Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся в суд з даним позовом до відповідача про визнання договору позики недійсним, покликаючись на те, що в липні 2015 року, він довідався, що в Червоноградський міський суд Львівської області надійшла позовна заява від [PERSON] про визнання договору позики недійсним та застосування реституції. З копії позовної заяви та до додатків до неї позивач дізнався, що між ним та [PERSON] було укладено договір позики. Зазначив, що на підтвердження своїх доводів, останні надали суду копію розписку про отримання ним 45000 США. Вказує, що копію даної розписки він бачить вперше та що рукописний підпис на копії розписки здійснений не ним. Будь-якого усного чи письмового договору [PERSON] не укладав. Крім цього зазначив, що на даний час, згідно ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 10.09.2015 року, провадження у справі закрито. Вважає, що даний правочин є недійсним, оскільки на його укладення не було дійсного волевиявлення учасника. Просить суд визнати недійсним з моменту укладення договір позики укладений між [PERSON] та [PERSON] Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив у задоволені такого відмовити. Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. В свою чергу, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (ст. 626 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. ст. 629, 638 ЦК України). Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Предметом судового дослідження у даній справі є фотокопія розписки між [PERSON] та [PERSON] згідно якої [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошові кошти у сумі 45000 доларів США. Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання недійсними правочинів та настання відповідних наслідків: відповідність змісту правочину вимогам закону, додержання встановленої форми правочину, правоздатність сторін, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Вказані обставини належить з'ясувати на момент укладення правочину, проаналізувавши норми відповідних нормативних актів. Також, розгляд справи повинен відбуватись з додержанням принципів диспозитивності та змагальності учасників судового процесу, передбачених статтею 129 Конституції України та статтею 11 ЦПК України, відповідно до підстав та предмету позову. За статтею 215 ЦПК України судове рішення повинно містити встановлені судом обставини справи, докази, на підставі яких прийнято рішення, законодавство, яким суд керувався, приймаючи рішення; відтак суд повинен чітко зазначити в судовому рішенні, з яких передбачених законом підстав він визнає недійсним спірний договір. Звертаючись в суд з позовом позивач просив визнати спірний договір недійсним, покликаючись при цьому на те, що такий він не укладав та не підписував. Відповідно до роз"яснень, наведених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Не є укладеними договори, у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладання (відсутня згода за всіма істотними умовами договору, не отримано акцепт стороною, що направила оферту, не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Наведене дає підстави суду дійти висновку про те, що наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Разом з тим, частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. В свою чергу судом встановлено, що оригінал розписки відсутній, а тому вважає що правочин не було вчинено. Від так відсутні підстави для задоволення відповідного позову про визнання недійсним договору з такої підстави. На пропозицію суду надати оригінал розписки представник відповідача надав пояснення, де вказав що оригінал розписки повернуто позивачу, а позивач відповідно даний факт категорично заперечив. В свою чергу, суд не визнає наявну фотокопію належним доказом існування правочину та за відсутності оригіналу письмової розписки, інших документів, що доводять існування правочину, суд звертає увагу на відсутність самого предмету розгляду в даному спорі. Таким чином, відсутність оригіналу розписки укладеної між [PERSON] та [PERSON], вказує на те, що такий не вчинено, а відтак не потребує визнання недійсним, при цьому вказані обставини тягнуть за собою різні правові наслідки. Крім цього позивачем було подане клопотання про повернення йому зайво сплаченого судового збору. Судом встановлено, що позивач сплатив судовий збір в сумі 6090.00 грн. Зокрема, позивач всупереч вимог ЗУ "Про судовий збір" від 01.09.2015 року, сплатив судовий збір в розмірі 6090,00 грн., при цьому, що у справах немайнового характеру розмір судового збору, становить 0.4 % від розміру мінімальної заробітної плати. Таким чином позивач повинен був сплати судовий збір у розмірі 487,20 грн. Згідно розрахунку, а саме (6090,00 487,20 = 5602,8), встановлено, що сума в розмірі 5602,8 грн. є зайво сплачена та підлягає поверненню позивачу.

Outcome: dismissed