Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави Україна, уточнивши його в ході судового засідання, яким просив стягнути на його, позивача, користь з Державного Казначейства України матеріальну шкоду в розмірі 6млн.308тис.445,50 гривень та моральну шкоду в розмірі 10 мільйонів гривень, а всього - 16млн. 308тис. 445,50гривень за рахунок Державного бюджету України, - шляхом списання на його, позивача, користь вказаної суми з відповідного казначейського рахунку, стверджуючи, що він незаконно був обвинувачений у скоєнні злочину в межах кримінальної справи №1720020060, незаконно утримувався тривалий час під вартою, після чого - ще тривалий час незаконно перебував на підписці про невиїзд, що завдало йому моральної шкоди та матеріальних збитків. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на ст.1,2 ЗУ від 01.12.1994р. «Про порядок відшкодування шкоди, спричиненої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду», Положенням про застосування цього Закону, а також на ст.1176 ЦК України та ст.ст.118,119 ЦПК України, стверджуючи на підтвердження своїх вимог, що 04.04.2013 року слідчим СУ ГУМВС України в Одеській області була винесена постанова про закриття вищевказаної кримінальної справи №1720020060 - в частині пред'явленого обвинувачення [PERSON] - у зв'язку із недоведеністю його участі у скоєнні злочинів. Вказана кримінальна справа, зазначається у позові, була порушена 04.07.2002р. слідчим Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області за фактом викрадення зерна з Болградського КХП; в межах цієї справи, 22.07.2002р. його, позивача, було незаконно затримано, йому було пред'явлене сфабриковане обвинувачення, та відносно нього незаконно було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, де він утримувався 2(два) роки 6(шість) місяців 19(дев'ятнадцять) днів - до 10.02.2005року, - коли був звільнений з-під варти з зали судового засідання ухвалою апеляційного суду Одеської області, якою скасовано вирок Приморського районного суду Одеської області про визнання [PERSON] та ін. винними у скоєнні злочинів, йому, позивачу, цією ж ухвалою було змінено запобіжний захід на підписку про невиїзд, яка продовжувалася до 28.03.2011р. Таким чином, вважає позивач, він незаконно був притягнутий до кримінальної відповідальності протягом 8-ми років 6-ти місяців і 21-го дня, тобто, 103 місяці, і тому на його користь підлягає стягненню сума у відшкодування моральної та матеріальної шкоди за весь цей період, в розмірі 103х1,176(мін.зар.плата на 01.01.2013р.)=121тис.128грн. враховуючи конкретні обставини справи, характер моральних страждань та їх наслідки, а саме: під час його незаконного утримування під вартою в нього на утриманні перебувала його дружина - [PERSON], що перенесла інсульт, та його мати похилого віку - [PERSON], їхній стан здоров'я погіршився з-за хвилювань щодо нього, позивача, який страждав з-за незаконних дій прокуратури та органів досудового слідства, будучи під вартою - хворів на гепатит; крім того, йдеться у позові, він, позивач, будучи визнаний рішенням господарського суду кредитором Болградського КХП, з-за незаконного перебування під вартою не зміг отримати суму кредиторської заборгованості, що складала 2млн.269тис.225грн., яка, враховуючи індексацію, проведену ТОВ "Інтераудит", складає на теперішній час 6млн.308тис.445грн.50коп. Обґрунтовуючи завдану йому незаконними діями правоохоронних органів моральну шкоду, яку він оцінив у 10-ть мільйонів гривень, позивач також послався на те, що він тривалий час був позбавлений нормального ритму життя, з причин незаконного утримування під вартою: був позбавлений можливості вільно спілкуватися з родиною, були порушені його права на свободу, що призвело до зміни складу життя, втрати зв'язків, зміни ставлення оточення та зміни життя після звільнення з-під варти, що вимагало додаткових та значних зусиль для організації життя, а значне погіршення здоров'я він відновлює до цього часу. У судовому засіданні позивач і його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили задовольнити позов, посилаючись на обґрунтування, вказані у позові. Представники відповідачів - Державної казначейської служби України та Міністерства юстиції України - у судовому засіданні позов не визнали, надали суду письмові заперечення, та вказуючи, що Державна казначейська служба України та Міністерство Юстиції України є окремими юридичними особами, самостійно несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями і ніяких прав та законних інтересів позивача не порушували; Державна казначейська служба України здійснює лише обслуговування Державного бюджету, а не фінансує державні органи. Прокурор у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що позивачем не доведено причинного зв'язку із одержаними ним, начебто, збитками к зв'язку з діями посадових осіб щодо його затримання в межах кримінальної справи, крім цього зазначив, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів, а саме, експертної оцінки про те, яку саме моральну шкоду і в якому розмірі він зазнав через перебування його під слідством та під вартою. Представники відповідачів - Болградського РВ ГУМВС України та ГУМВС України в Одеській області, будучи повідомленими належним чином про час та місце судового засідання, до суду не з'явилися, не надавши суду заперечень або пояснень щодо предмету позову, а також не надавали суду заяв про розгляд справи за відсутністю їхнього представника. Вислухавши присутні у судовому засіданні сторони, розглянувши доводи позову, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов висновку, що позов є частково обґрунтованим і тому підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо надання суду доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями ст.ст.3,27,29 Конституції України життя людини, її життя та здоров'я визнається найвищою соціальною цінністю, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеню вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування, необхідно враховувати вимоги розумності і справедливості. Вимогами ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених Законом; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд. Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування такого запобіжного заходу як тримання під вартою, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди в особи виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до п.1ч.1ст.1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою; у випадках, зазначених у частині перший цієї статі, а завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Право в особи на відшкодування шкоди в розміру і в порядку, передбачених Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Положеннями ст.3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках, громадянинові відшкодовується (повертається) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, та моральна шкода; відповідно до ч.1ст.4 цього ж Закону, розмір сум, які передбачені п.1ст.3 цього Закону, визначаються з урахуванням заробітку, неодержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади); а ч.6 цієї статті визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Частиною 3ст.13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" встановлено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. У судовому засіданні встановлено, що 04.07.2002 року слідчим СВ Болградського РВ ГУМВС України в Одеській області було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, яка згодом була перекваліфікована на ч.5ст.185 КК України. 22.07.2002 року за підозрою у скоєнні даного злочину, в порядку ст.115 діючого на той час КПК України, було затримано позивача по даній цивільній справі - [PERSON] (т.1а.с.24), якому постановою Болградського районного суду Одеської області 14.08.2002р. було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.02.2005року було скасовано вирок Приморського районного суду Одеської області про визнання [PERSON] та ін. винними у скоєнні злочинів, передбачених ст.190ч.4 та ін., [PERSON] цією ухвалою також був звільнений з-під варти з зали судового засідання, і йому було змінено запобіжний захід на підписку про невиїзд, яка продовжувалася до 28.03.2011р. - до закриття кримінальної справи постановою слідчого в частині пред'явленого обвинувачення [PERSON] та іншим. 04.04.2013 року слідчим СУ ГУМВС України в Одеській області В.С.Уштваном була винесена постанова про закриття вищевказаної кримінальної справи №1720020060 - у зв'язку із недоведеністю участі [PERSON] у скоєнні злочинів. Зазначені факти сторонами у справі в судовому засіданні не заперечувалися, а отже, виходячи з положень ст.61 ЦПК України, доказуванню не підлягають, постанова слідчого СУ ГУМВС України в Одеській області від 28.03.2011 року, якою кримінальна справа №17200200060 в частині пред'явленого обвинувачення [PERSON], на підставі ст.6п.2 КПК (в редакції 1960 року) була закрита, - є чинною і ніким не скасована. Таким чином, судом встановлено, що в рамках вищевказаної кримінальної справи, яка була порушена за ознаками злочину, передбаченого ст.185ч.2 КК України, і яка неодноразово була перекваліфікована, позивач [PERSON] перебував під вартою протягом 2-х років 6-ти місяців та 19 днів, а саме, - з 22.07.2002р. до 10.02.2005 року. За таких обставин, враховуючи положення п.2ч.1ст.2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", виходячи з підстав закриття кримінальної справи, визначених постановою слідчого СУ ГУМВС України в Одеській області від 28.03.2011р. і скасування запобіжного заходу, суд дійшов висновку про виникнення у позивача права на відшкодування шкоди у зв'язку із незаконним перебуванням під слідством та перебуванням під вартою. Відповідно до ст.212ч.1,3 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, що містить справа, оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Так, позивачем не надано суду доказів того, що він, [PERSON], на час його затримання, обіймав будь-яку посаду або був приватним підприємцем з певним рівнем доходу, - тобто, нічим не підтвердив наявність в нього певного заробітку (доходу), тому суд вважає необхідним стягнути на його користь, відповідно до ЗУ "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", мінімальну суму заробітку, який він втратив внаслідок незаконного перебування під вартою протягом 20 місяців 19 днів, що розраховується, з розрахунку мінімальної заробітної плати станом на час розгляду справи - на 2014 рік - 37тис.758 гривень. Щодо неотриманих в якості кредитора КХП коштів, суд не вбачає підстав для стягнення їх в якості упущеної вигоди, оскільки, як встановлено в ході цього судового засідання судом, відповідно до рішення Господарського суду Одеської області [PERSON] був визнаний кредитором на вказану у позові суму, проте, перебуваючи під вартою, мав своїх представників, що діяли в його інтересах - зверталися до судів різних видів, і які мали можливість в інтересах [PERSON] також звернутися і до ліквідатора КХП за отриманням коштів, визначених кредитору [PERSON] Крім того, щодо упущеної вигоди, тобто, матеріальних збитків у виді заробітної плати, інших доходів - за час перебування [PERSON] під слідством, але на підписці про невиїзд, то позивачем не надано суду доказів того, що неотримання ним заробітної плати чи інших доходів у період з 10.02.2005р. і до закриття кримінальної справи, - пов'язано з обмеженням його свободи у пересуванні, тим більш, що з матеріалів справи витікає, що позивач займався бізнесом чи іншими видами підприємницької діяльності, в межах Болградського району, що підтверджується його право, що виникло на отримання вказаної в наданих суду матеріалах, заборгованості Болградського КХП; інших відомостей суду ніким не надано, тому суд сприймає критично цю вимогу позову і не вважає її обґрунтованою, і такою, що, підлягає задоволенню. Встановивши, що позивач тривалий час незаконно перебував під вартою та під слідством, а саме, протягом 103-х місяців, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування завданої [PERSON] моральної шкоди. Визначаючи підстави та розмір грошової компенсації моральної шкоди, суд враховує, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав, і яка полягає: у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою щодо нього, внаслідок чого він страждав сам та з-за переживань членів своєї сім'ї та близьких родичів - дружини та матері; а також у зв'язку з приниженням його честі, гідності, а також ділової репутації внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, а також тривалим часом перебування під слідством. Відповідно до роз'яснень п.9 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"від 31.03.1995 року за № 4, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат. Відповідно до Закону України "Про державний бюджет на 2014 рік" розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2014 року визначено у розмірі - 1218грн. Враховуючи час перебування позивача під вартою з 22 липня 2002 року до 10-го лютого 2005 року, розмір відшкодування на його користь моральної шкоди не може бути меншим за цей час, ніж 21х1218грн.=25578грн. При цьому, виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, надавши оцінку зібраним у справі доказам, які свідчать про характер, обсяг і тривалість страждань, яких зазнав позивач у справі у зв'язку із затриманням, пред'явленням обвинувачення у скоєнні злочинів щодо яких вину не доведено, тривалої ізоляції від суспільства у зв'язку із знаходженням під вартою та тривалих страждань у зв'язку з перебуванням під слідством і судом, на підписці про невиїзд, а також тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, порушення сімейних зв'язків і стосунків з іншими людьми й інші негативні впливи внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, так і перебуванням під вартою, які пов'язані із необхідністю докласти значних додаткових зусиль для відновлення та організації життя та здоров'я, суд вважає що розмір моральної шкоди на користь позивача слід визначити у розмірі 500000,00грн., що буде достатньою матеріальною компенсацією моральної шкоди, отриманої ним за весь період незаконного перебування під слідством - за 109 місяців, включаючи 21 місяць незаконного перебування під вартою. Суд критично ставиться до заперечень прокурора на відсутність відповідних доказів розміру моральної шкоди, з посиланням на відсутність проведеної у справі судово-психологічної експертизи для визначення обсягу та розміру моральної шкоди, оскільки жодною стороною по справі клопотань про забезпечення подання доказів шляхом призначення такої експертизи не заявлялося, у свою чергу суд, виходячи з положень ст.11 ЦПК України, цивільну справу розглядає на підставі доказів, наданих сторонами у справі. Також суд критично ставиться до заперечень представника Державної казначейської служби щодо відсутності будь-яких зобов'язань відшкодування шкоди, завданої іншими державними органами, виходячи с наступного. Згідно вимогам ст.22 Бюджетного кодексу України, Держана казначейська служба в України, помимо інших функцій, у тому числі є розпорядником бюджетних коштів. Відповідно до ст.25п.9 розділу 6 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного Кодексу України, Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів, виконання судових рішень, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури здійснюється за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, шляхом безспірного списання в т.ч. з рахунків резервного Фонду. Право на відшкодування шкоди гарантоване і ч.5ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно зі ст.17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006р. №3477-5, є джерелом національного права, а відтак посилання представника на відсутність підстав, механізму та бюджетних асигнувань для відшкодування шкоди є безпідставними. Відмовляючи позивачу у задоволенні стягнення на його користь решти суми матеріальної шкоди, суд виходить з того, що позивачем не доведено причинного зв'язку між його затриманням, перебуванням під вартою і слідством, та настанням відповідної матеріальної шкоди, а саме, не доведено причинного зв'язку з неможливістю отримання позивачем через його перебування під вартою грошових коштів в розмірі 2млн.269тис.225грн., стягнутих на його користь рішенням Господарського суду Одеської області, суд таке твердження позивача сприймає критично, оскільки позивачем на надано доказів його звернення із відповідними заявами про виконання рішення суду після його звільненні з-під варти - починаючи з 10.02.2005 року. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст.88 ЦПК України, - їх необхідно віднести за рахунок держави.

Outcome: partial