Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із вказаною заявою. Свої вимоги мотивує тим, що зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] , та є пенсіонером за віком. У лютому 2015 року був вимушений змінити місце проживання з міста Донецьк на місто Краматорськ Донецької області як особа, яка перемістилась з тимчасово окупованої території України. Причиною переселення заявник зазначає те, що наприкінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Навесні 2014 р. в м. Донецьку з`явились контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами озброєні формування РФ, з часом вони спорудили чисельні блокпости, які мали вигляд барикад із мішків наповнених піском. По вулицям міста пересувалась військова техніка без розпізнавальних знаків. З появою важкого озброєння частина міста почала піддаватись обстрілам. У квітні 2014 року, контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014 року) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014 року). Протягом травня 2014 року самоназвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор » та « Оплот ». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України. Вказані факти закріплені постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року № 337-VII. Фактичне проживання в умовах війни становило загрозу для життя, тому заявник був змушений переїхати до м. Краматорська. За наслідками військової агресії Російської Федерації було прийнято Постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей. Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення факту того, що вимушене переселення заявника з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області було обумовлено тим, що він має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Тому, заявник [PERSON] просить суд встановити факт, що його вимушене переселення з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Донецької та Луганської областей України. В судове засідання заявник та його представник не з`явились. Представник заявника [PERSON] надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності із зазначенням того, що він підтримує вимоги заяви. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав, таким чином не реалізувавши своє право на участь у судовому засіданні. Заінтересована особа - представник Російської Федерації, в судове засідання також не з`явився, про день, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав, таким чином не реалізувавши своє право на участь у судовому засіданні. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, заявник [PERSON] з 01.04.2003 р. проживав за адресою: [ADDRESS] . Заявник вказує, що до вимушеного переселення з окупованої Російською Федерацією частини території Донецької області вважав себе громадянином держави Україна , де її життя та здоров`я, безпека і недоторканість визнаються найвищою соціальною цінністю. Приблизно з березня 2014 року, у м. Донецьку почали проходити антиукраїнські акції протесту, а також проросійські мітинги за участю місцевого населення з використанням російської символіки та антиукраїнських та проросійських гасел. В місто прибували озброєні проросійські бойовики. Були захоплені основні державні установи, зірвані українські прапори і встановлені прапори Російської Федерації та нові прапори так званої «ДНР». 07 квітня 2014 року, була проголошена так звана «ДНР», а 11 травня 2014 року в місті Донецьк, був проведений референдум щодо незалежності і приєднання так званої «ДНР» до Російської Федерації. В цей же період часу, як російські окупанти, окупували місто Донецьк, можна було спостерігати пересування російської військової техніки, зокрема танків, бронетранспортерів та реактивних систем залпового вогню «Град». Життя в окупованому місті все більше ускладнювалося через постійні бойові дії, люди масово виїжджали. Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від від 17.02.2015 року №1426036357 виданих Управлінням праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради у лютому 2015 року заявник був вимушений переміститись з тимчасово окупованої території м. Донецька Донецької області до м. Краматорська. Вказаною довідкою посвідчено лише факт його вимушеного переселення, однак відомості щодо причин такого переселення, там відсутні. В розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Згідно зі ст. 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Поряд із тим, ст. 1 Закону України "Про оборону України" визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Як з`ясовано судом та ніким не заперечується, у квітні 2014 року озброєні формування проголосили створення так званих - "Донецької народної республіки" (07.04.2014 р.) та "Луганської народної республіки" (27.04.2014 р.). Протягом травня 2014 р. само названі лідери "ДНР" та "ЛНР" організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих утворень від України. 11.05.2014 р. на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся так званий референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих "Донецької Народної Республіки" та "Луганської Народної Республіки". Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме "Луганська Народна Республіка" та "Донецька Народна Республіка" не були визнані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази. Зокрема, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі. Прес-секретар Верховного представника ЄС із закордонних справ [PERSON] заявила, що "так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичною легітимністю". Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною - агресором, частини території Донецької та Луганської областей є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. Як вказано у заяві, з 23.08.2014 р. почалися масові вторгнення на територію Луганської та Донецької області регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. Постановою Верховної Ради України від 17.03.2015 року "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями" визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 Постанови Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій - (так званих) "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від 04.02.2015 р. зазначено, що з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків - терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та м. Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки". Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 року було затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15.01.2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: "Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх "співвітчизників, що проживають за кордоном"; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі". Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 25.06.2015 року визнає, що конфлікт на території України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини територій Донецької та Луганської областей України. При вирішенні даної справи суд виходить з того, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території Донецької та Луганської областей Україна є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ст. 82 ЦПК України. Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території Донецької та Луганської областей України, міжнародною спільнотою та національним законодавством, суд вважає, що на таку вказують також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 року, IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 року і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 року. Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 року: "Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії". Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції 1907 року, територія, до якої застосовано право окупації, повинна "дійсно перебувати під владою ворожої армії", причому "зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність". Тобто поняття окупації може бути застосоване до територій, зайнятих країною агресором, якщо наявний її фактичний ефективний контроль окупованих територій. Стан окупації послідовно визначається на основі фактів. З аналізу норм вказаних конвенцій можна підсумувати наступні ознаки ефективного контролю, а саме: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація; держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює їх виконання. Здійснення РФ ефективного контролю частини території України, а саме частини Донецької та Луганської областей, з усіма його ознаками підтверджується в сукупності наступними доказами. Як з`ясував суд, [INFO] інтернет-портал " BBC.Україна " опублікував статтю під назвою " [INFO]", в якій повідомляється, що колони російської техніки, зокрема танки, артилерія, системи ППО і піхота, перетнули кордон з Україною і увійшли на територію, яку контролюють окупанти. Про це повідомив командувач об`єднаними силами НАТО в Європі генерал [PERSON] . Так, на інформаційному Інтернет-порталі «ТСН» була розміщена стаття «В Донецьк їдуть 10 російських танків, які вночі перетнули кордон-РНБО» від 03 серпня 2014 року, в котрій спікер інформаційно-аналітичного центру Ради національної безпеки та оборони [PERSON] , під час брифінгу зазначив, що вночі [INFO] року, через неконтрольовані ділянки кордону з боку Російської Федерації переправилось 10 танків, які попрямували у бік Донецька. Речник також повідомив, що протягом останніх днів у місті були чутні постріли, вибухи, спостерігалось пересування воєнної важкої техніки вулицями міста ([INFO]) . Із статті «[INFO]», що опублікована на сторінках Інтернет-ресурсу « іPress » [INFO] року вбачається, що Збройні сили Російської Федерації концентрують живу силу та військову техніку в захоплених населених пунктах Донбасу. Протягом останньої доби прибуло близько 15 критих вантажівок з озброєнням та боєприпасами та до 100 людей особового складу. Місцевим бойовикам російське командування наказало ні за яких умов не вступати в контакт з тими, хто прибуває як військовослужбовці Російської Федерації, - зазначив координатор «Інформаційного спротиву» [PERSON] ( [INFO]) . Відповідно до інформації в статті «[INFO]» від року , що розміщена на Інтернет-порталі « NB.news » повідомлялося, що у самопроголошеній «Донецькій народній республіці» був створений «Пенсійний фонд» Про це заявив на засіданні «Ради міністрів», «голова ДНР» Олександр [PERSON] . Згідно з указом «голови ДНР» [PERSON], виконуючим обов`язки «голови Пенсійного Фонду» призначена [PERSON] ([INFO]). Статтею «[INFO]» від [INFO] , що розміщена на сторінках Інформаційного Інтернет-порталу «Finance.ua» повідомлялося, що «Верховна рада Донецької народної республіки`прийняла конституцію самопроголошеної держави, визначивши ДНР парламентською республікою з двома державними мовами. За Конституцією, Верховна рада ДНР призначає голову ради міністрів і приймає рішення про його відставку, також парламент формує раду міністрів, приймає рішення про його відставку. Крім того, конституцією передбачається приєднання республіки до іншої федеративної держави, відповідно до ст. 55 «Основного закону ДНР» Статус республіки визначається договором між федеративною державою і ДНР. Він може бути змінений за взаємною згодою між федеративною державою і ДНР відповідно до федерального конституційного закону. «Територія ДНР на момент приєднання до федеративної держави визначається межами колишньої Донецької області в складі Республіки Україна»,- наголошується в документі ( [INFO]) . В статті « [INFO] » від [INFO] , що розміщена на сторінках Інтернет-ресурсу «Українська правда », повідомлялося, що у Донецьку проросійськи налаштовані особи, проводили марш, під час якого лунали заклики штурмувати прокуратуру, вони закидали будівлю камінням, петардами та «коктейлями Молотова ». Під час протистояння з правоохоронцями, котрі захищали будівлю, виявилися поранені. Згодом проросійським активістам вдалося захопити будівлю Обласної прокуратури, вони спалили прапор України і встановили прапор самопроголошеної Донецької республіки, взявши під контроль установу. Як повідомили у Міністерстві внутрішніх справ, агресивно налаштовані проросійські найманці, прикриваючись мирним населенням, використовували вогнепальну зброю проти бійців Нацгвардії України (http://wvm.pravda.com.Ua/news/2014/05/l/7Q24113/). Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає вірним твердження заявника, що Російська Федерація здійснює контроль частини Донецької та Луганської областіей України, що, в свою чергу, дає підстави вважати їх окупованими Російською Федерацією. Щодо обставин, які зумовили вимушене переселення заявника з частини окупованої Російською Федерацією території Донецької області України, то суд виходить з наступного. Відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для Росії з 10.05.1954 р. в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій. У ст. 2 IV Женевської конвенції 1949 року зазначено, що Конвенція буде застосовуватися у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору. Згідно зі ст. 43 IV Гаазької конвенції 1907 року, супротивник, що зайняв територію, зобов`язаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні закон. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв`язання конкретних питань, таких, як: створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження зв`язків між членами розлучених сімей. За правилом ст. З IV Женевської конвенції 1949 року з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу (фр.)) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії. Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: а) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; с) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. Згідно ст. 27 згаданої Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу. Однак всупереч норм вказаної Конвенції, Російська Федерація неодноразово порушувала права громадян України, тобто цивільного населення, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в Постанові Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків". Зокрема, аналіз інформації, що міститься в Інтернет-виданнях, яку наводить заявник, вказує на наявність конкретних фактів порушення вищезазначених гарантованих прав цивільного населення з боку Російської Федерації. Щодо порушень прав [PERSON] , які гарантовані вищезгаданими Конвенціями, то такі порушення підтверджуються як власними поясненнями заявника та поданими ним доказами, які узгоджуються з загальним станом подій, що відбувалися на окупованій території Донецької та Луганської обл. та свідчать про масовість порушень прав цивільного населення. Зазначене вплинуло на стан заявника та в лютому 2015 року стало причиною його вимушеного переселення до м. Краматорська. Ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Зі змісту вказаних статей, а також роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Ч. 4 ст. 2 Закону України від 18.01.2018 р. "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України". Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить заявник. Так ст. 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" покладає на суд обов`язок при розгляді справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі "Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії", § 313; рішення ECHR у справі "Sargasyan v. Azerbaijan", § 129). Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHR у справі "Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії", § 333; рішення ECHR у справі "Catan та інші проти Молдови та Росії", § 109; рішення ECHR у справі "Sargasyan v. Azerbaijan", § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі "Ilaєcu та інші проти Молдови та Росії", § 335, § 339; рішення ECHR у справі "Sargasyan v. Azerbaijan", § 131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ЄСПЛ справі "Sargasyan v. Azerbaijan", § 132). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" відповідальність за порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території покладається на Російську Федерацію як на державу-окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права. Встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявника з окупованої території Донецької області, відбулось унаслідок збройної агресії РФ та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] переселився з м. Донецька Донецької обл. з метою збереження життя, здоров`я, свободи, поваги до честі і гідності, права на особисту недоторканість, права на повагу до приватного і сімейного життя, права на свободу думки і совісті в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний факт заявнику необхідно для визначення її статусу як особи, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Правова позиція щодо застосування тих самих норм права у подібних правовідносинах сформульована Верховним Судом та викладена в постановах від 06.06.2018 року справа №428/13977/16-ц, від 12.04.2018 року справа № 243/7029/17, від 21.03.2018 року справа №428/12368/16-ц, від 21.03.2018 року справа №417/3852/17 та від 14.03.2018 року справа №363/2981/16-ц Тому виходячи з наведеного,

Outcome: approved