Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

27.11.2013 року позивач [PERSON] пред'явила позов до Миколаївської районної державної адміністрації Львівської області про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову наведено наступне. Відповідно до розпорядження голови Миколаївської районної державної адміністрації Львівської області від 16.09.2013 року позивача звільнено з посади директора Територіального центру соціального обслуговування Миколаївської РДА Львівської області. Рішення про звільнення позивача з роботи прийнято за п.7-1 ст.36 КЗпП України на підставі постанови Миколаївського районного суду Львівської області від 23.08.2013 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст.172-7 КУпАП. Однак, звільнення на підставі п. 7-1 ст.36 КЗпП України має місце при порушенні обмежень передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції". Обмеження встановлені ст.ст. 6, 7, 8, 9, 10 вищевказаного закону. Однак, позивач була притягнена до адміністративної відповідальності за порушення вимог ст.14 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції". Дане правопорушення не пов'язане з порушенням обмежень. З 16.09.2013 року по 27.09.2013 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні, однак, незважаючи на це її було звільнено з роботи. Оскільки звільнення позивача було незаконним вона має право на відшкодування заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка становить 13961,99 гривень та на відшкодування моральної шкоди, оскільки їй було завдано моральних страждань. Моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 5000,00 гривень. Всупереч вимог законодавства позивачу копію наказу та трудову книжку у день звільнення не видали. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила позов задоволити у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути в користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 28884,29 гривень з урахуванням часу протягом якого дана справа перебуває на розгляді у суді. В обгрунтування позову навів доводи викладені у позовній заяві та подав додатково письмові пояснення у яких зазначив, що відповідно до методичних рекомендацій Мінюсту України від 16.10.2013 року порушення вчинене позивачем не має ознак корупції, а є лише порушенням антикорупційного законодавства, ст.14 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" визначає обов'язки, а не обмеження, а звільнення допускається лише за порушення обмежень. В доповнення додав, що у відповідності до вимог законодавства донька [PERSON] була звільнена з посади за власним бажанням до звільнення з роботи позивача. Представник відповідача Соколова С.Ю. проти задоволення позову заперечила. Подала письмові заперечення на позов відповідно до яких зазначила, що позивача було звільнено з посади за вчинення корупційного правопорушення, що підтверджується постановою Миколаївського районного суду Львівської області, яка набрала законної сили. А відповідно до законодавства позивач за таких обставин підлягала звільненню з посади у 3-денний строк. Врегулювання конфлікту інтересів відноситься до обмежень, які встановлені Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції". Крім того, позивач була на робочому місці 16.09.2013 року до 16:30 години і про прийняте розпорядження їй було відомо. Таким чином, звільнення позивача було проведено у відповідності до законодавства. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Відповідно до розпорядження голови Миколаївської районної державної адміністрації Львівської області від 16.09.2013 року позивача звільнено з посади директора Територіального центру соціального обслуговування Миколаївської РДА Львівської області. Рішення про звільнення позивача з роботи прийнято згідно п.7-1 ч.1 ст.36 КЗпП України на підставі постанови Миколаївського районного суду Львівської області від 23.08.2013 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст.172-7 КУпАП. В обгрунтування незаконності свого звільнення позивач посилається на положення викладені у методичних рекомендаціях Мінюсту України від 16.10.2013 року, однак, у вищевказаних рекомендаціях зазначено, що порушення вимог стосовно повідомлення про конфлікт інтересів є суттєвим порушенням вимог антикорупційного законодавства щодо запобігання корупції, а також згідно положень розділу 11 наявність конфлікту інтересів не обов'язково призводить до фактів корупції, однак істотно підвищує ризик вчинення корупційних діянь та є по суті їх передумовою. В даному випадку позивача було притягнено до відповідальності за вчинення корупційного правопорушення, передбаченого ст.172-7 глави 13-А "Адміністративні корупційні правопорушення". Постанова суду про притягнення позивача до адміністративої відповідальності за корупційне правопорушення набрала законної сили. Також позивач стверджує, що дане корупційне правопорушення не пов'язане з порушенням обмежень встановлених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції". Дійсно лише наявність конфлікту інтересів не є порушенням обмежень встановлених законом у випадку виконання вимог закону викладених у ст.14 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції". Однак, позивач вчинила корупційне правопорушення, яке полягає у тому, що вона знаючи про наявність конфлікту інтересів з 01.07.2011 року не повідомила про це у порушення вимог ст.14 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції". Звільнення доньки позивача [PERSON] для врегулювання конфлікту інтересів відбулося після виявлення корупційного правопорушення. Доводи позивача про незаконність її звільнення, оскільки таке було проведено під час тимчасової непрацездатності позивача не можуть бути взятими до уваги судом з наступних підстав. Відповідно до ст.40 КЗпП України дійсно не допускається звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, якщо таке звільнення проводиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Така підставі для припинення трудового договору передбачена п.4 ч.1 ст.36 КЗпП України. Однак, трудовий договір з позивачем було припинено на підставі п. 7-1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до ст.47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення, копія наказу видається на вимогу працівника. Оскільки трудовий договір з позивачем було припинено на підставі п. 7-1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, а не у випадках передбачених п. 4 ч.1 ст.36 КЗпП України. Копію наказу (розпорядження) про звільнення їй повинні були видати тільки на її вимогу. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Оскільки позивачем не надано суду доказів того, що вона зверталася за видачею розпорядження і його не отримала, обгрунтування позову у цій частині суд вважає не доведеним. В матеріалах справи є копія листка непрацездатності відповідно до якої з 16.09.2013 року - з дня звільнення - позивач перебувала на лікуванні у стаціонарі. Оскільки п. 7-1 ч.1 ст. 36 КЗпП України передбачено імперативну норму про звільнення працівника та цією ж статтею встановлений 3-денний строк для проведення такого звільення - з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, у роботодавця не було можливості вручити позивачу трудову книжку у день звільнення, однак, сама позивач стверджує, що отримала її під час перебування на лікуванні. Це доводиться і розпискою позивача у отриманні трудової книжки від 18.09.2013 року. Оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі, оскільки звільнення позивача було проведено відповідно до чинного законодавства, а право на стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди виникає лише у випадку незаконного звільнення.

Outcome: dismissed