Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому вимагає: встановити факт проживання однією сім`єю з матір`ю відповідача [PERSON] , померлою [INFO] , в період часу з 01.06.2000 року по 27.12.2017 року; визнати за собою право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , та 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 2321582500:11:001:0023 площею 0,1885 (0,19) га, розташованої на території того ж села, цільове призначення для ведення особистого підсобного господарства, які є, за думкою позивача, спільною сумісною власністю його та померлої. Як зазначив позивач у своїй позовній заяві, з червня 2000 року він став проживати однією сім`єю з [PERSON] , з якою перебував у фактичних шлюбних відносинах, при цьому шлюб з нею не реєструвався; фактичні шлюбні відносини продовжувалися аж до смерті [PERSON] , яка настала [INFO] . В період фактичних шлюбних відносин, за твердженням позивача, він разом з [PERSON] спільними зусиллями збудували житловий будинок [ADDRESS] , право власності на цей будинок у 2006 році було оформлено на [PERSON] . Крім того, за спільні кошти згідно договору купівлі-продажу від 12.03.2013 року була придбана земельна ділянка кадастровий номер 2321582500:11:001:0023 площею 0,1885 (0,19) га, розташована на території с.Веселотернувате Вільнянського району Запорізької області, цільове призначення для ведення особистого підсобного господарства. Враховуючи наведене, позивач вважає, що житловий будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю його та померлої [PERSON] , у зв`язку з чим й звернувся із зазначеними вимогами до відповідача [PERSON] як єдиного спадкоємця померлої. Під час судового розгляду справи позивач та його представник адвокат Котелевський К.В. підтримали заявлені вимоги, пояснивши суду, що позивач проживав з померлою [PERSON] однією сім`єю з червня 2000 року до дня її смерті, за цей час ними спільно був збудований житловий будинок та набуто право власності на земельну ділянку. Відповідач та його представник адвокат Дем`янова В.Є. позов не визнали, вважаючи, що позивачем не надано доказів спільного проживання з померлою та спільного будівництва житлового будинку; при цьому вказують, що позивач та [PERSON] були зареєстровані за різними адресами, сам позивач більше 20-ти років ніде не працює, не має заробітку, отже, не міг приймати участь та нести витрати на будівництво житлового будинку. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши надані йому докази, вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Суд виходить з того, що доказами, наданими позивачем, підтверджений факт спільного проживання його та [PERSON] і перебування у фактичних шлюбних відносинах з червня 2000 року, а саме: показаннями свідка [PERSON] онуки померлої [PERSON] , допитаної у судовому засіданні, яка підтвердила, що з літа 2000 року її бабуся та позивач проживали спільно один з одним, їх будинки були розташовані по сусідству, при цьому вони вели спільне господарство, збудували дім, який є предметом позову, до самої смерті між ними були нормальні відносини; показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , допитаних у судовому засіданні, які також підтвердили факт спільного проживання позивача та [PERSON] в с.Веселотернувате Вільнянського району Запорізької області як чоловіка та жінки аж до смерті [PERSON] ; спільними фотографіями позивача та [PERSON] (а.с.18-20), з яких вбачається їх спільне ведення побуту, та відносини, характерні для чоловіка і дружини; довідкою виконавчого комітету Любимівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 12.06.2015 року (а.с.21), за змістом якої позивач [PERSON] проживав зі співмешканою [PERSON] в с.Веселотернувати Вільнянського району Запорізької області з 2000 року по день її смерті, [INFO] , при цьому вели спільне господарство; заявою позивача [PERSON] до органу пенсійного забезпечення від 06.07.2015 року (а.с.49), згідно якої [PERSON] як "дружина у громадському шлюбі" отримувала на руки пенсію позивача. Зустрічних доказів, які б спростовували твердження позивача в цій частині, відповідач та його представник суду не надали. Разом з цим, суд враховує, що правовідносини з приводу набуття у власність майна під час проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу у даній справі регулювалися різними нормами законодавства за дією у часі та за змістом. Так, дозвіл на будівництво спірного житлового будинку [ADDRESS] , був виданий [PERSON] згідно рішення виконавчого комітету Любимівської сільської ради від 14.03.2000 року (а.с.7), а сам будинок був введений в експлуатацію 13.02.2001 року згідно відповідного акту (а.с.134); саме цю дату суд вважає моментом створення цього об`єкту нерухомого майна, а отже, моментом набуття права власності на нього. Та обставина, що право власності на будинок було оформлено згідно рішення виконавчого комітету Любимівської сільської ради від 07.02.2006 року, судом до уваги не приймається, оскільки у даному випадку ведеться мова лише про документальне оформлення права власності. На момент прийняття будинку в експлуатацію спірні правовідносини регулювалися положеннями ч.1 ст.17 Закону України "Про власність" від 07.01.1991 року, згідно яких майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Роз`яснюючи зазначені положення Закону, Верховний Суд України у своїй постанові у справі № 6-1026цс15 від 23.09.2015 року зазначив, що у цьому випадку майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Таким чином, сам по собі факт спільного проживання, згідно положень ч.1 ст.17 Закону України "Про власність" від 07.01.1991 року, не міг створити для позивача достатні підстави для набуття права спільної сумісної власності на житловий будинок. При цьому позивач у справі не надав суду достатніх доказів відносно того, які саме трудові зусилля він доклав в період з березня 2000 року по лютий 2001 року під час будівництва спірного житлового будинку, і які доходи він отримав та об`єднав їх з доходами [PERSON] з метою такого будівництва. Показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про те, що позивач [PERSON] приймав участь у будівництві, в цій частині є неконкретними, з них неможливо зробити висновок, які саме роботи здійснив позивач під час такого будівництва і в якому обсязі, наскільки вони були суттєвими, чи надавав він для будівництва грошові кошти і в якому розмірі. Більш того, даючи показання, свідок [PERSON] пояснила суду, що будівництво житлового будинку здійснювалося за рахунок продажу [PERSON] об`єктів нерухомості, що належали їй особисто; ця обставина об`єктивно підтверджується наданим суду договором купівлі-продажу [PERSON] своєї квартири в м.Запоріжжі від 20.12.2000 року (а.с.124-125), з якого вбачається, що ця квартира була продана померлою саме під час будівництва спірного житлового будинку в с.Веселотернувате Вільнянського району Запорізької області. З урахуванням цього суд вважає вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] як підставу для набуття права спільної сумісної власності на житловий будинок, і, як наслідок, вимоги про визнання права власності на 1/2 його частину, такими, що не доведені належними і достатніми доказами. Відносно вимог, що стосуються земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства, то відповідні правовідносини на момент набуття її у власність на підставі договору купівлі-продажу від 12.03.2013 року, регулювалися положеннями ст.60, ч.1 ст.69, ч.1 ст.70 та ст.74 Сімейного Кодексу України, а також ч.1 ст.370 Цивільного Кодексу України (набрали чинності 01.01.2004 року), а саме: відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу; відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу; відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором; відповідно до ч.1 ст.370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Враховуючи, що доказами, наданими позивачем, підтверджений факт його проживання однією сім`єю з [PERSON] після 01.01.2004 року, коли зазначені положення законодавства набрали чинності, у т.ч. на момент придбання земельної ділянки згідно договору від 12.03.2013 року, його вимоги в цій частині є такими, що ґрунтуються на законі. Таким чином, має бути задоволений частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial