Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області Хомченко Світлани Іванівни та просить суд стягнути з відповідача завдану незаконними діями моральну шкоду в розмірі 10000 грн.( а.с.1-3) В обґрунтування позову послався на те, що суддя відмовила йому в розгляді його скарги від 08.12.2014 року на неправомірні дії працівників прокуратури міста Марганець. 20.01.2016 року рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України було встановлено, що суддя своїми діями порушила його право на доступ до правосуддя, що потягло винесення завідомо неправосудного судового рішення. Через халатність судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області Хомченко Світлани Іванівни його скарга була розглянута лише 15.05.2015 року, що потягло порушення строків розгляду кримінального провадження № 420120403300000007, чим порушено його права на захист та реалізацію законних прав як потерпілого по кримінальному провадженню. Оскільки позивач перебуває в [PERSON] УВП №4, з метою реалізації його прав та законних інтересів, своєчасного розгляду справи, з ініціативи суду 22.04.2016 року було постановлено ухвалу про проведення в режимі відеоконференції судового засідання по розгляду цивільної справи\~ за позовом [PERSON] до судді Марганецького міського суду Дніпропетровської області Хомченко Світлани Іванівни про відшкодування моральної шкоди, яке призначене на 13 травня 2016 року о 10-00 годин в приміщенні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області за адресою: м. Нікополь, вул. Шевченко, 201. Доручено забезпечення проведення судового засідання в режимі\~ відеоконференції за участю позивача [PERSON] [PERSON] УВП № 4 управління державної пенітенціарної служби України в Дніпропетровській області за адресою: 490006, м. Дніпропетровськ, вул. Чичеріна, 80. 13.05.2016 року згідно повідомлення представника [PERSON] УВП № 4 управління державної пенітенціарної служби України в Дніпропетровській області [PERSON] відмовився від участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції без будь-яких поважних причин, що підтверджується відеозаписом та журналом судового засідання. Як вбачається з позовної заяви [PERSON] просить суд розглянути його позовну заяву в строки передбачені законом. Враховуючи, що позивач заяви про залишення позову без розгляду чи про відмову від позову суду не подавав, беручи до уваги місцезнаходження позивача та з метою дотримання вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод суд прийшов до висновку про розгляд справи за відсутності позивача, що відповідає праву на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідач в судове засідання не зявилась, повідомлялась належним чином про дату, час та місце судового засідання, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Згідно ст. 15 ЦК України особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно п. п. 8, 9 ч. 2ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Право фізичних та юридичних осіб, зокрема, на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32,56,62,152 Конституції України. Згідно ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст. 1166 ЦК України відповідно до загальних підстав відповідальності за майнову шкоду, яка завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, та також завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог ч. 5, 6 ст. 1176 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення у цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного судового рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. В своєму рішенні від 23.05.2001 року за N 6-рп/2001 Конституційний Суд України, зокрема, зазначив, що виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Отже, суди та судді при розгляді ними цивільних, кримінальних, адміністративних справ та справі про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Однією із основних конституційних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом. Виходячи з цього, рішення судів і відповідно до них дії або бездіяльність суддів з питань здійснення правосуддя можуть бути оскаржені у встановленому законом порядку, а не шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Як роз'яснено в п. 10постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року N 8 "Про незалежність судової влади", відповідно до частини п'ятоїстатті 124 Конституції України(254к/96-ВР) судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається. У низці рішень Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на суд, окремим аспектом якого є право на доступ до правосуддя, не є абсолютним (у рішеннях "Голдер проти Великої Британії" від 21 лютого 1975 року, "[PERSON] де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року). Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Проте, в зазначеному вище випадку між позивачем та суддею (відповідачем) такі правовідносини не виникають. Такі спори не пов'язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом. Згідно з частиною першою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом. Відповідно до статті 125 Основного закону України в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані суди та Верховний Суд України. Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про Вишу раду юстиції". Таким чином, на сьогодні чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності)судді, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті126 і 129 Конституції України). Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку N 11 (2008) до уваги Комітету [PERSON] Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини. У Висновку N 3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред'являються їм у зв'язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Яес (2010) 12 Комітету [PERSON] Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки). Застосування положення частини шостої статті 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не пов'язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акту органом судової влади. Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду. Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам статей 6,41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. В судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи жодного рішення суду з приводу іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення суду немає, також позивачем не доведено безпосереднього причинного зв'язку між зазначеною позивачем діяльністю судді та моральною шкодою. Посилання позивача на наявність рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо дій судді не є підставою для предявлення вимог про відшкодування моральної шкоди відповідно до статті 1176 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Отже, з огляду на вище викладене, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди відповідно до статті 1176 ЦК України є недоведеними та безпідставними, до того ж предявлені безпосередньо до судді , тобто до неналежного відповідача, а тому не підлягають задоволенню. Відповідно до статті 88 ЦПК України судовий збір в розмірі 551 грн. слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed