Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням завідомо неправдивих відомостей, що ганьблять честь, гідність, ділову репутацію. Просив стягнути з [PERSON] на його користь суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 гривень; просив зобов'язати відповідача спростувати відомості, що порочать його честь, гідність і ділову репутацію тим самим способом, яким розповсюдив недостовірну інформацію. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що його честь, гідність та ділова репутація були опорочені, внаслідок поданої [PERSON] скарги на ім'я генерального прокурора України від 14 серпня 2014 року, про яку йому стало відомо, коли його було викликано до Світловодського МВ УМВС України в Кіровоградській області, де він і ознайомився із даною скаргою. Вважає, що обставини викладені у даній скарзі необґрунтовані та не відповідають дійсності, внаслідок чого йому було спричинено матеріальну шкоду. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та надав суду пояснення зазначені в позовній заяві, просив суд задовольнити його позовні вимоги. Відповідач та представник відповідача позов не визнали, надали суду письмове заперечення та пояснили, що [PERSON] повідомив відповідні правоохоронні органи про факти корупційних та злочинних дій вчинених керівництвом Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Кіровоградській області, у тому числі і позивачем [PERSON] Як зазначили відповідач та його представник, то всі обставини викладені у даній скарзі відповідають дійсності та [PERSON] не було перекручено жодного факту. Вся інформація подана [PERSON] в скарзі на ім'я генерального прокурора України від 14 серпня 2014 року є правдивою саме тому він і звернувся із нею до генерального прокурора України, щоб була проведена перевірка цих фактів, і у разі отримання належних та допустимих доказів винні особи, у тому числі і позивач [PERSON], були притягнуті до відповідальності. При цьому, представник відповідача послався на те, що подача скарг до органів, які вправі їх розглядати, є конституційним правом кожного громадянина України, яким [PERSON] і скористався. Вислухавши думку сторін, дослідивши докази у справі суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити виходячи з наступного. Згідно досліджуваної судом копії скарги поданої [PERSON] на ім'я генерального прокурора України від 14 серпня 2014 року, [PERSON] повідомив генеральну прокуратуру про факти корупційних та злочинних дій вчинених керівництвом Управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в Кіровоградській області, у тому числі і позивачем [PERSON] Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності. Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Крім того, відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" в п. 16 роз'яснено наступне: "Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей)". Конституційний Суд України у вказаному рішенні вирішив наступне, що положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР "поширив такі відомості" в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Крім того, пунктом 1 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" передбачено, що об'єднання громадян, їх члени або уповноважені представники, а також окремі громадяни в діяльності щодо запобігання, виявлення і протидії корупційним правопорушенням (крім випадків, коли це віднесено законом до виключної компетенції спеціально уповноважених суб'єктів у сфері протидії корупції) мають право: повідомляти про виявлені факти вчинення корупційних правопорушень спеціально уповноваженим суб'єктам у сфері протидії корупції, іншим органам, зазначеним у статті 5 цього Закону, керівництву та колективу підприємства, установи чи організації, в яких були вчинені ці правопорушення, а також громадськості. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Статтею 1 ЦПК України одним із завдань цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ. Отже, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не ґрунтуються на законі, не підтверджені достовірними доказами, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити у повному обсязі. Судові витрати у справі суд відносить за рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed