-правових актів (за винятком норм конституційних актів), що суперечать цим положенням. Крім того, відповідно до положень статті 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, до якої Україна приєдналась згідно указу Президії Верховної Ради Української РСР «Про приєднання Української Радянської Соціалістичної Республіки до Віденської конвенції про право у.жнародних договорів» від 14 квітня 1986 року за № 2077-ХІ, яка також є частиною внутрішнього законодавства України, не можна посилатись на положення внутрішнього права України, як на виправдання для невиконання мов Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року і протоколів до неї. Згідно положень статті 32 Конвенції про захист прав і основних свобод подин 1950 року, юрисдикція Європейського суду з прав людини поширюється - і всі питання тлумачення і застосування цієї Конвенції та протоколів до неї. Вищезазначені тлумачення містяться у рішеннях, що постановляє Європейський суд з прав людини. Відповідно до положень статті 46 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Україна, як сторона цієї Конвенції, зобов'язалась виконувати рішення Європейського суду з прав людини. Положеннями статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477-ІУ, Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року та практику Європейського суду з прав людини визнано джерелом права в Україні та покладено на суди обов'язок при здійсненні судочинства застосовувати у своїх рішеннях тлумачення Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, які надані Європейським судом з прав людини. Згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Єтретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком Європейського Суду з прав людини в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». Як вказувалось вище за рішенням Крюківщинської сільради Києво-Святошинського району Київської області № 5 від 27.08.2013 року сільрадою затверджено проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється та змінено цільове призначення даної земельної ділянки, площею 0,3000 га, кадастровий номер 3222484001:01:014:5007 із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти з дотримання чинного законодавства України. Згідно частини 1 статті 20 Земельного кодексу України, зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Пунктом 3 ст. 20 передбачено зміна цільового призначення земельних ділянок приватної власності здійснюється за ініціативною власників земельних ділянок. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки приватної власної, цільове призначення якої змінюється, розробляється на замовлення власника земельної ділянки без надання дозволу органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування на його розроблення. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, що спірна земельна діяльна перешкоджає чи перешкоджатиме у майбутньому використовувати її за цільовим призначенням (будівництво та обслуговування будівель закладів освіти), яким чином власник земельної ділянки вчинюватиме негативний вплив на стан земельної ділянки - обставини не встановлено. Відповідно до ст. 20 Закону України відповідачем розроблено та затверджено проект відведення земельної ділянки при зміні цільового призначення якої змінюється із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти в с. Крюківщина по вул. Парникова та Крюківщинської сільською радою Києво-Святошинського району надано дозвіл на зміну цільового призначення із земель для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва та обслуговування будівель закладів освіти в с. Крюківщина по вул. Парникова. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що придбання земельної ділянки, зміна цільового призначення земельної ділянки, проведена з дотримання чинного законодавства та не існує жодних підстав вважати, що дана земельна ділянка є територією зелених насаджень загального користування, яка є такою та передбачалась для парку та підлягає вилученню у законного володільця. Суд оцінює критично подані суду картографічні матеріали (викоціювання) направлені Державним підприємством «Українським науково-дослідним, і проектним інститутом цивільного будівництва «УКРНДПІЦИВІЛЬБУД» від 10.11.2014 року (а.с.53-54). Так, на даний час державне підприємство не здійснює проектування генерального плану с. Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області. Оскільки, в зазначеному рішенні Крюківщинської сільської ради не визначено, ні кадастрового плану земельної ділянки, яка мали надаватись в постійне користування громаді села, ні місця розташування на місцевості такої земельної ділянки, при цьому точне місце розташування такої земельної ділянки визначається при встановленні межових знаків на місцевості та перенесення їх координаті до Державного земельного кадастру. Зазначені картографічні матеріали містить лише схематичне зображення розташування земельних ділянок та не містить точних розмірів земельних ділянок, перенесення їх меж на місцевість та необхідних прив'язок. Крім того, в матеріалах справи відсутня будь-які докази тих обставин, що спірна земельна ділянка за конкретною її ідентифікацією (місця знаходження, кадастрового плану, тощо), якимось чином відноситься до парку, що розташований в селі Крюківщина та рахується землями рекреаційного призначення. Наведені вище обставини підтверджуються і висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення земельно-технічної експертизи №5307/16-41 від 29 квітня 2016 року вбачається, що земельна ділянка площею 0,30га, з кадастровим номером 3222484001:01:014:5007, не знаходиться та не співпадає з земельною ділянкою парку ім. А.Г. Шевченка в с. Крюківщина, межі якого визначені проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки в комунальну власність територіальної громади с. Крюківщина для будівництва та обслуговування обєктів рекреаційного призначення в межах с. Крюківщина Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що передача земельної ділянки у власність та зміна цільового призначення, відбулась відповідно до вимог законодавства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановленим цим Кодексом. У судовому засіданні розяснено право позивача на подачу доказів на підтвердження доводів виділення земельних ділянок відповідачів за рахунок земель рекреаційного призначення, зокрема на призначення додаткової або повторної експертизи. Клопотань про забезпечення доказів до суду не надходило. З огляду на наведене, суд не бере до уваги посилання представника позивача щодо неповноти проведеної експертизи. За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Оскільки позивачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів, що спірні земельні ділянки виділені за рахунок земель рекреаційного призначення, відповідач подав суду докази на підтвердження законності виділення земельних ділянок, тому у задоволенні позову суд відмовляє. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносин. Угоди укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду (ст.210 Земельного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Оскільки оскаржувані рішення ради прийняті в межах її компетенції, тому в подальшому отримання державних актів [PERSON] та укладення спірного договору відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства, тому підстави для визнання їх недійсними, скасування реєстрації та витребування майна відсутні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed