Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-27 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння дійсним та визнання права власності на нього. На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 06 липня 1999 року між ним та [PERSON] відбулась домовленість, що вона продає, а він купує у неї житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], та укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, який був зареєстрований в Царичанській філії Придніпровської товарної біржі 06.07.1999 року №196-НД/196/Н. На даний час у нього виникла необхідність подарувати вищевказаний житловий будинок сину, проте звернувшись до нотаріуса, він дізнався, що укладений в 1999 році договір купівлі-продажу потрібно було посвідчувати у нотаріуса відповідно до ст.227 ЦК УРСР (1963 року, в редакції, яка була чинна на момент вчинення правочину). Посвідчити вказаний правочин у нотаріуса на даний час не є можливим, також йому стало відомо, що [PERSON] померла. Враховуючи вищевикладені обставини, прохає суд визнати договір №196-НД/196-Н купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS], укладений 06.07.1999 року в Царичанській філії Придніпровської товарної біржі дійсним, та визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, надіславши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - Царичанської селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився. До суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника, позовні вимоги визнають повністю. Суд, перевіривши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу (ч.1 ст.60 ЦПК України). Нормами ч. 4 ст. 174 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку у судовому засіданні відповідно до норм ч. 1 ст. 61 ЦПК України встановлено наступне. 06 липня 1999 року в Царичанській філії Придніпровської товарної біржі між [PERSON], позивачем в даній справі, та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна №196-НД/196-Н - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до умов вищевказаного договору продаж житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами було вчинено за грошові кошти в сумі 9416 (дев'ять тисяч чотириста шістнадцять) грн. 00 коп., про що свідчить відповідне положення в договорі купівлі-продажу, а саме: підписання цього договору Продавцем є підтвердженням факту повного розрахунку за проданий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та свідчить про відсутність щодо Покупця будь-яких претензій фінансового характеру (а.с.5). 21 грудня 1999 року [PERSON] зареєстрував договір купівлі-продажу нерухомого майна №196-НД/196-Н в ОКП "Царичанське БТІ", про що свідчить реєстраційний надпис на договорі, згідно якого вказаний в цьому документі житловий будинок/будинковолодіння в цілому зареєстрований ОКП Царичанським БТІ на праві приватної власності за [PERSON] і записаний у реєстрову книгу №1 під реєстровим номером 178 (а.с.5). Згідно зі ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. В даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР. Згідно зі ст.153 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу від 31.10.2000 року, договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ст.47 УРСР (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Зі змісту договору купівлі-продажу нерухомого майна №196-НД/196-Н від 06.07.1999 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст.15 Закону України "Про товарну біржу", зареєстрований в Царичанській філії Придніпровської Товарної Біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст.227 ЦК України підлягає реєстрації в БТІ за місцем знаходження нерухомості. Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Відповідно до реєстраційного посвідчення ОКП "Царичанське БТІ" від 21.12.1999 року №178, вчиненого на договорі купівлі-продажу нерухомого майна від 06.07.1999 року №196-НД/196-Н, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS], зареєстровано на праві приватної власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06.07.1999 року №196-НД/196-Н. До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло. В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між продавцем [PERSON] і покупцем [PERSON] Отримавши державну реєстрацію в ОКП "Царичанське БТІ" право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, яку [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 06.07.1999 року №196-НД/196-Н, що зареєстрований в Царичанській філії Придніпровської Товарної Біржі, держава цим самим визнала право власності позивача на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Закон України "Про товарну біржу" в редакції, діючій на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. При цьому чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до ст.15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році. У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку у 1999 році, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених ст.15 цього закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі. Тому в цьому контексті не має підстав для визнання нікчемним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06.07.1999 року №196-НД/196-Н, зареєстрованого в Царичанській філії Придніпровської Товарної Біржі, за яким [PERSON] продала, а [PERSON] купив житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS]. Водночас зазначений договір купівлі-продажу у встановленому порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався. З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст.15 Закону України «Про товарну біржу», є підстави для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06.07.1999 року №196-НД/196-Н - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], оформленого в Царичанській філії Придніпровської Товарної Біржі, дійсним. При цьому, відповідачем заявлені позовні вимоги визнані у повному обсязі, тобто визнані всі ті обставини, на які позивач посилається на обґрунтування заявлених позовних вимог. Отже, суд, враховуючи вищевикладене, зібрані по справі докази та встановлені судом фактичні обставини справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, визнавши таким чином за [PERSON] і право власності на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Відповідно до вимог ст.88 ч.1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач в позовній заяві не зазначав та в заяві про розгляд справи у його відсутність не заявляла вимоги щодо стягнення сплаченого нею при подачі судового збору з відповідача, тому суд вважає, що судовий збір слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved