Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

28 жовтня 2020 року до Новосанжарського районного суду Полтавської області надійшла заява [PERSON] , в інтересах недієздатної доньки [PERSON] , (надалі також заявник, [PERSON] ), заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області (надалі також заінтересована особа, Управління ДМС України в Полтавської області), в якій заявлені наступні вимоги: - встановити особу [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Мар`янівка, Новосанжарського району, Полтавської області; - встановити факт постійного проживання на території України [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Мар`янівка, Новосанжарського району, Полтавської області станом на 24.08.1991 та 13.11.1991; - встановити факт перебування у громадянстві колишнього СРСР [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Мар`янівка, Новосанжарського району, Полтавської області. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 30 жовтня 2020 року відкрите окреме провадження у справі, призначено судове засідання (а.с. 21). Аргументи учасників справи В обґрунтування заяви заявником [PERSON] вказано на те, що на час звернення до суду [PERSON] є особою, що не посвідчена паспортом громадянина України. Паспорт громадянина України, як і паспорт громадянина СРСР [PERSON] не видався. Враховуючи відсутність вказаних документів вона позбавлена можливості реалізовувати свої права, передбачені Конституцією України та нормами чинного законодавства. [PERSON] з народження хворіє на дитячий церебральний параліч, інвалід першої групи безстроково, лежача, не може самостійно підвестися з ліжка, їсти, пити. Не може говорити, не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, потребує стороннього догляду. Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської обалсті від 22.02.2006 року [PERSON] визнано недієздатною. 13.04.2006 року [PERSON] призначено опікуном [PERSON] . Звернувшись до Новосанжарського районного сектора Управління ДМС України в Полтавській області із заявою про отримання паспорта громадянина України, заявником отримано відмову, обґрунтовану відсутністю жодного документу, який би підтверджував належність [PERSON] до громадянства колишнього СРСР та її належність до громадянства України. Для встановлення належності до громадянства України, їй рекомендовано звернутись до суду із заявою про встановлення особи [PERSON] , а також встановлення її належності до громадянства колишнього СРСР та встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1919 та 13.11.1991. Отже, оскільки набуття громадянства України, передусім залежить від встановлення факту постійного проживання на території України заявника станом на 24.08.1991 та 13.11.1991, встановлення факту перебування у громадянстві колишнього СРСР та встановлення особи [PERSON] , заявником до суду подана відповідна заява. Заявник в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, надала заяву про розгляд справи без її участі, просить заяву здовольнити. Представник заінтересованої\~особи \~Управління ДМС\~України в\~Полтавській областів судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду. Від заінтересованої особи будь-яких заяв по суті справи не надходило. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, детально дослідивши матеріали справи в їх сукупності та взаємозв`язку, а також дослідивши документи наявні в матеріалах справи, давши цим дослідженим матеріалам та доказам належну оцінку, приходить до наступних висновків. Обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] , народилась [INFO] у с. Мар`янівка Новосанжарського району Полтавської області (а.с. 5). [PERSON] є особою з інвалідність І групи з дитинства безтерміново, що посвідчується довідкою МСЕК серії ВТЭ-33 № 011887 (а.с. 10). Відповідно до висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу № 1045 від 20.10.2020 року [PERSON] , 1972 р.н., є інвалідом І групи з дитинства, безтерміново. Проживає разом з мартір`ю [PERSON] за адресою с.Мар`янівка, Новосанжарського району, Полтавської обалсті . За рівнем обмеження життєдіяльності [PERSON] потребує постійного стороннього догляду (а.с. 11). На даний час [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , на підтвердження чого надана довідка виконавчого комітету Руденківської сільської ради Новосанжарського району від 23.09.2020 № 02-14/1273 (а.с. 13). Новасанжарським РС ДМСУ у Полтавській області листом надано відповідь заявниці на її звернення щодо оформлення паспорта гр.України вперше, після досягнення 18-річного віку відносно [PERSON] , 1972 р.н., в якій вказано, що проведеною перевіркою ДМСУ не встановлено документування гр. [PERSON] жодним документом, який би підтверджував її належність до громадянства колишнього СРСР та її належність до громадянства України (ст. 3 ЗУ «Про громадянство України»), а також підстав, які визначають її належність до громадянства України (ст. 3 ЗУ «Про громадянство України»). Також, вказаним листом Новасанжарським РС ДМСУ у Полтавській області рекомендовано гр. [PERSON] для встановлення належності її доньки до громадянства України відповідно до Порядку провадження за заявами і поданями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 № 215/20, звернутись до територіального підрозділу ДМСУ за місцем проживання (можливої реєстрації) із відповідною заявою та одночасно надати судове рішення, що підтверджує особу гр. [PERSON] , належність до громадянства колишнього СРСР, підтверджує факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991. На даний час у [PERSON] відсутній паспорт громадянина України, який їй ніколи не видавався. Крім того, вона ніколи не мала паспорта громадянина СРСР, оскільки паспорт по досягненню 16 річного віку вона не отримувала. Вона не має громадянства та реєстрації місця проживання. Оскільки відсутність паспорта громадянина України позбавляє [PERSON] усіх прав та свобод, якими може користуватись громадянин України, з метою встановлення факту проживання на території України, встановлення факту перебування у громадянстві колишнього СРСР, встановлення особи заявника, [PERSON] звернулась до суду із відповідною заявою. Норми права, які підлягають застосуванню Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до\~частин 1\~та 2\~статті 4\~ЦПК України,\~ кожна\~особа має\~право в\~порядку,\~встановленому цим\~Кодексом,\~звернутися до\~суду за\~захистом своїх\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК). Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно-правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй. Норми Конституції є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 року у справі № 15-рп/2004 зазначив, що «верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним із проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права». Також, за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини у своїй практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції). Також, Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011, ще раз вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. За змістом статті 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з частиною 2 статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.\~ Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України). Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до Положення про паспортну систему в СРСР, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року № 677, яка була дійсною на час досягнення заявницею 16-річного віку, паспорт громадянина СРСР повинні мати усі радянські громадяни, які досягли 16-річного віку (пункту 1 розділу І Положення про паспорту систему в СРСР). Згідно з пунктом 10 розділу ІІ вказаного Положення, для отримання паспорта громадянами надаються: а) заява за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ СРСР; б) свідоцтво про народження. За відсутності можливості надати свідоцтво про народження паспорт видається за пред`явленням інших документів, підтверджуючих час та місце народження, у порядку, визначеному Міністерством внутрішніх справ СРСР; в) дві фотокартки розміром 50 х 60 мм. Належність до громадянства та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. При цьому, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України», Громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності\~Законом України\~"Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України. Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1\~цього ж\~Закону дає чітке визначення понять «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Так, проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або мають військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу, виданий іноземцю чи особі без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. В цей же час, безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України. Відповідно до частини першої статті 13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 № 5492-VI (далі Закон №5492-VI) документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України (…). Паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України (частина перша статті 21 Закону № 5492-VI). Відповідно до пункту 8 частини 1 розділу 2 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає такі документи:а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР; в) рішення суду, яке підтверджує факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Згідно з пунктом 8 частини 1 розділу 2 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першої статті 3 Закону, особа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання на території України на зазначену дату, подає такі документи: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР; в) рішення суду, яке підтверджує факт проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Пунктом 9 частини 1 розділу 2 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону дитини один із її батьків або інший законний представник подає такі документи: а) заяву про встановлення належності до громадянства України дитини; б) копію свідоцтва про народження дитини; в) один з таких документів: - довідку, що підтверджує факт постійного проживання дитини на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; - довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) дитини або іншого її законного представника, з яким дитина постійно проживала, або факт їх проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; - копії паспортів батьків дитини (одного з них), іншого її законного представника - громадян колишнього СРСР з відміткою про прописку, що підтверджує факт їх постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; - рішення суду, яке підтверджує факт постійного проживання дитини на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; - рішення суду, яке підтверджує факт постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого її законного представника, з яким дитина постійно проживала, за станом на 24 серпня 1991 року або факт їх проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року. Висновки щодо правозастосування Проаналізувавши викладені норми чинного законодаства, суд прийшов до висновку, що у разі відсутності у особи паспорта громадянина України, така особа не має підтвердження громадянства України, що, в свою чергу, є порушенням її громадянських прав у зв`язку з неможливістю їх реалізації. З огляду на те, що на час звернення [PERSON] до суду її донька [PERSON] не мала паспорта громадянина СРСР, який би підтвердив факт належності до громадянства СРСР, вона не отримувала паспорт громадянина України, а також не встановлено факту її проживання на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991, у органів ДМС відсутні підстави для видачі їй паспорта громадянина України. Вказані обставини слугували передумовою для звернення до суду із відповідною заявою про встановлення особи, встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991, встановлення факту перебування у громадянстві колишнього СРСР. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] , народилась [INFO] у с. Мар`янівка Новосанжарського району Полтавської області. В свідоцтві про народження вказані батьками: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5). Зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом руденківської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області від 12 листопада 2018 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] (а.с. 8). Як вбачається з письмових пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вони підтверджують факт постійного проживання [PERSON] , 1972 року народження, на території України станом на 20.08.1991 року та 13.11.1991 року та факт перебування у громадянстві колишнього СРСР. Суд зазначає, що проаналізувавши надані учасниками справи документи, прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви. Особа заявниці встановлена наданими до суду документами та письмовими показами свідків, проаналізувавши які, суд проходить до висновку про відсутність сумнівів в тому, що [PERSON] , [INFO] , є уродженкою с. Мар`янівка, Новосанжарського району Полтавської області. Судом встановлено, що на той час, коли [PERSON] виповнилось 16-ть років у 1988 році, вона, як особа, яка відповідно до Положення про паспортну систему в СРСР, мала право на отримання паспорта громадянина СРСР, його не отримала у зв`язку з тим, що її опікун (мати) відмовилась робити фотокартки доньки [PERSON] . Вказані обставини дають підстави для висновку про те, що заявниця перебувала у громадянстві СРСР, однак з незалежних від неї підстав, не була посвідчена паспортом громадянина СРСР. Також, підтвердженими є факти проживання [PERSON] на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991, оскільки наявні документи щодо постійного проживання в селі Мар`янівка, Новосанжарського району, Полтавської обалсті. Встановлення відповідних фактів необхідне заявниці для отримання паспортного документу. Згідно частин 1, 2 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд при оцінці наявних у справі доказів повинен виконувати положення статті 89 ЦПК України та враховувати висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Отже, проаналізувавши всю сукупність письмових доказів по даній цивільній справі, а також письмові показання свідків, надані докази, враховуючи відсутність заперечення представника заінтересованої особи у справі щодо задоволення заяви [PERSON] , з огляду на наявні письмові докази, з метою захисту прав та інтересів заявника у справі, яка на даний час не може вирішити питання оформлення та отримання паспорта громадянина України і, як наслідок, не може в повному обсязі здійснювати реалізацію свої прав та свобод, а також законних інтересів, виходячи із принципу верховенства права, суд приходить до висновку, що заявницею [PERSON] доведено, що [PERSON] є жителькою [ADDRESS] , яка станом на 24.08.1991 та 13.11.1991 проживала на території України, та перебувала у громадянстві колишнього СРСР. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved