Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

29 березня 2017 року позивач [PERSON] в особі свого представника адвокатки Рябець Г.Я. звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Душейко Олесі Михайлівни, державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] , третя особа [PERSON] про скасування рішення та державної реєстрації, в якому просила визнати протиправними дії приватного нотаріуса Миколаївського МНО Миколаївської області Душейко О.М, при прийнятті рішень про державну реєстрацію прав на нерухоме майно , індексний номер 29895710 від 03 червня 2016 року та внесенню запису за даним рішенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] , проведену приватним нотаріусом ММНО Душейко О.М. за номером запису про право власності 14807187, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29895710 від 03.06.2016 року. В обгрунтування позову посилалася на те, що рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 27.12.2016 року у справі № 490/5862/16-ц за позовом [PERSON] до ТОВ "Підприємство нерухомості "Аль Вір", [PERSON] про визнання рішення недійсним та витребування майна, позов [PERSON] - задоволено. Визнано недійсним рішення загальних зборів ТОВ "Підприємство нерухомість "Аль Вір" від 19 лютого 2016 року щодо передачі в статутний капітал товариства належної на праві власності [PERSON] квартири [ADDRESS] . Витребувано на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] з володіння [PERSON] , яка належить останній на підставі договору купівлі-продажу , укладеного 30 травня 2016 року між ТОВ "Підприємство нерухомість "Аль Вір" та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М. та зареєстровано в реєстрі за № 780. Скасовано державну реєстрацію права власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] , проведену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М. за номером запису 14807187 , рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень , індексний номер :29895710 від 03.06.2016 року. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 23.02.2017 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2016 року в частині скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на вказангу квартиру скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , проведену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М. за номером запису 14807187, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29895710 від 03.06.2016 року. Він звернувся до Центру надання адміністративних послуг ММР з заявою про скасування запису за № 14807187 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, але отримав вдмову у скасуванні , оскільки державному реєстратору слід подати рішення суду, яке набрало законної сили. За такого, єдиним способом захисту його порушеного права як спадкоємця за заповітом після смерті належного власника квартири [PERSON] є зверненя дол суду з цим позовом. Як на правову підставу позову посилався на положення ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" ( у відповідній редакції) . 13 червня 2017 року представником позивача адвокаткою Рябець Г.Я. подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої [PERSON] , заявляє позовні вимоги до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Душейко Олесі Михайлівни, [PERSON] , треті особи - державний реєстратор прав на нерухоме майно [PERSON] . Департамент надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Тетяна Євгенівна, в якій просить скасувати державну реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] , проведену приватним нотаріусом ММНО Душейко О.М. за номером запису про право власності 14807187, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 29895710 від 03.06.2016 року; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на вказану квартиру після смерті брата [PERSON] . Додатково в обгрунтування позову посилався на те, що при зверненні до нотаріуса для оформлення документів на спадкове майно з`ясувалося, що право власності на вкартиру, яка входила до спадкової маси, незаконно зареєстровано за ТОВ "АльВір" та в подальшому продано [PERSON] . Судовими рішеннями було поновлено його права спадкоємця , скасовано реєстрацію спірної квратири за ТОВ "АльВір" та витребувано квартиру з незаконного володіння [PERSON] на його користь. Але звернувшись до приватного нотаріуса за видачею свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом , йому було відмовлено, оскільки у нього відсутній правовстановлюючий документ на спадкову квартиру спадкоємця [PERSON] , Він не може його отримати, оскільки всі оригінали правовстановлюючих документів були використані [PERSON] , при переформленні квратири та на сьогодняшній час йому не повернуті. Отже його права спадкоємця підлягають захисту в судовому порядку. В жовтні 2019 року представником позивача адвокаткою Рябець Г . ,Я подано до суду клопотання про стягнення витрат на послуги адвоката в порядку ст. 137 ЦПК України, в якому просила стягнути з відповідача [PERSON] , витрати на послуги адвокатат в розмірі 10 000 грн на користь позивача [PERSON] . На підтвердження витрат надала Договрі-доручення про надання правової допомоги від 18.09.2019 року з додатковою угодою № 1 , акт приймання-предачі наданих послуг від 18.09.2019 , квитанцію до прибуткового касового ордеру від 18.09.2019 , копію свідоцтва на зайняття адвокатської діяльності. Зазначає, що на надання правової допомоги позивачу було витрачено 10 годин роботи, година роботи адвоката оплачується у розмірі 1000 грн (додаткова угода № 1), при цьому: попереднє опрацювання матеріалів, опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні правовідносини - 2 години; формування правової позиції та консультування - 2 години; підготовка процесуальних документів по справі - 4 години; судове представництво - 2 години. Вважає, що судові витрати слід стягнути саме з відповідача [PERSON] , оскільки саме внаслідок її дій була незаконно привласнена спірна квартира, по факту чого було відкрито кримінальне провадження. В січні 2020 року від представника відповідача [PERSON] адвокатки Мотельчук Ю.І. надійшли заперечення на клопотання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу. Зазначає, що позивачем не було своєчасно подано попередній орієнтовний розрахунок судових витрат всупереч положенням ч.1 ст. 134 ЦПК. Крім того, розрахунок витрат на правову допомогу не є достатньо обгрунтованим та належно погоджений між сторонами договору. Ухвалою суду від 10.04.2017 року відкрито провадження по даній цивільній справі та призначено справу до попереднього судового розгляду. Ухвалою суду про забезпечення позову від 10 квітня 2017 року , заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено. Накладено обтяження у вигляді арешту на квартиру [ADDRESS] , заборонено укладати усі види угод, пов`язані з відчуженням вищевказаного нерухомого майна. Ухвалою суду від 04 жовтня 2017 заяву представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про зупинення провадження по цивільній справі - задоволено. Зупинено провадження у справі за вказаним позовом - до закінчення касаційного провадження щодо оскарження судового рішення по справі за № 490/5862/16-ц за позовом [PERSON] до ТОВ "Підприємство нерухомості "Аль Вір", [PERSON] про визнання рішення недійсним та витребування майна. Ухвалою суду про поновлення провадження у справі від 22.05.2019 року - поновлено провадження у даній справі та у зв`язку з великою навантаженістю, призначити судове засідання у справі на 07.10.2019 року . В судовому засіданні представник позивача адвокатка Рябець Г.Я. підтримала позовні ваимоги з підстав, викладених у позові, просила про задолення позову. Зазначила, що в зв`язку з реєстрацією права власності на спадкову квратиру за відповідачем [PERSON] позивач не має можливості оформити своє право власності на квартиру, а в зв`язку з тим, що йому не повернуто оригінал правовстановлюючого документу спадкодавця - договір купівлі-продажу від 06.06.1997 року він позбавлений права отримати свідоцтво про право на спадщину через органи нотаріату. Представник Департаменту з надання адміністративних послуг Сиколаївської міської ради надав суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, рішення прийняти на підставі матеріалів справи. Приватний нотаріус ММНО Біцюк Т.Є. надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, рішення прийняти на підставі матеріалів справи. Приватний нотаріус МННО Душейко О.М, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову. Суду пояснила, що на час проведення реєстраційних дій при посвідченні нею договору купівлі-продажу та реєстрації права власності нею були перевірені всі необхідні відомості та зареєстровано право власності за покупцем спірної квратири на підстав іналежним чином посвідченого догвору купівлі-продажу у відповідності до норм чинного на той час законодавства і на підставі чинних на той час правовстановлюючих документів учасників правочину. На теперішній час у неї, як приватного нотаріуса, в зв`язку зі змінами в законодавстів України відсутні повноваження щодо скасування державної реєстрації, яку оспорює позивач. Представник відповідача [PERSON] адвокатка Мотельчук Ю.І. заперечувала проти задоволення позову. Зазначила, що позивач не ставить питання про припинення речових прав на спірне нерухоме майно, що зареєстровано відповідно до законодавства. Проте відповідно до ч.3 ст. 26 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав , скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням чи припиненням цим рішенням речових прав , обтяжень , зареєстрованих відповідно до законодавства . Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином повідомлених учасників справи . Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріли справи та перевіривши доказами заявлені обставини, суд дійшов до наступного. В матеріалах справи міститься копія нотаріально посвідченого заповіту від 06.05.2010 року, за яким [PERSON] заповідав все своє майно, що на день смерті належатиме йому, [PERSON] , а також Договору № 6733 від 06.06.1997 року, зареєстрованого на Південній товарній біржі за номером № 6733 , за яким [PERSON] , придбав у власність квартиру [ADDRESS] . Як вбачається зі змісту рішення від 27 грудня 2016 року Центрального районного суду м. Миколаєва у справі за позовом [PERSON] до ТОВ "Підприємство нерухомості "Аль Вір", [PERSON] про визнання рішення недійсним та витребування майна та рішення від 23 лютого 2017 року Апеляційного суду Миколаївської області ( залишеними без змін Постановою Верховного Суду від 17 квітня 2019 року) , квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу № 6733 від 06.06.1997 року. 06 травня 2010 року приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Миколаївської області Біцюк Т.Є. посвідчено заповіт [PERSON] , яким він заповідає все його майно, що на день смерті належатиме йому та на яке він за законом матиме право - [PERSON] , [INFO] [INFO] [PERSON] помер. Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 12\\2016 до майна померлого [PERSON] , заведеної приватним нотаріусом Миколаївського МНО Миколаївської області Біцюк Т.Є. 19 квітня 2016 року за заявою [PERSON] , останній своєчасно звернувяс з заявою про прийняття спадщини, зазначивши про те, що є спадкоємцем за заповітом та спадкове майно складається з вищевказаної квартири та грошових вкладів. Також з заявою про прийняття спадщини звернулася [INFO] тітка померлого [PERSON] ( мати відповідачки), де повідомила що обізнана про існування та зміст заповіту на ім`я [PERSON] , але має намір його оспорити в суді. Постановою приватного нотаріуса від 15 .09.2016 року їй відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. 28 жовтня 2016 року [PERSON] видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на грошові вклади з відсотками. Таким чином, відповідно до вимог ст. 1218 ч.5 ст. 1268 ЦК України, [PERSON] є таким, що прийняв спадщину у повному обсязі. Як слідує з Протоколу рішення загальних зборів ТОВ "Підприємство нерухомість "Аль Вір" № 01 від 19 лютого 2016 року , присутні [PERSON] та [PERSON] - в порядку формування статутного капіталу Товариства - прийнято у власність Товариства нерухоме майно, а саме : належну на праві власності [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відповідно до Акту приймання-передачі б\\н від 19.02.2016 року між [PERSON] та директором ТОВ "Підприємство нерухомість " Аль Вір " [PERSON] (Товариство приймає в якості внеску до Статутного капіталу від громадянина України [PERSON] вищевказану квартиру) та Протоколу № 01 від 19.02.2016 року - прийнято рішення про державну реєстрацію прав власності на вказану квартиру за ТОВ "Підприємство нерухомість "Аль Вір", право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 28 квітня 2016 року за № 14369047. Визнати недійсним рішення загальних зборів ТОВ "Підприємство нерухомість "Аль Вір" від 19 лютого 2016 року щодо передачі в статутний капітал товариства належної на праві власності [PERSON] квартири [ADDRESS] . 30 травня 2016 року між ТОВ «ПН «Аль Вір» та [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М., реєстровий № 780, відповідно до якого [PERSON] придбала спірну квартиру за 57168грн. Вказаним приватним нотаріусом проведена державна реєстрація права власності [PERSON] на дану квартиру за номером запису 14807187, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29895710 від 03.06.2016 року. Судами встановлено, що ТОВ ПН Аль Вір не мало права відчужувати спірну квартиру [PERSON] . Також суди дійшли висновку, що оскільки між позивачем та відповідачем [PERSON] існують речово-правові відносини щодо права на спірну квартиру, то і способом захисту свого порушеного права є пред`явлення позову про витребування майна у нового набувача, що є належним способом захисту порушеного права. За такого, вимоги [PERSON] про витребування на свою користь квартиру [ADDRESS] з володіння [PERSON] ( яка була обізнана про всі оставини вчинення і оспорюваного правочину, і про наявність заповіту , що не заперечувала під час судового засідання) - як наслідок, підлягають задоволенню в повному обсязі. Також суд апелляційної інстанції дійшов висновку, що за змістом ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування записів про проведену державну реєстрацію прав здійснюється державним реєстратором на підставі рішення суду про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. Проте, державний реєстратор - приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М. приймав участь у справі у якості третьої особи, а не відповідача, отже , відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду в частині скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на спірну квартиру, проведену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Душейко О.М. , підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні даних позовних вимог, оскільки такі вимоги заявлені [PERSON] до неналежних відповідачів, а тому вирішення таких вимог позивача є передчасним. Згідно рішення від 27.03.2017 року державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] Центру надання адміністративних послуг ММР - відмовлено у скасуванні запису про право власності за номером 14807187 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - подані документи ( рішення судів у справі № 490/5862/16-ц) не дають змогу втсановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Згідно рішення від 14.06.2017 року державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] Центру надання адміністративних послуг ММР - відмовлено представнику [PERSON] - Рябець Г.Я. у державній реєстрації права власності на вказану квратиру , підстава: відповідно до п. 67 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затв.Постановою КМУ выд 25.12.2015 № 1127 для державної реєстрації права власності у разі витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння на підставі рішення суду подаються необхідні для відповідної реєстрації документи, передбачені ст. 26 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком, що підтверджують право власності належного власника на нерухоме майно. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. За умовами ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно вимог частин 2, 3 ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно регулює Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі за текстом - "Закон про державну реєстрацію"). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону про державну реєстрацію державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно п. 9 ч. 1 статті 2 Закону про державну реєстрацію реєстраційна дія - державна реєстрація прав, внесення змін до записів державного реєстру прав, скасування державної реєстрації прав, а також інші дії, що здійснюються в державному реєстрі прав, крім надання інформації з державного реєстру прав. На підставі ч. 4 ст. 18 Закону про держану реєстрацію державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Виходячи з припису ст. 22 Закону про державну реєстрацію документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( у редакції на час виникнення спірних правовідносин, аналогічні положення містятя і в діючій редакції Закону) , у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) документи подано до неналежного суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріуса; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. 2. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття. Тобто, прийняття рішення про державну реєстрацію прав є виключно дискреційним повноваження державного реєстратора, яке ним виконується на підставі документів, поданих йому заявником. Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 361/4307/16-ц, повноваження державного реєстратора щодо перевірки поданих для проведення державної реєстрації документів обмежені встановленням відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами. Отже, державний реєстратор не може вважатися таким, що порушує права третіх осіб, якщо правомірно приймає рішення про державну реєстрацію прав і вносить запис про таку реєстрацію на підставі чинного та не скасованого рішення відповідного суб`єкта, який здійснює публічно-владні управлінські функції. За такого, державний реєстратор не може вважатися таким, що порушує права третіх осіб, якщо правомірно приймає рішення про відмову у скасуванні державної реєстрації прав , якщо згідно переліку поданих документів він не може встановити наявності підстав для прийняття такого рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону про державну реєстрацію ( в редакції , що діяла на час спірних правовідносин) у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону про державну реєстрацію ( в діючій редакції), відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення , а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду в справі № 925/1265/16 (провадження N 12-158гс18; постанова Верховного Суду від 22.08.2018) право або інтерес позивача може бути порушено внесенням до державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права власності (користування) іншої особи. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування) (ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" суд вказав, що прописаний у Конвенції термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права, як принцип визначеності. Суд стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто укладені у суспільстві правила та засади моральності суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, відноситься і судова практика. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною порадою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія. Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом", зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, а й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (справа "Steel and others v. The United Kingdom"). Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні. За такого, оскільки на час виникнення спірних правовідносин діюче законодавство в галузі державної реєстації речових прав на нерухоме майно передбачало скасування державної реєстрації на підставі рішення суду, а також враховуючи, що рішенням суду у справі № 490/5862/16-ц встановлено ( а відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України ці обставини не потребують доказування та є преюдиційними) , що речове право відповідача [PERSON] , на спірну квартиру припинено як незаконне набуто, позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації на вказану квартиру за [PERSON] , є обгрунтованими та підлягають до задволення. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Відповідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як слідує з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно , квартира [ADDRESS] була зареєстрована 28.04.2016 року за ТОВ "Підприємстов нерухомості "АльВір" з зазначенням підстави виникнення права власності , в тому числі : договір купівлі-продажу від 06.06.1997 року, видавник Южная товарная биржа . Згідно роз`яснення від 30.03.2017 року та Потсанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 квітня 2017 року приватного нотаріуса ММНО Біцюк Т.Є. щодо можливості видачі на ім`я [PERSON] свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , за заповітом від 06.05.2010 року на майно, яке складається з квартири [ADDRESS] , то оскільки спадкоємець [PERSON] не має можливості надати документи , які підтверджують право власності спадкодавця на майно , тобто не надано правовстановлюючих документів на зазначене нерухоме майно - відмовлено [PERSON] , у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] на спадкове майно, яке складається з вказаної квартири . Роз`яснено представнику спадкоємця Рябець Г.Я. право на звернення до суду з відповідним позовом. Згідно довідки КП ММБТІ - вказана квартира станом на 28.12.2012 року належала [PERSON] , на підставі договру купівлі-продажу від 06.06.1997 року, посвідченого ТОВ Південною товарною біржею , зареєстровано КП ММБТІ 21.07.1997 року. Заявляючи позовні вимоги про визнання права власності на спірну квартиру , [PERSON] , посилався на неможливість оформлення своїх спадкових прав через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно спадкодавця [PERSON] , посилаючись на положення ст.ст. 1216,1218,1223,1233,1236,1268 ЦК України. У спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатись нотаріус або орган державної реєстрації прав. Якщо зазначені особи та органи відмовляють у вчиненні покладених на них нотаріальних дій чи здійсненні державної реєстрації, така відмова може бути оскаржена в судовому порядку, за умови відсутності спору про право на спадщину. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідачами у справах про визнання права власності в порядку спадкування на будинки та садиби, щодо яких відсутні правовстановлюючі документи у зв`язку з їх втратою, є спадкоємці, які прийняли спадщину, а також органи, які уповноважені видавати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, або ж органи, до яких перейшли такі повноваження, та органи, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно. За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Разом з тим, позивачем заявлені вимоги про визнання за ним права власності на спірну квартиру до приватного нотаріуса МННО Душейко О.М, та [PERSON] - які не є належними відповідачами за даними вимогами, що є самостійною підставою для відмови у задволенні позову в цій частині. Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). За змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку. Проте такі вимоги позивачем не заявлялися, отже враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства , за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи та в межах заявлених нею вимог, обрання неналежного способу захисту порушеного права також є самостійною підставою для відмови у задволенні позовних вимог у цій частині. У зв`язку із тим, що право власності позивача на спірну квартиру саме в порядку спадкування за заповітом після сметі брата [PERSON] не оспорюється ні приватним нотаріусом Душейко О.М, , ні відповідачкою [PERSON] , ці відповідачі не є та не можуть бути спадкомцями після смерті спадкодавця [PERSON] , суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на вищевказану квратиру за [PERSON] в порядку спадкування після смерті брата [PERSON] . Проте таке не прешкоджає позивачеві звернутися до суду з відповідним позовом до належних відповідачів. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За такого з відповідачів слід стягнути на користь позивача в рівних частках розмір судового збору , сплаченого за одну позовну вимогу немайнового характеру. Що стосується вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, суд дійшов до наступного. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно із ст. 138 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається із матеріалів позову, позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн. По-перше, оскільки судом задоволено одну з двох позовних вимог, то враховуючи принцип пропорційності обов`язку щодо відшкодування судових витрат до задволених вимог, відшкодуванню може підлягати лише 1\\2 від заявленого позивачем розміру таких витрат. По-друге, вимог про стягнення таких витрт з відповідача приватного нотаріуса Душейко О.М, позивачем не заявлено. По-третє, згідно Акту приймання -передачі виконаної роботи від 18.09.2019 року, підписаного адвокатом Рябець Г.Я, та замовником послуг - позивачем [PERSON] , підтвердженим є: - здійснення представником позивача судового представництва у розмірі 2000 грн, а отже стягненню підлягає 1000 грн. ( 2годх1000грн:2); - підготовка процесуальних документів по справі , але з них - позовна заява , клопотання , а письмові пояснення та адвокатські запити відсутні, отже підтвердженим є витрати 2 годин часу, відшкодуванню підлягає 1000 грн ( 2годх1000 грн:2); - враховуючи те, що позовну заяву представником позивача сформовано фактично на підставі попередніх судових рішень і з викладної в них правової позиції, консультування позивача щодо отримання додаткових доказів не доведено в силу відсутності таких доказів - суд доходить до висновку про можливість відшкодування 500 грн (1годх1000 грн:2) за вказаний об`єм наданих послуг на правничу допомогу. За такого, з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача суму витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 2500 грн.

Outcome: partial