Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-12 00:00:00

22.10.2019 року [PERSON] (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до Дочірного підприємства "Миколаївський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України» (надалі - відповідач), за яким просив стягнути з відповідача заборгованість з заробітної плати, компенсацію за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та сум по підзвіту, у загальному розмірі 8285,05 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що його було звільнено з роботи відповідачем на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 26.06.2019 року. Між тим, після звільнення йому не було сплачено заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку за період з квітня по червень 2019 року, що становить 7307,55 грн., а також заборгованість по підзвітним коштам у сумі 977,50 грн., які [PERSON] поніс на купівлю запчастин для автотехніки підприємства, а всього у розмірі 8285,05 грн. Наголосив, що після свого звільнення він звертався усно до відповідача з проханням виплати йому вищевказаної суми заробітної плати, але йому було повідомлено, що у зв`язку з відсутністю грошових коштів, заборгованість по заробітній платі виплатити неможливо. Крім того, посилаючись на те, що з дня звернення до суду відповідачем повний розрахунок не проведено, позивач на підставі вимог ст. 117 КЗпП України, просив також стягнути середній заробіток за весь час затримки, починаючи з 25.06.2019 року по день ухвалення судового рішення. 24.10.2019 року провадження у справі було відкрито та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. 19.11.2019 року за клопотанням представника позивача судом витребувано у відповідача копію наказу про звільнення [PERSON] ; довідку про нарахування позивачу всіх сум (заробітної плати, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та інші), що належать до виплати, але не виплачених на день його звільнення та інформацію про нараховану заробітну плату даного працівника за останні два календарні місяці (квітень, травень) 2019 року, що передували місяцю звільнення. Під час судового розгляду справи позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, заявлені вимоги підтримали і просили їх задовольнити у повному обсязі. При цьому, позивач уточив вимоги в частині початкової дати стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що оскільки його насправді було звільнено з 26.06.2019 року, тому таке стягнення просив провадити саме з 27.06.2019 року. Відповідач ДП «Миколаївський облавтодор» про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним, однак у судове засідання явку свого представника не забезпечив. Відзив на позов до суду не надіслав. Заяв про розгляд справи за відсутності представника підприємства чи відкладення розгляду справи не направляв. Тому, зважаючи на встановлені законом стислі строки розгляду даної категорії справ, суд, враховуючи те, що всі затребувані судом документи відповідач надав, суд приймає рішення про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Згідно записів трудової книжки позивача, [PERSON] , починаючи з 16.12.2016 року працював на посадах начальника, головного інженера та інженера І категорії філії «Новобузький райавтодор»Дочірного підприємства "Миколаївський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України» (а.с.11-12). Згідно наказу відповідача за № 21-к від 26.06.2019 року про припинення трудового договору з позивачем було розірвано трудовий договір, за заявою працівника на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України - за угодою сторін. Після звільнення [PERSON] відповідачем була надана довідка щодо невиплати йому компенсації за невикористану відпустку при звільненні, заробітної плати та підзвітних коштів (а.с.13). Так, згідно даної довідки, станом на 23.09.2019 року заборгованість [PERSON] по заробітній платі складає 7307,55 грн. зокрема: за квітень 2019 року -компенсація за невикористану відпустку, у розмірі 3274,29 грн.; за травень 2019 року - компенсація за невикористану відпустку та заробітна плата за відпрацьовані дні у розмірі 2478,00 грн.; за червень 2019 року - лікарняні та розрахунок при звільненні у розмірі 1555,26 грн. Крім того, малася також заборгованість по підзвітним коштам у сумі 977,50 грн. Під час судового розгляду справи встановлено, що позивач звертався до відповідача з претензією на невиплату йому вищевказаної суми заробітної плати та підзвітних коштів, але йому було повідомлено, що у зв`язку з тимчасовою відсутністю фінансування підприємства, виплатити йому вказану заборгованість не має можливості (а.с.14). Таким чином, суд дійшов переконання, що дійсно позивачеві при звільненні не виплачена заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку та підзвітні кошти у загальному розмірі 8285,05 грн. та має місце затримка на 137 робочих дні (з 27.06.2019 року по 13.01.2020 року) з дня його звільнення по день розгляду справи судом. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому при звільненні від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Ст. 117 цього Кодексу визначає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст. 116, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до правової позицій Верховного Суду України, висловленій у справі №6-788цс16, відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. При цьому суду не надано доказів щодо наявності спору між сторонами щодо нарахування належних при звільненні, навпаки при звільненні у розрахунковій довідці позивача, виданому підприємством, зазначена сума компенсації, належної до виплати, і з урахуванням вирахування належних податків та зборів, і ця сума не оспорююється позивачем та його представником. Отже, вимоги статей 47, 116 ЦПК України щодо виплати всіх належних позивачу від підприємства ДП «Миколаївський облавтодор» сум, відповідач не виконав і своєчасно з позивачем не розрахувався. Під час судового розгляду справи встановлено, що кошти по підзвіту у розмірі 977,50 грн. це витрати, які працівник [PERSON] поніс власним коштом на закупівлю запчастин на автотехніку підприємства, яке нерідко трапляється на підприємстві для оперативної закупівлі необхідних запчастин до робочої техніки та невідкладного її використання у роботі. І завжди компенсується підприємством у разі надання таким працівником підтверджуючих документів понесення таких витрат. Відтак, факт несвоєчасної виплати позивачу заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку в сумі 7307,55 грн. та коштам по підзвіту в сумі 977,50 грн. підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, зокрема довідкою ДП «Миколаївський облавтодор» про наявність такої заборгованості (а.с.13). Таким чином, зазначені обставини є підставою для стягнення з відповідача на підставі ст.117 КЗпП середнього заробітку за час затримки виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку за період з 27.06.2019 року по 13.01.2020 року включно. Згідно довідки відповідача, середньоденна заробітна плата позивача становить 369,31 грн. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днівзацей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.99 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Отже, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. При визначенні середньої заробітної плати, суд виходити з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями) та погоджується з визначеною сторонами сумою у розмірі 369,31 грн. Таким чином, сума середнього заробітку за весь час затримки по день вирішення справи судом становить 50964,78 грн. (137 роб. дн. х 369,31 грн.). Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню наступні суми: 7307,55 грн. компенсації за невикористану відпустку та заробітну плату за період з квітня по червень 2019 року після утримання податків та обов`язкових платежів, погашення якої відповідач на час розгляду справи не провів; 50595,47 грн. - середній заробіток за час затримки виплати відповідачем компенсації за невикористану відпустку та заробітної плати за 137 робочих дні, враховуючи що на день розгляду справи відповідачем так і не проведено остаточний розрахунок при звільненні з позивачем; 977,50 грн. - витрати по підзвітнім коштам, які позивач поніс власним коштом на потреби підприємства. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені ним судові витрати на оплату судового збору у розмірі 768,40 грн. (у зв`язку задоволенням вимоги про стягнення підзвітних сум). Крім того, зважаючи на те, що позивача, у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнено від сплати судового збору за подачу вимог про стягнення заробітної плати, такі витрати, які складають у розмірі 768,40 грн., належить стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved