Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, мотивуючи свої вимоги тим, що у квітні 2004 року позивач за пропозицією [PERSON] вселилась у квартиру за адресою: [ADDRESS], на тих умовах, що позивачка проживатиме у ній із своєю родиною, сплатить борги за квартиру та комунальні послуги, відновить тепло-, електро- та водопостачання, здійснить ремонт, а також буде розпоряджатись та користуватись спірною квартирою на власний розсуд протягом 10-ти років, після чого відповідач приватизує квартиру та переоформить її на позивача. З метою узаконення вказаних домовленостей було підготовлено договір піднайму оселі з подальшим її викупом, однак відповідачем він підписаний не був. Відповідач виїхала разом із сім'єю із спірної квартири, передала позивачу всі розрахункові книжки та ключі від квартири. На протязі 10 років відповідач або ж члени її сім'ї не звертались до позивача з вимогами про звільнення квартири або ж надання їм права на проживання. 02.09.2014 року спірна квартира була приватизована родиною відповідачки. Позивач, посилаючись на те, що нею у повному обсязі дотримані вимоги ст.344 ЦК України, а саме добросовісність, відкритість та безперервність володіння майном, просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю та скасувати право власності на спірну квартиру, що підтверджується свідоцтвом на право власності від 02.09.2014 року. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Представник третьої особи Служби у справах дітей Корюківської райдержадміністрації у судовому засіданні у вирішенні спору покладалась на думку суду. Представник третьої особи Наумівської сільської ради Корюківського району Чернігівської області у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, у вирішенні спору покладається на думку суду. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, відповідача, представника третьої особи, показання свідків, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступне. Позивач у 2004 році з відома відповідачки вселилася у належну відповідачці квартиру за адресою: [ADDRESS], що не заперечується сторонами у справі. Свідок [PERSON], допитана у судовому засіданні, показала, що позивачка проживає у спірній квартирі з березня-квітня 2004 року, проводить там ремонтні роботи та неодноразово сплачувала відповідачці у присутності свідка по 500-600 грн. за квартиру. Також, у присутності свідка відповідач казала позивачці, що квартира її і остання може робити з нею, що хоче. Свідок [PERSON], допитана у судовому засіданні, показала, що їй відомо про те, що спірна квартира була продана позивачці, у сторін була домовленість про те, що квартира буде переоформлена на позивачку. Свідок [PERSON], допитана у судовому засіданні, показала, що, зі слів позивачки, вона у квітні 2004 року придбала спірну квартиру - відповідачка її віддала, бо у неї не було можливості утримувати квартиру, а пізніше вони оформлять папери. Позивачкою було витрачено значні кошти на проведення ремонтних робіт у спірній квартирі. Свідок [PERSON], допитана у судовому засіданні, показала, що сторони весною 2004 року домовились про проживання позивачки у спірній квартирі, а після приватизації - переоформити її на позивачку. Остання проводила у вказаній квартирі всі необхідні ремонтні роботи, на що було витрачено значні кошти. У 2014 році було складено технічний паспорт на спірну квартиру (а.с.267-269). 02 вересня 2014 року Наумівською сільською радою було видане Свідоцтво про право власності на житло, згідно якого квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (по ? частині кожному із співвласників) (а.с.8, 236-240). Позивач просить суд визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю та скасувати право власності на спірну квартиру, що підтверджується свідоцтвом на право власності від 02.09.2014 року. Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст.334 ЦК України можливе за наявності сукупності наступних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності та безпритульності володіння. Володіння має бути добросовісним, коли володілець не знав і не міг знати, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю не давали б найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Як вбачається з обставин справи, позивач у 2004 році за домовленістю з відповідачкою вселилася у належну відповідачці квартиру, за умови подальшого переоформлення права власності на спірне житло на позивачку, після чого неодноразово зверталася до неї стосовно вжиття заходів для здійснення оформлення права власності на зазначену оселю та належну (через нотаріуса) її передачу родині позивачки (а.с.20, 138), але відповіді не одержала, тобто позивачу було достовірно відомо, що вона вступила у володіння чужим майном, на яке вона не набула права власності з підстав, передбачених Цивільним кодексом України, що виключає ознаку добросовісності такого заволодіння. Відкритість та безперервність володіння, як необхідні умови набуття права власності за набувальною давністю передбачають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, протягом встановленого законом строку. Сторонами у справі не заперечується, що позивач у 2004 році з відома відповідачки вселилася у спірну квартиру. Безпритульність володіння означає, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику відмовлено. Проте, як вбачається з обставин справи, спірна квартира була передана позивачці саме за волею відповідачки, що підтверджують сторони у справі, тобто позивач була обізнана про належність спірного майна конкретній особі. Аналогічні позиції висловлені у п.9, п.11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав". Надані позивачем та досліджені у судовому засіданні письмові докази у справі зазначених висновків суду не спростовують. Крім того, позивач заявила вимоги про визнання за нею права власності на спірну квартиру за набувальною давністю та скасування права власності на згадану квартиру, що підтверджується свідоцтвом на право власності від 02.09.2014 року, - до відповідача [PERSON], в той час, як спірна квартира належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (по ? частині кожному із співвласників), до яких позивач із позовними вимогами не зверталась. У відповідності до положень ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Вказане вище не дає суду достатніх правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно у порядку набувальної давності та задоволення позовних вимог. Згідно роз'яснень п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" у разі визначення при відкритті провадження у справі судового збору в розмірі меншому, ніж передбачено законом, при відмові в позові недоплачена сума стягується з позивача в дохід держави. Положеннями ст.4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що при поданні позовної заяви майнового судовий збір сплачується в розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. Майнові вимоги позивача стосуються двокімнатної квартири [ADDRESS]. Відповідно до п.9 ч.1 ст.80 ЦПК України у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, ціна позову визначається дійсною вартістю нерухомого майна. Ч.2 ст.80 ЦПК України передбачено, що якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. Згідно роз'яснень п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" вирішуючи питання про грошові стягнення у справах за позовами про захист права приватної власності на майно, суди мають виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутністю - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Враховуючи викладене, у судовому засіданні за погодженням сторін вартість спірної квартири була визначена у 100000,0 грн. Отже, недоплачена сума судового збору за подання позовної заяви становить: 1000,0 грн. - 243,6 грн. = 756,4 грн. і підлягає стягненню з позивача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved