Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , третя особа виконавчий комітет Бердянської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, який уточнив 11.03.2020 року, вказуючи, що він перебував у зареєстрованому 27 грудня 2014 року шлюбі з [PERSON] , який було розірвано рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16.06.2016 року. Від шлюбу в них [INFO] народився [PERSON] , який на теперішній час проживає з [PERSON] . Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16.06.2016 р. стягнуто з нього на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 20 травня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Фактично з самого моменту розлучення, у нього з відповідачем почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні сина, його відвідуванні. Відповідачем почали створюватися штучні перешкоди щодо його нормального спілкування з сином. Всі його намагання мирним шляхом врегулювати даний спір призводять лише до конфліктів, оскільки відповідач перешкоджає йому, не бажає його присутності та штучно створює такі обставини, через які він не може нормально зустрічатися з сином. Після чисельних марних спроб вирішити дане питання мирним шляхом, шляхом переговорів, взаємних поступок з метою недопущення страждань та негативного впливу на дитину, він вимушений звернутися до суду для усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Посилаючись на Декларацію прав дитини, практику Європейського суду з прав людини, ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства», ч.1 ст.3, ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ст.7,141,159, ст.141, ч.2,3 ст.157, ч.1 ст.159 СК України, ч.3 ст.11, ст.15, 16 ЗУ «Про охорону дитинства» просив зобов`язати [PERSON] не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином [PERSON] , [INFO] наступним чином: у разі приїзду [PERSON] на відпочинок до Турецької Республіки не здійснювати останньому перешкод у вільному спілкуванні з [PERSON] , [INFO] без участі будь-яких інших осіб та на весь час відпочинку. безперешкодне проведення відпустки з дитиною [PERSON] , [INFO] без участі [PERSON] - щороку у літній період строком на один місяць, за місцем знаходження батька. безперешкодна участь у спільному святкуванні дня народження сина (з можливою участю інших осіб) - кожного року 25-го січня з 08 години 00 хвилин до 22 години 00 хвилин; необмежене спілкування з сином [PERSON] , [INFO] особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином; зобов`язати [PERSON] за два дні до дня його зустрічі з сином [PERSON] [INFO] надати [PERSON] точну інформацію, щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини, а в разі настання таких змін, повідомити про це [PERSON] особисто, на наступний день з дня настання таких обставин. Стягнути з відповідача на його користь суму сплачених судових витрат. [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , третя особа виконавчий комітет Бердянської міської ради про визначення місця проживання дитини, надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу другого з батьків в якому зазначила, що 27 грудня 2014 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб. [INFO] від шлюбу народився син - [PERSON] . Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 червня 2016 року шлюб між нею та [PERSON] розірвано. Місце проживання дитини - [PERSON] не визначалось, оскільки син залишився проживати з нею, а батько фактично самоусунувся від участі в житті сина. Жодного спору з цього приводу не існувало. Після розірвання шлюбу [PERSON] не брав участі в утриманні дитини та жодним чином не проявляв заінтересованості у вихованні дитини, аліменти, встановлені рішенням суду не сплачував. Рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради від 08.10.2018 року № 347 «Про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини» було затверджено висновок служби у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради від 08.10.2018 року №02-і3/2093 про підтвердження місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] для його тимчасового виїзду за межі України. Пунктом 5 наведеного рішення передбачено, що рішення пред`являється під час перетинання державного кордону України та діє протягом одного року з дня набрання ним законної сили (п. 4: «…набирає законної сили протягом десяти робочих днів з дня його прийняття»). У жовтні 2018 року вона разом з сином [PERSON] виїхали за межі України до Турецької Республіки (м. Анкара), де в подальшому отримали посвідки на проживання строком до 13.09.2019 року. У вересні 2019 року вона отримала посвідку серії [NUMBER] на проживання в Турецькій Республіці (м. Анкара) строком до 13.09.2020 року, але син не може отримати посвідку на проживання в Турецькій Республіці до вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю саме рішенням суду. Неодноразові спроби мирним шляхом урегулювати питання надання батьком [PERSON] згоди на виїзд сина [PERSON] разом з нею за межі України закінчувались безрезультатно. Періодично вона мала сварливі телефонні розмови з матір`ю [PERSON] (колишньою свекрухою), яка погрожувала забрати сина - [PERSON] , що її бентежить з огляду на бажання забезпечити сину якнайкращі умови для гармонійного розвитку та забезпеченого майбутнього. Зі сторони батька має місце повна відстороненість від життя сина протягом останніх кількох років з моменту розлучення. На теперішній час [PERSON] проживає разом з нею Турецькій Республіці (м. Анкара) у квартирі, яка повністю облаштована для проживання в ній дитини. [PERSON] має власну кімнату, повністю забезпечений достатньою кількістю одягу, предметами гігієни, іграшками та іншими предметами, необхідними для нормального життєзабезпечення та гармонійного розвитку дитини. Квартира розміщена поруч з учбовим закладом, який відвідує дитина. З 01 листопада 2018 року [PERSON] навчається у Приватній школі «ЧАГ» ( Квартал Єні Бати , вулиця 24/2, б.14, Батикент, Єнімахалле, Анкара). 18 квітня 2019 р. [PERSON] був зарахований на новий навчальний рік з вересня 2019 року по червень 2020 року до Приватної школи «ЧАГ». Вартість навчання становить 14 300,00 турецьких лір. Наведене підтверджується договором про зарахування учня до Приватної школи «ЧАГ». У вересні 2019 року [PERSON] придбала 200 акцій ТОВ «ШИК ГЕЛІН ДЮЮН ОРГАНІЗАСЕНУ КОНФЕКСІЕН ІМАЛАТ КУАФЕР ХІЗМЕТЛЕРІ ТІДЖАРЕТ ЛІМІТЕД ШИРКЕТІ» (Юэk GELIN Dьрьn ORGANIZASYONU KONFEKSIYON IMALAT KUAFцR HIZMETLERI TICARET LIMITED юIRKETI). Станом на сьогодні вона є одноосібним власником вищевказаного підприємства, - має 200 акцій, які становлять 100% статутного фонду, та отримує дивіденди від його діяльності, що складає сукупний постійний дохід, необхідний для забезпечення належних умов проживання їх з сином у Турецькій Республіці. Також вона має відкритий рахунок у банку АТ «Тюркіє Іш Банкаси А.Ш.», на якому зберігаються особисті кошти у розмірі 60 000 турецьких лір (орієнтовно 10 000 доларів США). З моменту переїзду до Турецької Республіки (м. Анкара), дитина - [PERSON] прижився у новому середовищі, де він має належні умови проживання, забезпечений якісним та повноцінним медичним обслуговуванням, навчається у Приватній школі «ЧАГ» на умовах повного учбового року та в повному обсязі забезпечується нею. З моменту її розлучення з [PERSON] , останній протягом більше ніж трьох років жодним чином не цікавився життям дитини, не приймав участі у його забезпеченні та вихованні, хоча жодних перешкод йому в цьому не чинилось. Таким чином, нею було створено якнайкращі умови для життя, здоров`я, гармонійного розвитку особистості [PERSON] в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Необхідність звернення до суду із зустрічною позовною заявою обґрунтовується тим, що відсутність конкретної визначеності з місцем проживання дитини та питанні перетину дитиною Державного кордону України не відповідає якнайкращим інтересам дитини, оскільки за останні кілька років [PERSON] прижився у новому середовищі в Турецькій Республіці, забезпечений належним вихованням з боку матері, відвідує школу, має постійне облаштоване житло та друзів, розлучення з якими викличе труднощі у його гармонійному розвитку. Посилалась на ст. 142 СК України, рішення ЄСПЛ та практику Верховного суду, ст.2 Протоколу №4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини», ст. 11,16 ЗУ «Про охорону дитинства» просила визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] . Надати дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] , з України в супроводі матері - [PERSON] без згоди та супроводу другого з батьків - [PERSON] до Турецької Республіки строком на 3 (три) роки з 01.10.2019 р. по 01.10.2022 р. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. [PERSON] подала до суду заяву про зміну предмету позову в якій зазначила, що згідно з ч.ч. 1,4 ст.4 Закону України оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Провадження за заявами про оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном громадян України, які виїхали за кордон тимчасово, здійснюється в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері зовнішніх зносин. Порядок провадження в закордонних дипломатичних установах України за заявами про оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном громадян України, які виїхали за кордон тимчасово затверджено Наказом Міністерства закордонних справ України від 22.12.2017 № 573 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.01.2018р. за №77/31529. Так, відповідно до підпункту 6 пункту 3 розділу ІІ «Прийом заяв» Порядку: «Для оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном особи, яка не досягла 16 років, законний представник подає щодо неї такі документи: - нотаріально засвідчена згода законних представників або одного з них, який залишається в Україні, про залишення на постійне проживання за кордоном особи, яка не досягла 16-річного віку, або свідоцтво про смерть чи рішення суду про позбавлення батьківських прав, про визнання особи обмежено дієздатною, або недієздатною, або безвісно відсутньою, оголошення її померлою та копії таких документів. За відсутності одного з перерахованих документів подається рішення суду, яке дає право на виїзд дитини на постійне проживання за кордон, та його копія. У разі якщо інший законний представник є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується документально, його згода не вимагається. У такому випадку подається копія дійсного паспортного документа або свідоцтва про народження дитини, яким підтверджується, що інший законний представник є іноземцем або особою без громадянства. У разі якщо інший законний представник є громадянином України, який згідно з чинним законодавством України вважається таким, що постійно проживає за кордоном, що підтверджується документально, його згода не вимагається.» Змінила предмет зустрічного позову, в якому замість вимоги про надання дозволу на виїзд [PERSON] , [INFO] , з України в супроводі матері - [PERSON] без згоди та супроводу другого з батьків - [PERSON] до Турецької Республіки строком на 3 (три) роки з 01.10.2019 р. по 01.10.2022 р., заявила позовну вимогу про надання дозволу на виїзд [PERSON] , [INFO] , з України в супроводі матері - [PERSON] без згоди та супроводу другого з батьків - [PERSON] на постійне проживання за кордон - до Турецької Республіки. Таким чином, з урахуванням зміненого предмету позову просила: визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - [PERSON] . Надати дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] , з України в супроводі матері - [PERSON] без згоди та супроводу другого з батьків - [PERSON] на постійне проживання за кордон - до Турецької Республіки. [PERSON] та його представник [PERSON] у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник [PERSON] адвокат Амельченко Д.Д. подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та за відсутності [PERSON] . [PERSON] направив до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначив, що він не згоден з позовними вимогами, оскільки бажання матері вивезти дитину до Турецької республіки призведе до фактичного позбавлення батька дитини та можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з малолітнім [PERSON] . Виїзд дитини за кордон призведе до порушення прав та інтересів дитини, оскільки [PERSON] через вік та психоемоційну нестабільність не готовий до зміни кола осіб, які його постійно оточують, втрати щоденного спілкування з бабусею, татом, зміни навчального закладу та кола однолітків для спілкування. Позивачем визначено підстави позову, які не стосуються інтересів дитини. Зміна країни проживання для дитини негативно вплине на психологічний стан дитини, а надання судом дозволу на майбутнє проживання дитини за кордоном без його згоди та без визначення конкретного часу та місця перебування буде суперечити вимогам діючого законодавства. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання дитини з матір`ю та виїзд до Турецької республіки строком на 3 роки. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. [PERSON] направила до суду відзиви на позовну заяву [PERSON] , у яких зазначила що 27 грудня 2014 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб і [INFO] від шлюбу в них народився син - [PERSON] .. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 червня 2016 року по справі № 310/3439/16-ц було розірвано вищезазначений шлюб між нею та [PERSON] , місце проживання дитини не визначалось. Заперечувала проти наведених у позові обставин здійснення перешкод у спілкуванні [PERSON] з сином - [PERSON] . Зазначила, що починаючи з моменту розлучення [PERSON] не проявляв жодної зацікавленості у вихованні та утриманні дитини - [PERSON] . Натомість, протягом червня - серпня 2019 року між [PERSON] та колишньою тещею - матір`ю [PERSON] , неодноразово відбувались телефонні розмови та електронне листування засобами публічних телефонних мессенджерів, в яких неодноразово лунали погрози назавжди відібрати у неї сина - [PERSON] та будь-яким чином ускладнити звичайний щоденний плин життя. На сьогодні [PERSON] проживає разом з нею в Турецькій Республіці (м. Анкара) у квартирі, яка повністю облаштована для проживання в ній дитини. З 01 листопада 2018 року [PERSON] навчається у Приватній школі «ЧАГ». 18 квітня 2019 р. [PERSON] був зарахований на новий навчальний рік з вересня 2019 року по червень 2020 року до Приватної школи «ЧАГ». Вартість навчання становить 14 300,00 турецьких лір. З моменту розлучення [PERSON] не чинилось жодних перешкод у спілкуванні з дитиною. Натомість, розуміючи важливість спілкування батька з дитиною та його участі у вихованні дитини, існує необхідність конкретизації способів такої участі з урахуванням місця проживання та умов навчання (відвідування школи) дитини з метою мінімізації ризиків негативного впливу на її виховання та існуючу сімейну атмосферу. Вважала, що на теперішній час існує потреба у визначенні такого способу участі батька у вихованні дитини, який забезпечить дотримання інтересів дитини та максимально нівелює негативні наслідки для дитини. Забезпечення контакту батька - [PERSON] з сином - [PERSON] можуть здійснюватись незалежно від наявності рішення суду, оскільки вона жодним чином не перешкоджає та не уникає необхідності їх здійснення: надання на вимогу [PERSON] інформації щодо виховання, здоров`я, навчання дитини та іншу інформацію, зокрема про місце проживання, тимчасове місцезнаходження дитини - [PERSON] ; необмежене спілкування батька - [PERSON] з сином - [PERSON] засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку у денний час, вільний від відвідування [PERSON] закладу освіти та (або) оздоровлення; безперешкодні особисті періодичні побачення батька - [PERSON] з сином - [PERSON] за місцем проживання дитини. Просила відмовити в задоволенні позову [PERSON] . Представник [PERSON] подав до суду заяву, в якій просив задовольнити позовні вимоги [PERSON] , зустрічний позов [PERSON] визнав у повному обсязі. [PERSON] та її представник адвокат Стребіж С.О. у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Адвокат Стребіж С.О. подав до суду заяву про розгляд справи в його та [PERSON] відсутності. Просив вирішити спір на підставі наявних доказів. Уточненні позовні вимоги [PERSON] визнав в повному обсязі. На позовних вимогах з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 14.01.2020 року наполягав в повному обсязі. Представники виконавчого комітету Бердянської міської ради Калініченко Ю.В., Заколенко Т,А. , Шевченко І.М. у судове засідання не з`явились, остання подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу у відсутності представника та врахувати висновок виконавчого комітету Бердянської міської ради від 05.10.2020 року №01-2289/47-1. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Статтею 2 Протоколу N 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Принципом 6 «Декларації прав дитини», прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 «Конвенції про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 9 «Конвенції про права дитини» передбачає право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 14 ЗУ «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Стаття 15 цього закону передбачає, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Згідно зі ст. 16 ЗУ «Про охорону дитинства» дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для возз`єднання сім`ї мають право на вільний в`їзд в Україну та виїзд з України у порядку, встановленому законом. Батьки, інші члени сім`ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов`язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання. Відповідно до Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - реалізація матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини. Згідно зі ст. 16-1 ЗУ «Про охорону дитинства» заходи і гарантії забезпечення виконання рішення суду про реалізацію права дитини на контакт визначаються судом у кожному конкретному випадку. Такими заходами і гарантіями є: зобов`язання особи, яка контактує з дитиною, оплачувати витрати, пов`язані з переїздом та проживанням дитини, а також, у разі потреби, - будь-якої іншої особи, яка супроводжує дитину, повідомляти особі, з якою проживає дитина, про місце перебування дитини під час реалізації нею права на контакт, з`являтися особисто разом з дитиною до органу опіки та піклування з періодичністю, визначеною судом; заборона зміни місця перебування дитини під час реалізації нею права на контакт; реалізація права на контакт з дитиною на території іноземної держави за умови подання органу опіки та піклування за місцем проживання дитини документа, що підтверджує визнання рішення суду України про контакт з дитиною на території іншої держави; інші заходи, передбачені законом. Відповідно до ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Згідно статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. У рішенні СЄПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, однак, не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права за статтею 8 Конвенції. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (N 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, обидва цитовані вище Plaza v. Poland, N 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, наведене вище, § 102, з подальшими посиланнями на нього). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року N 31111/04 у справі "Хант проти України"зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Olssonv. Sweden" (N 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів,які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі "Johansen v. Norway"від 07 серпня 1996 року, § 78). У постановах від 19.12.2018р. по справі № 592/2352/17 та від 10.01.2019р. по справі № 523/705/16-ц Верховним Судом було зроблено висновок про доцільність застосування такого способу захисту як надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей з матір`ю до іншої держави із зазначенням певного періоду, оскільки матір там працює, повністю забезпечує дітей, а такий виїзд дітей за межі України відповідатиме їх найкращим інтересам. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 05.09.2012 року, який рішенням Бердянського міськрайонного суду від 14.12.2015 року розірвано (а.с.6). Із свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 13 лютого 2015 року видно, що [PERSON] народився [INFO] і його батьками є позивач та відповідач по цій справі (т.1, а.с.7). Судом також встановлено, що після припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачем [PERSON] залишився проживати з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 08.10.2018 року рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області №347 затверджено висновок служби у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради від 08.10.2018 року №02-13/2093 про підтвердження місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] для його тимчасового виїзду за межі України. Рішення набирає законної сили протягом десяти робочих днів з дня його прийняття, якщо воно не оскаржено в установленому чинним законодавством України порядку. Рішення пред`являється під час перетинання державного кордону України та діє протягом одного року з дня набрання ним законної сили (т.1, а.с.15-16). 10.10.2018 року Служба у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради направила [PERSON] копію рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради від 08.10.2018 року №347 «Про затвердження висновку служби у справах дітей про підтвердження місця проживання дитини» та листа, в якому повідомляло останнього, що 08.10.2018 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Бердянської міської ради було розглянуто звернення [PERSON] про необхідність підтвердження місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , для його тимчасового виїзду за межі України (а.с.27). Із копій закордонних паспортів вбачається [PERSON] та [PERSON] перетнули державний кордон Турецької республіки 26.10.2018 року. Служба у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради 13.06.2019 року на звернення від 06.06.2019 року №С-205 повідомила [PERSON] та [PERSON] про заходи, які прийняті у зв`язку з їх зверненням щодо відсутності дитини в Україні протягом півроку (т.1, а.с.17-18). 24.05.2019 року [PERSON] направила [PERSON] листа, в якому повідомляла останнього про тимчасовий виїзд [PERSON] , [INFO] за межі України до Турецької Республіки, разом з матір`ю, з метою відпочинку, з 01.06.2019 року та строком, що не перевищує одного місяця (а.с.9). На підтвердження своїх позовних вимог [PERSON] надав суду позитивну характеристику за місцем проживання, з якої вбачається, що він створив нову сім`ю і проживає без реєстрації шлюбу (т.1, а.с.19), довідку ДІ МВС України про відсутність судимостей (т.1, а.с.25), а також податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи підприємця за 2018 рік, яку він подав до Бердянського управління Державної фіскальної служби України 08.02.2019 року, в якій відображено, що його загальний дохід за 2018 рік склав 54515,00 грн. (т.1, а.с.20). Також до позовної заяви [PERSON] долучив акт обстеження умов проживання від 21.06.2019 року, в якому відображено наявність за місцем проживання [PERSON] по [ADDRESS] окремої кімнати, двохярусного ліжка, шафи для одягу, письмового столу, речей для розвитку та іграшок. У ході бесід [PERSON] повідомив, що бажає бачити дитину якомога частіше та брати участь у її вихованні (а.с.22). Водночас із листа №37857 від 18.11.2019 року та розрахунку заборгованості боржника від 18.11.2019 року судом встановлено, що заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів на користь [PERSON] складає 59 597,36 грн. (т.1, а.с.133,134). [PERSON] посилався на порушення [PERSON] його прав на спілкування з дитиною та її виховання, але не надав суду належних та допустимих доказів такого. Водночас у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на законних підставах вивезла дитину за межі України і не повернула її назад в Україну. [PERSON] проживає в Турецькій Республіці з 26.10.2018 року по теперішній час, що фактично є перешкодою для [PERSON] у вихованні та вільному спілкуванні з сином [PERSON] . Також у судовому засіданні встановлено, що батьки не можуть спільно вирішити питання щодо здійснення [PERSON] батьківських прав та виконання обов`язків відносно їх дитини - [PERSON] [PERSON] надано суду докази, які стосуються [PERSON] , але позивач не зазначив, яке відношення до спору має ця особа і які обставини ці докази підтверджують або спростовують. Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 30.03.2019 року [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с.34-37). Згідно податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи підприємця за 2018 рік, яку [PERSON] подала до Бердянського управління Державної фіскальної служби України 01.02.2019 року її загальний дохід за 2018 рік склав 151970,00 грн. (т.1, а.с.38-39). Також [PERSON] позитивно характеризувалась за місцем роботи в 1987 році при наданні дозволу на виїзд за кордон (т.1, а.с.40). Вирішуючи питання про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, суд бере до уваги, положення ст.ст. 150,151,153 СК України, які передбачають обов`язок батька виховувати дитину, піклуватися про неї та право на безперешкодне спілкування між батьком та дитиною, тому вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступними уточненнями. Так, позивач просив у разі його приїзду на відпочинок до Турецької Республіки не здійснювати останньому перешкод у вільному спілкуванні з сином без участі будь-яких інших осіб на весь час відпочинку, але із заявленого слід виключити посилання на умови такого спілкування, а саме тільки у разі приїзду на відпочинок, оскільки це може бути формальною перешкодою для зустрічі у випадку приїзду позивача в країну з іншою метою. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно з ч.1 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Закон України «Про охорону дитинства» визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За ст. 150 СК України виховання дитини, піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовка її до самостійного життя є обов`язком батьків. Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Крім того, частина 4 ст. 29 ЦК України передбачає, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвитку дитини. Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Частини 1,4 ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачає, що оформлення документів для виїзду громадян України за кордон на постійне проживання здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Провадження за заявами про оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном громадян України, які виїхали за кордон тимчасово, здійснюється в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері зовнішніх зносин. Порядок провадження в закордонних дипломатичних установах України за заявами про оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном громадян України, які виїхали за кордон тимчасово затверджено Наказом Міністерства закордонних справ України від 22.12.2017 № 573 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.01.2018р. за №77/31529. Так, відповідно до підпункту 6 пункту 3 розділу ІІ «Прийом заяв» Порядку: «Для оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном особи, яка не досягла 16 років, законний представник подає щодо неї такі документи: - нотаріально засвідчена згода законних представників або одного з них, який залишається в Україні, про залишення на постійне проживання за кордоном особи, яка не досягла 16-річного віку, або свідоцтво про смерть чи рішення суду про позбавлення батьківських прав, про визнання особи обмежено дієздатною, або недієздатною, або безвісно відсутньою, оголошення її померлою та копії таких документів. За відсутності одного з перерахованих документів подається рішення суду, яке дає право на виїзд дитини на постійне проживання за кордон, та його копія. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на законних підставах вивезла дитину за межі України і не повернула дитину в Україну у строки, що передбачені ч.5 ст.157 СК України. Дитина проживає в Турецькій Республіці з 26.10.2018 року по теперішній час. Так, [PERSON] виконала вимоги інструкції від 10.05.2016 року №16/2016 «Про медичне страхування, яке повинно бути оформлено для запитів на отримання віз і посвідки на проживання» та оформила страховий поліс на [PERSON] , [INFO] (т.1, а.с.117-119) і в подальшому 01.02.2019 року [PERSON] отримав посвідку на проживання в області проживання Анкара , Турецька Республіка . Строк дії посвідки з 13.12.2018 року по 13.09.2019 рік (т.1, а.с.94-95). Із довідки приватної шкоди « Чаг » від 22.07.2019 року, яка розташована за адресою: Квартал Єні Бати, вулиця 24/2, б. 14, Батикент, Єнімахалле , Анкара , договору про зарахування учня вбачається, що [PERSON] навчається в зазначеній школі з 01.11.2018 року на платній основі (т.1, а.с.100,101,102). Також судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] право власності на нерухоме майно не зареєстровано (т.1, а.с.26). Із заяви від 05.09.2019 року вбачається, що [PERSON] зверталась до обласної Державної Адміністрації м. Анкара з проханням про видачу їй посвідки на проживання (т.1, а.с.98-99), для чого 05.09.2019 року оформила поліс медичного страхування іноземця з терміном дії з 13.09.2019 року по 13.09.2020 року (т.1, а.с.114-116), і в подальшому отримала посвідку на проживання в області проживання Анкара з 12.09.2019 року по 12.09.2020 року (т.1, а.с.96-97). Також із свідоцтва про державну реєстрацію права власності встановлено, що 09.12.2019 року [PERSON] набула у власність в Турецькій республіці житлове приміщення (т.1, а.с.151-156). Відповідно до договору про передачу акцій ТОВ «ШИК ГЕЛІН ДЮЮН ОРГАНІЗАСЕНУ КОНФЕКСІЕН ІМАЛАТ КУАФЕР ХІЗМЕТЛЕРІ ТІДЖАРЕТ ЛІМІТЕД ШИРКЕТІ» (Юэk GELIN Dьрьn ORGANIZASYONU KONFEKSIYON IMALAT KUAFцR HIZMETLERI TICARET LIMITED юIRKETI) від 25.09.2019 року [PERSON] набула право власності на 200 акцій зазначеного товариства (т.1, а.с.103-111). Згідно з банківською випискою [PERSON] має рахунок у банку АТ «Тюркіє Іш Банкаси А.Ш.», на якому зберігаються особисті кошти у розмірі 60 000 турецьких лір (т.1, а.с.112-113). Виконавчий комітет Бердянської міської ради направив до суду висновок в порядку ч.5 ст.19 СК України, в якому зазначив, що [PERSON] у жовтні 2018 року разом з сином [PERSON] , виїхала за межі України до Турецької Республіки та до теперішнього часу до України не повернулася, чим порушила ст. 157 СК України, орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради вважає за недоцільне надання дозволу на виїзд дитини з матір`ю без згоди батька на постійне проживання за кордон (т.2, а.с.90-95). Водночас, суд бере до уваги позицію [PERSON] з приводу вирішення спору. Так, [PERSON] скористався своїм правом і не з`явився в судове засідання, а з приводу позовних вимог [PERSON] дав суперечливі письмові пояснення. Але узагальнюючи його пояснення та позовні вимоги, які викладені в останньому уточненому позові, суд приходить до висновку, що [PERSON] фактично не заперечує проти визначення постійного місця проживання сина разом з мамою - [PERSON] в Турецькій Республіці. Таким чином, батьки [PERSON] в ході розгляду спору фактично узгодили між собою місце проживання дитини в Турецькій Республіці і вважають, що це відповідає її інтересам. Надані [PERSON] докази свідчать про те, що права та інтереси дитини в Турецькій Республіці не порушуються, дитина забезпечена захистом та піклуванням в такій мірі, які необхідні для її благополуччя. Аналізуючи в сукупності всі докази по справі, суд бере до уваги ту обставину, що батьки є рівними в своїх можливостях та обов`язках щодо догляду за дитиною, вік дитини, ставлення матері та батька до виконанням ними батьківських обов`язків і приходить до висновку, що з метою захисту прав та інтересів малолітнього [PERSON] , а також якнайкращого забезпечення інтересів дитини позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з [PERSON] та надання дозволу на виїзд [PERSON] з України в супроводі матері - [PERSON] без згоди та супроводу другого з батьків - [PERSON] на постійне проживання до Турецької Республіки підлягають задоволенню. Судові витрати у вигляді сплати судового збору підлягають стягненню з відповідачів на підставі ст.ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved