Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

У квітні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на сина [PERSON] , [INFO] ,у твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн., щомісячно, починаючи з дня подачі позову і до досягнення дитиною повноліття, та аліменти на неї, як жінку, з якою проживає їхня дитина, у твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн., щомісячно, починаючи з дня подачі позову і до досягнення сином Єгором трьох років. В обґрунтування позову зазначала, що у період з 2016 року вона і відповідач проживали однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, від спільного проживання вони мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із матір`ю. З вересня 2018 року сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Їхній син перебуває на утриманні матері. Відповідач [PERSON] від виконання покладених на нього законом батьківських обов`язків ухиляється, будь-якої матеріальної допомоги у грошовій чи натуральній формі дитині він не надає, участі у вихованні сина не приймає. На даний час вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення сином трьох років, не працює. Крім соціальних виплат на дитину в розмірі 860 грн., інших доходів вона не має, тому потребує матеріальної допомоги. Згідно із ст. ст. 84, 91 СК України відповідач зобов`язаний надавати їй матеріальну допомогу як жінці, з якою проживає їхня дитина. Добровільно сплачувати аліменти відповідачем відмовляється. Їй відомо, що офіційно [PERSON] не працює, проте він має неофіційний дохід від здачі в оренду квартири у місті Києві та ремонту автомобілів, працює у службі таксі, тому може надавати їй та їхньому синові матеріальну допомогу. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеному, просила суд задовольнити позовні вимоги повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Про розгляд судом цивільної справи за позовом [PERSON] про стягнення аліментів, відповідач [PERSON] обізнаний, оскільки 04 липня 2019 року в суді він особисто одержав копію позовної заяви разом із копіями доданих до неї документів. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Суд встановив, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали однією сім`єю як жінка і чоловік без шлюбу у період з 2016 року по вересень 2018 року. Під час їхнього спільного проживання [INFO] у них народився син [PERSON] , батьком якого є відповідач [PERSON] , матір`ю - позивач [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Із вересня 2018 сторони проживають окремо, спільне господарства вони не ведуть, їхній малолітній син [PERSON] проживає разом із матір`ю та братом [PERSON] , [INFO] , що підтверджується актом обстеження житлових умов від 09 квітня 2019 року, складеним у присутності сусідів депутатом Броварської міської ради Київської області Сауком А.М ., з якого вбачається, що відповідач [PERSON] проживає окремо від них, участі у вихованні сина він не приймає, матеріальної допомоги позивачу на утримання сина не надає. Домовленості щодо утримання малолітньої дитини батьком, який проживає окремо, між сторонами не досягнуто. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки чи інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року № 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ч. 1 ст. 12 зазначеного Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У ч. 2 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 180 СК України закріплено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст. 141 СК України). Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. У ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови № 3 від 15 травня 2006 року " Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснив, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. У ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" від 23 листопада 2018 року № 2629-VIII визначено, що у 2019 році прожитковий мінімум на місяць на дитину віком до 6 років становить: з 1 січня - 1626 грн., з 1 липня - 1699 грн., з 1 грудня - 1799 грн. Згідно із ст. 7 цього Закону прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у 2019 році становить: з 1 січня - 1853 грн., з 1 липня - 1936 грн., з 1 грудня - 2027 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. За змістом ч. ч. 2, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. У ч. ч. 8, 9, 10 ст. 7 СК України встановлено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч. 2 ст. 129 Конституції України, ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) судочинства є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідач [PERSON] , отримавши в суді позовну заяву [PERSON] про стягнення з нього аліментів на сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2500 грн., щомісячно, та на позивача, як жінку, з якою проживає їхня дитина, у такому ж розмірі, відзив на позов та будь-яких заперечень щодо розміру заявлених позовних вимог до суду не подавав. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що [PERSON] як батько добровільно матеріальної допомоги малолітньому синові [PERSON] та позивачу, як жінці, з якою проживає їхня дитина, не надає, а також те, що обов`язок по утриманню дитини законом покладено на обох батьків у рівній мірі, відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо розміру аліментів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. У ч. 1 ст. 79, ч. 1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від 08 липня 2011 року № 3674-VI у справах про стягнення аліментів позивачі від сплати судового збору звільняються. Виходячи з наведеного, враховуючи, що позивач від сплати судового збору при подачі цього позову звільнена, із відповідача за дві вимоги немайнового характеру в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 1536 грн. 80 коп. (768 грн. 40 коп. х 2) відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішень у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved