Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

05 травня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення з них середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16.11.2015 року по 22.12.2015 року у розмірі 11 675 грн. 34 коп.; середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 03.03.2016 року по 07.11.2016 року у розмірі 76 970 грн. 76 коп., компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. в солідарному порядку. Стягнути з відповідача ДП "Суднобудівний завод ім. 61 Комунара" та ДК "Укроборонпром" у солідарному порядку на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 08.11.2016 року по 30.01.2017 року (без урахування утримання податку й інших обов'язкових платежів); середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні - з 31.01.2017 року по день постановлення рішення (з урахуванням податків і обов'язкових платежів); компенсацію за невикористану відпустку. У судове засідання позивач не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив задовольнити позов з підстав, визначених у позовній заяві. Представники відповідачів в судове засідання незявилися, надали відповідні письмові заперечення, в яких просили відмовити у задоволенні позову. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, наказом № 111-к від 21.10.2011 року по ДП «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» позивача було прийнято на посаду в. о. директора ВГСП «Універсал» (а. с. 56). У подальшому, наказом № 178-к від 27.11.2012 року позивача було призначено на посаду директора ВГСП (а. с. 57). Наказом № 455 від 18.08.2015 року по Заводу наказано реорганізувати ВГСП та на його базі створити цех механічної та термічної обробки № 008; пунктом 2 директору ВГСП [PERSON] наказано оформити необхідні документі, пов'язані з припиненням діяльності ВГСП, та анулювати державну реєстрацію ВГСП - протягом двох місяців (а. с. 63). В той же час, наказом № 456 від 18.08.2015 року було відмінено довіреність директора ВГСП [PERSON], а наказом № 457 від 18.08.2015 року - відсторонено [PERSON] від виконання своїх обов'язків на час проведення перевірки факту недоцільного використання грошових та товарно-матеріальних цінностей ВГСП, наявності необлікованих замовлень. Наказом № 50-к від 27 липня 2015 року, на виконання наказу ДК "Укроборонпром" від 23.07.2015 р. № 169-к, про виконання обов'язків генерального директора ДП "Суднобудівний завод ім.61 Комунара" приступає до виконання обов'язків генерального директора з 27.07.2015 р. [PERSON] Відповідно численних Актів про недопуск на підприємство, складених кожного робочого дня, за період з 18 листопада 2015 року по 22 грудня 2015 року, за підписом самого [PERSON], а також директором та головним бухгалтером ВГСП "Універсал", головою Миколаївської обласної організації профспілки працівників суднобудування України та посадовими особами Профспілки Заводу, на головній прохідній Заводу при пред'явленні пропуску недопущена на підприємство [PERSON] без пояснення причин недопуску, за усним розпорядженням генерального директора Завода [PERSON] 22 грудня 2015 року наказом № 167-к по ДП «Суднобудівний завод ім. 61 комунара» [PERSON] було звільнено за п. 1 ст. 41 КЗпП України. В обґрунтуванні вказаного наказу генеральний директор підприємства посилається на невиконання [PERSON] пункту № 2 наказу № 455 від 18.08.2015 року всупереч неодноразовим вимогам керівництва Заводу. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 03.03.2016 року визнано незаконним та скасовано наказ № 167-к від 22.12.2015 року по Державному підприємству "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" про звільнення [PERSON]. Поновлено [PERSON] на посаді директора відокремленого господарського структурного підрозділу "Універсал" Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара". Зобов'язано Державне підприємство "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" усунути [PERSON] перешкоди щодо входу на територію Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" та відокремленого господарського структурного підрозділу "Універсал" за адресою: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 38 шляхом надання безперешкодного доступу до робочого місця. Стягнуто з Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 грудня 2015 року по 02 березня 2016 року включно у розмірі 19 891 грн. 34 коп. Стягнуто з Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп. Стягнуто з Державного підприємства "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" на користь держави судовий збір у розмірі 1 653 грн. 60 коп. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05.05.2016 року, апеляційну скаргу ДП "Суднобудівний завод ім. 61 комунара" задоволено частково. Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 03.03.2016 року змінено, виключивши з резолютивної частини рішення висновок про зобов'язання відповідача усунути перешкоди щодо входу позивача на територію підприємства шляхом надання безперешкодного доступу до робочого місця. Рішення в іншій частині залишено без змін. Відповідно до наказу № 225-к від 05.10.2016 року, про звільнення [PERSON], контракт від 10.11.2015 № 33К/15 з [PERSON]п. з 05.10.2016 р. припинено відповідно до абзаців 4,5 та 11 пункту 5.3. цього контракту. [PERSON], Генерального директора ДП "Суднобудівний завод ім. 61 Комунара", звільнено 05.10.2016 року з роботи відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України. Згідно Наказу №199-к від 08.11.2016 р., наказ № 167-к від 22.12.2015 р. про звільнення [PERSON] - скасовано. Відновлено [PERSON] на посаді начальника цеха № 42 у зв'язку з тим, що ВГСП "Універсал" (цех № 8 ) розформований і на його базі створено цех № 42. Наказом № 08-к від 01.02.2017 року, [PERSON], начальника цеха № 42, звільнено з завода 30 січня 2017 р. за власним бажанням ст. 38 КЗпП України. Згідно Службової записки від 19.07.2017 року, ДК "Укроборнпром" повідомило, що [PERSON] не перебуває та ніколи не перебував в трудових відносинах із ДК "Укроборонпром". Згідно наданого відповідачем ДП "Суднобудівний завод ім. 61 Комунара" розрахунковий лист за січень 2017 року, [PERSON] нараховано у сумі 21 465 грн. 76 коп. Відповідно до довідки, станом на 01.08.2017 р. заборгованість по заробітній платі перед позивачем складає 101726,08 грн. (в т.ч. компенсація за невикористану відпустку в сумі 23192,46 грн.), а саме: листопад 2015 року - 3146,70 грн., листопад 2016 - 19132,52 грн., грудень 2016 року - 5798110, січень 2017 - 21465,76 грн. В т.ч. судом Центрального районного суду м. Миколаєва рішенням про стягнення вимушеного прогулу за період з 23.12.2015 р. по 02.03.2016 р. в сумі 19891,34 грн. (нараховано в листопада 2016 р.). В грудні 2017 р. нараховано вимушений прогул за період з 03.03.2016р. по 07.11.2016 року (дня фактичного допуску до роботи) в сумі 69010,81 грн. Залишок суми заборгованості до стягнення складає 81834,74 грн. Згідно довідки ДП "СБЗ ім. 61 комунара" [PERSON] на день звільнення 22.12.2015 р. складав: Х/15 - 167,0 - 883,92, ХІ/15 - 80,0 -3961,11 = 247,0 - 12799,03; 51,82*166,9 = 8648,41; середньоденний заробіток 51,82 * 8= 414,56 грн.; середньоденний заробіток на день звільнення 30.01.2017 р. складає: ХІ/16 - простой, ХІІ/16 - 8,0 - 328,41; середньоденний заробіток 41,05*8= 328,41 грн. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. При цьому, згідно зі ст. 24 Закону України «Про оплату праці» виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Така правова позиція висловлена за результатами розгляду цивільної справи № 6-144ц13 у постанові Верховного Суду України від 29.01.2014 року, і в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України при вирішенні спорів у подібних правовідносинах. В роз'ясненнях, що містяться в п. 20 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за № 13, а також відповідно до правової позиції, викладеної за результатами розгляду цивільної справи № 6-60цс13 від 03 липня 2013 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, за загальним правилом вина роботодавця презюмується, якщо він не доведе протилежного. Згідно з п. 21 зазначеної вище Постанови Пленуму при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Таким чином, слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14 і є обов'язковою для судів України. Як передбачає ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). В силу ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Згідно ст. 3 Закону України, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до ч.5 ст. 95 КЗпП, заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 34 ЗУ «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування ласником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі порушення його законних прав, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. На підставі вищевикладеного, враховуючи ступінь моральних страждань позивачки, їх тривалості , а також тривалого терміну , протягом якого вона вимушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя та поновлення порушених прав, суд вважає за достатнє визначити компенсацію моральної шкодти, яка підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, у розмірі 1000 грн. Враховуючи усе вищевикладене,

Outcome: partial