Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

11.07.2018 року до суду звернулася гр.[PERSON] з вищевказаною заявою, якою просить визнати належним та таким, що набрало законної сили рішення Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 25.10.2005року у справі №2-5136/2015р. про призначення її, заявниці, опікуном над [PERSON], [INFO], стверджуючи, що лише на підставі цього судового рішення можливо здійснити відрахування [PERSON] з психоневрологічного інтернату, що розташований в м.Слов'янськ Донецької області відповідно з положеннями п.28 "Типового положення про психоневрологічний інтернат", затвердженого ПКМ України №957 від 14.12.2016р., згідно якого наявність відповідного рішення суду є підставою для відрахування особи з психоневрологічного інтернату. В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на те, що рішенням Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 18.07.2002року за №2-1341/2002 [PERSON], [INFO], була визнана недієздатною, і вже рішенням цього ж суду від 25.10.2005 вона, заявниця [PERSON], була призначена опікуном недієздатної особи [PERSON] У 2014 році, у зв'язку з початком бойових дій та проведенням АТО на території Донецької області, [PERSON] було зараховано до психоневрологічного інтернату міста Слов'янськ. Вона, заявниця [PERSON], як опікун недієздатної [PERSON], у зв'язку з початком бойових дій, переїхала для проживання до м.Болград Одеської області тому є внутрішньо переміщеною особою, проживає за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідною довідкою структурного підрозділу з питань соціального захисту населення у Болградському районі Одеської області від 01.12.2017 року №264. У 2018 році [PERSON] з метою виконання обов'язків опікуна та надання піклування [PERSON] за місцем свого проживання, звернулась з заявою до психоневрологічного інтернату м.Слов'янськ про відрахування підопічної з закладу для перевезення її за місцем свого проживання. Проте, згідно повідомлення психоневрологічного інтернату м.Слов'янськ від 06.06.2018 року за №435/01-17, у відрахуванні подопічної було відмовлено. Зазначена відмова обгрунтована тим, що відрахування можливе, зокрема, на підставі відповідного рішення суду, але в матеріалах особової справи [PERSON] міститься копія рішення суду, що не набуло чинності. З урахуванням інформації, розміщеної на офіційному сайті Шахтарського міськрайонного суду Донецької області, з метою збереження життя і здоров'я суддів, працівників апарату та відвідувачів суду, роботу Шахтарського міськрайонного суду Донецької області припинено з 15.07.2014 року з-за бойових дій, що відбуваються в районі розташування суду, що унеможливило отримати належним чином засвідчену копію вказаного рішення суду з відміткою про набрання ним законної сили, тому, для захисту свого права та права підопічної на переміщення її, заявниці, підопічної, до безпечної місцевості - за її, заявниці, місцем проживання, вона, змушена звернутися до суду. Заявник у судове засідання не з'явилася, клопотанням у заяві просила задовольнити вимоги заяви та розглянути справу за її відсутністю. Представник зацікавленої особи - Слов'янського психоневрологічного інтернату, що був сповіщений належним чином про дату та місце судового засідання судовою повісткою двічі, отримав її обидва рази, про свідчить поштове повідомлення, отримане судом, - до суду не з'явився, не надав суду будь-яких письмових пояснень чи заперечень. Вивчивши у судовому засіданні доводи заяви [PERSON], розглянувши надані заявником документи та матеріали, звіривши копії документів з оригіналами в ході судового засідання, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і ухвалення законного рішення по суті, суд дійшов висновку, що вимоги заяви підлягають задоволенню, за наступних підстав. Положеннями ст.ст.3,4 ЦПК України регламентовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту, від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. З роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, в п. 1 постанови від 31.03.95р. №5 (V0005700-95) "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд може встановлювати факти, якщо вони як за вітчизняним, так й за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах із громадянами України та інших держав (наприклад, для вирішення питання про наявність права на спадщину в особи, яка законодавством України не віднесена до кола спадкоємців за законом). Судом, в результаті дослідженні доказів і документів, що надані заявником і містяться в матеріалах справи, встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно довідки структурного підрозділу з питань соціального захисту населення у Болградському районі Одеської області від 01.12.2017р. за №264, заявник [PERSON] у зв'язку з початком бойових дій та проведенням АТО на території Донецької області, переїхала для проживання до м.Болград Одеської області, тому є внутрішньо переміщеною особою, і проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Рішенням Шахтарського міського суду Донецької області від 25.10.2005р. (справа №2-5135/2005р.), заявниця [PERSON] була призначена опікуном недієздатної [PERSON], [INFO], копія завірена печаткою суду, підписана суддею та секретарем, на ній написано, що вона (копія) вірна (а.с.11). Згідно рішення того ж Шахтарського міського суду Донецької області, але від 18.07.2002р. (справа №2-1341/2002), [PERSON] була визнана недієздатною; на копії цього рішення вказано, що воно набрало законної сили 18.08.2002, копія завірена печаткою суду, є підпис судді та архіваріуса (а.с.10). Рішенням ВК Шахтарської міської ради Донецької області від 23.05.2007 року за №304, заявниці [PERSON] було надано дозвіл на укладання договору дарування частини будинку на ім'я підопічної [PERSON], не допускаючи ущемлення прав та інтересів підопічної при здійсненні договору дарування (а.с.12). Згідно рішення того ж ВК Шахтарської міської ради Донецької області від 20.06.2007р. за №349, заявниці [PERSON] було надано дозвіл на одержання від покупця грошову суму, що належить її підопічній від продажу частини будинку та використати на потреби підопічної [PERSON] ( а.с.13). З листа директора Слов'янського психоневрологічного інтернату від 06.06.2018 року за №435/01-17 вбачається, що заявниці [PERSON] відмовлено у задоволенні її заяви про відрахування її підопічної [PERSON] з інтернату через те, що матеріали особової справи [PERSON] містять рішення Шахтарського міськрайонного суду Донецької області, згідно якого вона є законним опікуном недієздатної особи, не набуло чинності, тому їй, [PERSON], слід отримати рішення суду, що набуло чинності ( а.с.14). Відповідно до ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Законна сила судового рішення - це сукупність його правових наслідків, які полягають у незмінності, виключності, преюдиційності, виконуваності та загальнообов'язковості. У цивільній процесуальній літературі поняття "законна сила судового рішення" визначається по-різному. Одні автори ([PERSON], [PERSON]) вважають, що законною силою судового рішення є його "правова дія" або "безпосередній вияв дії норми права". Інші ([PERSON], [PERSON]) під законною силою судового рішення розуміють його "стабільність і забезпеченість законом його обов'язкової дії". Деякі вчені ([PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]) вважають, що рішення, яке набрало законної сили, характеризується "незмінністю" та "виключністю". Законна сила судового рішення, незважаючи на різні наукові погляди, є органічним поєднанням його рис, що зумовлюють його стабільність і здатність до здійснення. Істотним є те, що рішення суду першої інстанції набирає законної сили після: 1) закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 223 ЦПК); 2) закінчення строків на апеляційне оскарження у разі, коли апеляційний суд за заявою особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановлюється ухвала (ч. З ст. 294 ЦПК); 3) розгляду справи апеляційним судом у разі подання апеляційної скарги, якщо рішення суду не було скасоване (ч. І ст. 223 ЦПК). Крім того, законна сила судового рішення апеляційного суду - це юридична властивість, що характеризує дію рішення або ухвали суду апеляційної інстанції в часі, просторі та за колом осіб. Щодо загальних складових законності судового рішення (незмінність, виключність, преюдиційність, виконуваність та загальнообов'язковість), слід зазначити, що незмінність - це неможливість апеляційного оскарження рішення, яке набрало законної сили. Отже, після набрання рішенням законної сили у сторін та інших осіб, які брали участь у справі, немає права апеляційною оскарження. Для суду це означає неможливість прийняття апеляційних скарг і апеляційного розгляду справи. Виключність - це неможливість після набрання рішенням законної сили для сторін, третіх осіб та їх правонаступників заявляти, а для суду - приймати та розглядати вимоги, тотожні вимогам, вирішеним в ухваленому судом рішенні. Станом на ухвалення судового рішення, про яке йдеться у заяві, діяла редакція ЦПК України 2010року. Правило виключності та преюдиційності у вигляді загальної норми сформульовано було у ч.2 ст.223 ЦПК України в редакції 2010року: після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав. Значення виключності полягає в тому, що вона позбавляє можливості сперечатися щодо одного й того самого предмета, з одних і тих самих питань, забезпечуючи стабільність рішення і можливість його виконання. Преюдиційність становить собою неможливість для сторін і третіх осіб та їх правонаступників оскаржувати, а для суду - неможливість досліджувати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини, що відображені в ухваленому судом рішенні, яке набрало законної сили. Преюдиційна дія рішення можлива щодо рішення в іншій цивільній, господарській, адміністративній справі та вироку в кримінальній справі. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській чи адміністративній справі, що набрало законної сили, не доводяться при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. З ст. 61 ЦПК). Виконуваність - це можливість примусового виконання судового рішення поза волею зобов'язаної особи. Рішення може бути виконано з моменту набрання ним законної сили, крім випадків негайного виконання (частини 1, 2 ст. 367 ЦПК). Виконуваність судового рішення забезпечується також загальнообов'язковістю цього рішення. Обов'язковість рішень суду Основний закон нашої держави відносить до основних засад судочинства (ч. З ст. 129 Конституції). Конкретизація зазначеної засади судочинства викладена в ст. 14 ЦПК, де зазначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України і за її межами. До того ж, законодавець установив, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч.2ст.14 ЦПК). З урахуванням цього, за невиконання судового рішення може наставати не тільки цивільно-правова, а й кримінальна, адміністративна чи дисциплінарна відповідальність. Зокрема, цивільно-правова відповідальність передбачена нормами ст.ст.22-23, 1166-1167 ЦК України, а також ст.ст.86,87 Закону "Про виконавче провадження". Водночас до кримінальної відповідальності може бути притягнута службова особа, яка умисно не виконала рішення, ухвали суду, що набрали законної сили, або перешкоджала їх виконанню (ст. 382 КК). Статтею 321 ЦПК України в редакції 2010року було регламентовано, що судове рішення (ухвала чи рішення) апеляційного суду виготовляється письмово, підписується колегією суддів, яка його ухвалила, і скріплюється печаткою суду. Копії повного рішення (ухвали) суду видаються особам, які брали участь у справі, негайно після проголошення такого рішення. У разі проголошення тільки вступної та резолютивної частин судового рішення, особам, які брали участь у справі і були присутні у судовому засіданні, негайно після його проголошення видаються копії судового рішення із викладом вступної та резолютивної частин. Особам, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні, копії повного судового рішення надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом двох днів з дня його складання або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо в суді. Відповідно до окремої думки члена Вищої ради юстиції Мірошниченка Анатолія Миколайовича щодо рішення Вищої ради юстиції від 16 вересня 2016 року про відмову у відкритті дисциплінарної справи стосовно судді Вищого спеціалізованого суду України, - вимога щодо належним чином оформлення копій судових рішень, які мають бути додані до касаційної скарги, процесуальним законом не передбачена, частиною п'ятою статті 326 цивільно-процесуального кодексу України - також не визначено. Вимоги щодо оформлення засвідчення копій у законі відсутні. Виходячи з цього, слід вважати, що пред'явлення вимоги до належним чином оформлення копій судових рішень, і, відповідно, застосування наслідків невиконання цієї вимоги у вигляді залишення скарги без руху та її повернення не грунтуються на законі. Згідно «Інструкції з діловодства в місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, Апеляційному суді Автономної Республіки Крим та Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ» зі змінами, затверджену Наказом Державної судової адміністрації №173 від 17.12.2013р., у вимогах пункту 13.6., зазначено, що «Копії судових рішень, що набрали законної сили, мають бути підписані відповідальним працівником (особою) суду та суддею, а також скріплені відбитком гербової печатки суду. У разі якщо судове рішення не набрало законної сили, про це працівником апарату суду зазначається на копії, що видається. Таким чином, судом достовірно встановлено, що Рішенням Шахтарського міського суду Донецької області від 25.10.2005р. (справа №2-5135/2005р.), заявниця [PERSON] була призначена опікуном недієздатної [PERSON], [INFO], копія завірена печаткою суду, підписана суддею та секретарем, на ній написано, що вона (копія) вірна, на ній відсутній запис, що рішення суду не набрало законної сили з будь-якої причини, та, враховуючи, що згідно вимог ст. ЦПК України в редакції 2010року строк для оскарження судового рішення був передбачений протягом десяти днів з дня отримання копії рішення, копія видана у 2005році, завірена відповідно до інструкції з діловодства в судах, суду не надано відомостей, що було поновлено будь-кому строк для її оскарження протягом останнього часу. У зв'язку з тим, що копію зазначеного судового рішення неможливо отримати у суді, який його ухвалював через тимчасову відсутність діяльності суду з-за проведення АТО, рішення суду слід визнати таким, що є чинним, чим захистити право заявниці і її підопічної на реалізацію їхнього права про зміну місця проживання. Враховуючи вищенаведене, а також надані суду відомості і документи, суд дійшов висновку, що докази, на які посилається заявник, достатні для встановлення факту того, що рішення Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 25.10.2005 року у справі №2-5136 є належним, та таким, що набрало законної сили, та на підставі якого можливе відрахування [PERSON] з психоневрологічного інтернату м.Слов'янськ Донецької області.

Outcome: approved