Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованості за кредитним договором на загальну суму 21095,63 грн., а також судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між позивачем та відповідачем 19 грудня 2012 року був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 1800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення умов договору відповідачка зобов`язання за вказаним договором не виконала належним чином, заборгованість не погасила. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідачка має заборгованість, яку в добровільному порядку сплачувати не бажає, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду та просить стягнути суму заборгованості з відповідача. 19 серпня 2016 року суддею Дорош В.В. було відкрито провадження у справі (том справи №1, а.с.41). Відповідно до ухвали суду від 05 жовтня 2016 року суддею Дорош В.В. було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті (том справи №1, а.с.44). 08 листопада 2016 року головуючим суддею у справі було винесено заочне рішення у справі, відповідно до якого було присуджено до стягнення з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитом у розмірі 21095,63 грн. та судовий збір в розмірі 1378,00 грн. (том справи №1, а.с.49-50). При цьому, 29 червня 2017 року на адресу суду надійшла заява від відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення по цивільній справі №491/904/16-ц за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості (том справи №1, а.с.60-61). Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду головуючим суддею у справі визначено суддю Дорош В.В. (том справи №1, а.с.63). Згідно ухвали\~суду від\~08\~серпня 2017\~року заяву\~ [PERSON] \~про перегляд\~заочного рішення\~у справі\~за позовом\~ПАТ КБ\~«ПРИВАТБАНК» до\~ [PERSON] про\~стягнення заборгованості\~було задоволено. Заочне рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 08 листопада 2016 року по цивільній справі №491/904/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку (том справи №1 а.с.73). Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду головуючим суддею у справі призначено суддю Дорош В.В. (том справи №1, а.с.74). 14 серпня 2017 року на адресу суду надійшло заперечення від представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Сафір Ф.О. на заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення з додатками, а саме з довідкою про видачу кредитних карт від 11 серпня 2017 року за №30.1.0.0/2-20160808/1169, копією реєстру №8828436 направлених поштових відправлень рекомендованих листів, позови до суду, копією виписки по рахунку та копією рішення Апеляційного суду Житомирської області від 09 листопада 2016 року, та постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року та 18 червня 2014 року (том справи №1, а.с.79-82, а.с.84-96). В подальшому 07 вересня 2017 року в судовому засіданні представником відповідача [PERSON] , повноваження якої підтверджені ордером серії ОД №165804 від 08 серпня 2017 року було надано для долучення до матеріалів справи копію трудової книжки [PERSON] (том справи №1, а.с.104), та надано клопотання про витребування доказів (том справи №1, а.с.-106). В судовому засіданні 07 вересня 2017 головуючим суддею у справі Дорош В.В. було на місці постановлено ухвалу, відповідно до якої клопотання представника відповідача [PERSON] про приєднання до матеріалів справи копії трудової книжки [PERSON] було задоволено та долучено до матеріалів справи копію трудової книжки (том справи №1, а.с.107). Крім того, 07 вересня 2017 року суддею Дорош В.В. було також задоволення клопотання представника відповідача Гусєвої О [PERSON] про витребування у Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» оригінал анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 19 грудня 2012 року, оформленої від імені [PERSON] (том справи №1, а.с.108). В подальшому у судовому засіданні 05 грудня 2017 року представник позивача [PERSON] , який діяв на підставі довіреності, надав суду для огляду оригінал анкети-заяви оформленої на ім`я [PERSON] , що підтверджується журналом судового засідання (том справи №1, а.с.132-133). Також, представником відповідача [PERSON] у судовому засіданні 13 грудня 2017 року було подане клопотання про застосування позовної давності (том справи №1, а.с.136-137). В подальшому 15 січня 2018 року до суду надійшла заява від відповідачки [PERSON] про забезпечення доказів у цивільній справі №491/904/16-ц, а саме призначення судово-почеркознавчої експертизи (том справи №1, а.с.144-145). При цьому, 29 січня 2018 року від представника позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Демченко А.М., котра діяла на підставі довіреності №3839-К-О від 24 січня 2017 року надійшла до суду відповідь на заяву разом з фото клієнта з карткою, в відповіді на заяву представник позивача надав свої пояснення щодо заяви позивача про забезпечення доказів та зазначив, що вважає, що заява відповідача про необхідність призначення експертизи не підлягає задоволенню та просить суд, позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі (том справи №1, а.с.150-154). Згідно ухвали суду від 06 лютого 2018 року було призначено судову почеркознавчу експертизу по справі за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості та на вирішення якої поставлено питання, чи виконано підпис в оригіналі наступного документа, який викладено на російській мові: "Анкета-заявление о присоединении к условиям и правилам предоставления банковских услуг в Приват-Банк" від 19 грудня 2012 року, який вчинено поряд з [PERSON] " [PERSON] ", [PERSON] чи іншою особою. Також цією ухвалою було зобов`язано позивача надати оригінал наступного документа: "Анкета-заявление о присоединении к условиям и правилам предоставления банковских услуг\~ в Приват-Банке" від 19 грудня 2012 року від імені: " [PERSON] ", який в подальшому буде наданий експертам для належного проведення вище зазначеної експертизи. (том справи №1, а.с.160). Згідно ухвали суду від 18 червня 2018 року суддею Дорош В.В. було поновлено провадження у справі, в зв`язку з ненаданням позивачем оригіналу наступного документа: "Анкета-заявление о присоединении к условиям и правилам предоставления банковских услуг\~ в Приват-Банке" від 19 грудня 2012 року від імені: " [PERSON] ", який в подальшому буде наданий експертам для належного проведення вище зазначеної експертизи (том справи №1, а.с.171). Як вбачається з матеріалів справи, що 25 жовтня 2018 року на адресу суду надійшла заява від представника позивача [PERSON] від 19 жовтня 2018 року за № б/н, що на виконання ухвали суду надсилає оригінал анкети-заяви від 19.12.2012 року для проведення почеркознавчої експертизи (том справи №1, а.с.195). Ухвалою суду від 30 жовтня 2018 року провадження у справі було зупинено (том справи №1, а.с.200). Відповідно до супровідного листа від 28 грудня 2018 року за вихідним номером 491/904/16-ц судом було направлено на адресу Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України завірену копію ухвали суду від 06 лютого 2018 року, оригінал анкети - заяви та матеріали цивільної справи №491/904/16-ц (том справи №1, а.с.203). При цьому, 25 січня 2019 року до суду надійшов з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України рахунок за проведення експертизи від 21 січня 2019 року №19-173/41 разом з листом про організацію виконання експертизи та клопотанням судового експерта Волошина А.П. про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи №491/904/16-ц (том справи №1, а.с.-205-207). 25 січня 2019 року суддею Дорош В.В. було направлено листа до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України щодо продовження строку для надання відповіді на клопотання експерта (том справи №1, а.с.210). Крім того, 25 січня 2019 року сторонам по справі було направлено відповідного листа з додатками щодо організації виконання експертизи (том справи №1, а.с.211-212). Як вбачається з матеріалів справи, 28 березня 2019 року суддею Дорош В.В. було поновлено провадження у справі для розгляду клопотання судового експерта Волошиної А.П. про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами вказаної цивільної справи та призначено судове засідання на 02 квітня 2019 року (том справи №1, а.с.215). При цьому, 02 квітня 2019 року представник відповідача [PERSON] надала через канцелярію суду письмове клопотання про відкладення розгляду справи призначений на 02 квітня 2019 року на іншу дату, в зв`язку із хворобою відповідача [PERSON] (том справи №1, а.с.217). В зв`язку з неявкою позивача та за клопотання представника відповідача [PERSON] судове засідання у справі відкладено на 16 квітня 2019 року. Також, 02 квітня 2019 року суддею Дорош В.В. було направлено до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України про продовження строку для надання відповіді на клопотання експерта (том справи №1, а.с.219). В подальшому 16 квітня 2019 року представник позивача в черговий раз надала через канцелярію суду письмове клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, в зв`язку із хворобо відповідача [PERSON] (том справи №1, а.с.223). Відповідно до довідки секретаря судового засідання судове засідання, що призначене на 16 квітня 2019 року відкладено на 13 травня 2019 року (том справи №1, а.с.224). У зв`язку з тим, що у головуючого по справі судді Дорош В.В. закінчились повноваження для здійснення правосуддя, вказану заяву було передано до канцелярії суду для повторного авторозподілу. З протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вбачається, що 14 травня 2019 року цивільну справу №491/904/16-ц за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості, передано судді Желяскову О.О. для розгляду. Відповідно до ухвали від 17 травня 2019 року справу суддею Ананьївського районного суду Одеської області Желясковим О.О. вищевказану цивільну справу було прийнято до свого провадження та прийнято рішення про розгляд справи за правилами загального позовного провадження зі стадії розгляду справи (том справи №1, а.с.230). Копію ухваливід 17 травня 2019 року, у відповідності до положень ст.272 ЦПК України, направлено сторонам у справі. 25 червня 2019 року через канцелярію суду відповідачкою [PERSON] було подане письмове клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату (том справи №1, а.с.237). Однак, ухвалою постановленою 25 червня 2019 року головуючим суддею у справі Желясковим Л.О. було визнано обов`язковою явку відповідача [PERSON] у судове засідання призначене на 08 липня 2019 року (том справи №1, а.с.239), з метою виконання клопотання судового експерта Волошина А.П. від21 січня 2019 року №19-173/41, а саме відібрання експериментальних зразків підпису відповідачки. Для належного повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання судом було направлено рекомендованим відправленням №491/904/16-ц/5539/2019 копію ухвали про визнання обов`язкової явки відповідача у судове засідання призначене на 08 липня 2019 року (том справи №1, а.с.240). 25 червня 2019 року до суду надійшов лист з Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 13 червня 2019 року за №19-173, про залишення без виконання ухвали суду від 06 січня 2018 року про призначення судово-почеркознавчої експертизи по цивільній справі №491/904/16-ц (том справи №1, а.с.245). Як вбачається\~з матеріалів\~справи,\~що 08\~липня 2019\~року відповідачкою\~ [PERSON] \~було подано\~через канцелярію\~суду клопотання,\~в якому\~вона зазначила,\~щоотримала пропозицію від представника позивача щодо можливої реструктуризації боргу та з урахуванням цього потреба в експертному дослідженні її підпису на заяві відпадає, а тому не наполягає на проведенні почеркознавчої експертизи. В зв`язку з чим, просить розгляд справи перенести на іншу дату. Крім того, відповідач одночасно в заяві просить справу розглядати у відсутність її представника адвоката Гусєвої О.Д. (том справи №2, а.с.2). У судове засідання, що призначене на 06 квітня 2020 року позивач не з`явився, про дату, час та місце проведення якого був повідомлений належним чином (том справи №2, а.с.35). При цьому в матеріалах справи містяться клопотання від представника позивача про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги позивач підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення у справі не заперечує (том справи №1, а.с.38,101, том справи №2, а.с.29). Відповідачка [PERSON] у судове засідання, що призначене на 06 квітня 2020 року не з`явилася. Відповідно до наявної в матеріалах справи заявки від 29 червня 2017 року на отримання судових повісток, повідомлень в електронному вигляді за допомогою смс-повідомлень, на мобільний пристрій відповідача за номером телефону вказаним відповідачем у заявці. Також, судом було направлено текст судової повістки смс-повідомленням на номер відповідачки, зазначений у її заяві від 8 липня 2019 року (Том справи №2 а.2), а також повідомлений представником відповідача, в якості контактного номеру телефону відповідача, в заяві від 2 квітня 2019 року (Том справи №1 а.217). Зазначене повідомлення відповідачкою отримано 18 лютого 2020 року, що підтверджується довідкою про доставку смс-повідомлення (Том справи №2 а.33). При цьому, 6 квітня 2020 року відповідачка, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, будь-яких заяв або клопотань від неї на адресу суду не надходило. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання також не з`явилася, про дату, час та місце проведення якого була повідомлена належним чином. При цьому, суд бере до уваги, що відповідачка в заяві від 08 липня 2019 року просить розглядати справу за відсутності її представника адвоката Гусєвої О.Д. (Том справи №2, а.с.2). Частиною 1 статті 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 2 статті 223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому, враховуючи наявність відомостей про належне сповіщення сторін про дату, час та місце розгляду справи, наявність заяв в яких вони висловлюють свою позицію щодо позовних вимог, відсутність, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України, підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням положень ч.ч.1, 3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників судового процесу. У відповідності до положень ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу кредиту, які регулюються параграфами 1, 2 Глави 71 Цивільного кодексу України. Позивач посилається на те, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 19 грудня 2012 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 1800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом за кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua./terms/pages/70, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі Договір), що підтверджується підписом у заяві. Копії Витягу Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п.2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг. Як зазначає позивач, що власник карти зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, що передбачено п. 2.1.1.5.7 Договору. Відповідач на підставі п.2.1.1.5.5 Договору зобов`язався погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 Договору. Згідно з п.1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п.1.1.3.1.9. Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до п.1.1.2.3 до обов`язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по рахункам. Згідно п.2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Відповідно до п.2.1.1.5.6 Умов надання банківських послуг, що у разі невиконання зобов`язань за Договором, на вимогу Банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди Банку. Відповідно до ч.1, 2 ст.549 ЦК України та п.2.1.1.7.6 Договору при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку судовий штраф в розмірі 50 грн. (в еквіваленті 500 грн. за кредитними картками, відкритим у валюті USD) +5% від суми позову. Як зазначає позивач, відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором, тобто не виконав своїх зобов`язань за вказаним договором. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором станом на 31 травня 2016 року відповідно до розрахунку заборгованості за договором (а.с.4) відповідач має заборгованість у розмірі 21095,63 гривень, яка складається з наступного: -1702,39 грн. заборгованість за кредитом; -14812,50 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; -3100,00 грн. заборгованість за пенею; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: -500,00 гривень - штраф (фіксована частина); -980,74 гривень - штраф (процента складова). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 19 грудня 2012 року (Том справи №1 а.5) процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по відсоткам за користування кредитом та заборгованість за пенею, а також штрафи (фіксовану та процентну частини). Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 19 грудня 2012 року, посилався на те, що їх передбачено «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затвердженими наказом №СП-2010-256 від 6 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70, які складають між позивачем та відповідачем кредитний договір. При цьому, Витягом з «Умов та правил надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затвердженими наказом №СП-2010-256 від 6 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено строк дії договору (12 місяців з моменту підписання п.1.1.7.12 Умов), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи Банку» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (http://privatbank.ua/terms/pages/70/) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (19 грудня 2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (10 серпня 2016 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Суд вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19 грудня 2012 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. У зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача 500,00 гривень - штраф (фіксована частина) та 980,74 гривень - штраф (процента складова), слід відмовити. Щодо позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача на користь позивача 14812,50 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом; - 3100,00 гривень заборгованість за пенею, слід звернути увагу на наступне. Позовна заява та інші матеріали справи не містять обґрунтованих підтверджень прийняття відповідачем умов щодо сплати позивачу пені. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] позивач - АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-ХІІ про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Таким чином, суд вважає, що у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача, - 14812,50 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом; - 3100,00 гривень заборгованість за пенею, слід відмовити. Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 19 грудня 2012 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми заборгованості за кредитом 1702,39 грн. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені. Суд, вивчивши матеріали справи, доходить до висновку, що в справі мається достатньо доказів для ухвалення рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором у розмірі 1702,39 грн., відмовивши позивачу в частині інших позовних вимог, з підстав, зазначених в рішенні. З приводу заяви відповідача про застосування у справі наслідків спливу позовної давності, суд звертає увагу на наступне. В заяві відповідача від 13 грудня 2017 року про застосування позовної давності (том справи №1 а.с.136-137), в якості підстав для їх застосування відповідач зазначає, що до позовної заяви позивачем надана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду». Зазначеним документом передбачений розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним. Також відповідач зазначає, що розрахунок заборгованості проведено позивачем без врахування норм ЦК України та умов укладеного між ними договору. З цього приводу слід зауважити, що згідно п.1.1.7.12 Умов та Правил надання банківських послуг, строк дії договору складає 12 місяців з дня підписання договору. Також, вказаним пунктом передбачено, що договір автоматично пролонгується, якщо сторони договору не попередили одна одну письмово про припинення договору, до закінчення зазначеного дванадцятимісячного строку. Анкету заяву, було підписано відповідачем 19 грудня 2012 року. Будь-яких відомостей про те, що відповідач письмово попередив позивача про припинення дії договору суду не надано, відтак договір укладений між відповідачем та позивачем автоматично пролонговувався відповідно до п.1.1.7.12 Умов та Правил надання банківських послуг, до моменту звернення позивача до суду з даною позовною заявою відповідно до положень ч.2 ст.530 ЦК України. Частиною 1 статті 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З наведеного вбачається, що підстав для застосування загальної позовної давності до спірних правовідносин не встановлено. Пунктом 1 частини 2 статті 258 ЦК України визначено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність у один рік. При цьому, як зазначалося вище при розгляді справи не було встановлено факту прийняття відповідачем умов надання кредиту, викладених в довідці про умови кредитування, що стало підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в частині, стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом, штрафу, пені, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності до цих вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 141 України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом). Позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 1702,39 грн., що складає 8,07 % від заявлених позовних вимог (1702,39 грн. позовні вимоги, що підлягають задоволенню *100% / 21095,63 грн. загальний розмір позовних вимог). А тому судовий збір за розгляд справи у пропорційному розмірі 111,20 грн. слід покласти на відповідача (1378.00 грн.:100% х 8,07%). Таким чином, з відповідача слід стягнути судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 111,20 грн. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial