Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідачів - виконавчого комітету Чернівецької міської ради, [PERSON] про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним, а саме Державного акту про визнання права власності на земельну ділянку недійсним. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що відповідач [PERSON] , 25.05.2001 року уклав договір купівлі-продажу, відповідно до якого набув у власність земельну ділянку та отримав Державний акт на право власності від 05.11.2001 року (серії І-ЧВ №014474 від 05.11.2001р., загальною площею 1000 га). Вказує, що не було встановлено фактичне землекористування, а також не було досліджено схематичний план і архівні рішення щодо закріплення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , де містилося нерухоме майно [PERSON] , який міститься у матеріалах технічної документації та з якого чітко вбачається, що земельна ділянка, яка була закріплена за даною поштовою адресою становить 0,595 га відповідно до Рішення за № 552 від 14.05.1954 року, а фактично було здійснено приватизацію Мотивує позов і тим, що існування технічної документації та її складових, порушує її право, оскільки йому не надав Департамент містобудівного комплексу та земельних відносин відповідей на його звернення, тим самим порушив його право на захист. Зазначив, що ще у 25.05.2001 року було укладено договір купівлі - продажу, відповідно до якого [PERSON] набув у власність спірну земельну ділянку, та надалі виготовив Держаний Акт на право власності від 05.11.2001 року. А отже, враховуючи той факт, що [PERSON] помер, то належне йому майно, ще за життя перейшло у власність [PERSON] відповідача по справі, а тому, при виготовленні документації - установчого документу на земельну ділянку, орган місцевого самоврядування не мав би приймати спірного рішення про затвердження технічної документації, оскільки відповідно до Рішення за № 552 від 14.05.1954 року вбачаться, що за даною адресою лише було затверджено земельну ділянку в розмірі 0,595 га, що в даному випадку потребувало складання проекту відведення, і з підстав того, що зі змісту протоколу від 09.04.2008 року, вбачається, що комісія з питань земельних відносин встановила, що при виготовлені проектної документації про передачу у власність та надані у постійне користування спірної землі не було погоджено меж із сусідніми землекористувачами. На думку позивача у спорах, пов`язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Просить, заявлені ним до суду позовні вимоги задовольнити; визнати рішення органу місцевого самоврядування незаконним а Державний акт про визнання права власності на земельну ділянку недійсним. Рух справи та позиція сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13.11.2020 року відкрито провадження по справі, за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від Представником відповідача, виконавчого комітету Чернівецької міської ради скеровано до суду відзив на позовну заяву, в якому посилаються на те, що [PERSON] проживає в багатоквартирному житловому будинку по [ADDRESS] з 1997 року. Вказують, що за багатоквартирним житловим будинком, була закріплена земельна ділянка для його обслуговування та мешканці будинку поділили земельну ділянку між собою, для подальшого її використання. Зазначають, що ніхто із мешканців будинку не звертався до виконкому міської ради із заявами про приватизацією земельних ділянок і видачею їм Державного акту на землю. Окрім наведеного, мотивують відзив і тим, що станом на 2020 рік, у Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні будь які відомості про зареєстроване за співвласниками багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] право власності, право оренди чи користування на земельну ділянку, на якій знаходиться вказане будинковолодіння та станом, на день прийняття оскаржуваного рішення, у виконавчого комітету Чернівецької міської ради були відсутній будь які дані і документи, які б посвідчували право мешканців багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] на спірну земельну ділянку по вказаній адресі. Просили, в задоволенні позовних вимог відмовити. Одночасно, з відзивом, представником відповідача Чернівецької міської ради направлено до суду заяву про застосування строків позовної давності, та просили розглянути справу у відсутність представника відповідача. Відповідачем [PERSON] також, скеровано до суду відзив, в якому просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, оскільки даний спір вже був розглянутий в судах усіх інстанцій. Вказує, що є рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16.06.2004 року, що набрало законної сили є таким, що розглянуто як апеляційною, так і касаційною інстанціями. Просив, суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Позивач, в її інтересах представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, у наданих суду поясненнях посилалися на обставини викладені в позові; у подальшому в судові засідання не з`являлися, у наданій заяві, просили розглядом завершити у їх відсутність. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Раздорський Р. в судовому засіданні у наданих суду поясненнях посилався на обставини викладені у відзиві його довірителя та просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Представник відповідача Чернівецької міської ради Ігнат М. в наданих суду поясненнях просив відмовити в задоволенні позову, просив врахувати обставини викладені у відзиві на позовну заяву та просив застосувати строк позовної давності. Враховуючи позицію позивача за обставинами, викладеними в позовній заяві, обставин відзиву відповідачів, дослідивши докази надані на обгрунтування вимог та їх заперечень, встановив наступні обставини та фактичні ним правовідносини, суд зважає на наступне. Досліджені докази та застосовані норми права. Рішенням №552 від 14.05.1994 року вирішено затвердити бюро технічної інвентаризації матеріали обміру земель будівельного кварталу №405 загальною площею 15030 кв.м. по [ADDRESS] на підставі Р-72 (а.с.24) Згідно довідки КЖП №6 що видана начальником КЖРП №6 - згідно інвентарної справи від 03.04.1954 року за будинком по [ADDRESS] який складається з 5 (п`яти) квартир закріплена земельна ділянка під городом загальною площею 1094,7 кв.м, , та за кожним власником будинковолодіння (квартири) закріплена вищезазначена земельна ділянка, виділена в квадратних метрах , а саме [PERSON] [INFO] 249 кв.м., кв.2 [PERSON] [INFO] 219 кв. м., кв.3 [PERSON] 20.10.1936 р.н. 223 кв.м.,кв.4 та [PERSON] [INFO] - 209 кв.м., кв.5; [PERSON] 197 кв.м. (а.с.25,26). 02.08.1997 року [PERSON] та [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець) уклали договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.18-19) Згідно копії технічного паспорта на будинок по [ADDRESS] виданого [PERSON] належить квартира посімейного спільного заселення розташована на 1 поверсі одноповерхового будинку яка складається з 2 кімнат житловою площею 37,80 кв.м. в тому числі 1-а кімната 24,70 кв.м., 2-а кімната 13,10 кв.м., кухня площею 7,40 кв.м., коридор 5,50 кв.м. комора 0,60 кв.м. веранди 2,40, всього загальна площа квартири 54,00 кв.м. (а.с.20-21). Свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок від 18.06.1999 року встановлено, що [PERSON] належить житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами що знаходиться в [ADDRESS] , та згідно схематичного плану сусідом [PERSON] являється позивач [PERSON] (а.с.51-54). Актом встановлення меж земельної ділянки що передався у приватну власність від 2000 року інженером МКП «СТИЛЬ» [PERSON] , згідно рішення МВК №595 від 14.05.1954 року погодженого та встановлено межі землекористування в натурі [PERSON] (а.с.56). Окрім наведеного, судом встановлено, що 13.07.2001 року [PERSON] звернувся до Департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин з заявою про переоформлення права постійного користування з [PERSON] на [PERSON] у зв`язку із купівлею житлового будинку (а.с.36), а [PERSON] звернувся із заявою до департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин про не заперечення переоформлення права постійного користування на земельну ділянку по [ADDRESS] (а.с.40). Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 29.01.2001 року №41/2 вирішено передати [PERSON] який зареєстрований по [ADDRESS] - земельну ділянку безоплатно у приватну власність в постійне користування земельну ділянку площею 0,0265 кв.м. для ведення індивідуального садівництва (а.с.41-44) Рішенням від 18.09.2001 року №820/19 про надання в користування і передачу у приватну власність земельних ділянок, припинення права користування земельними ділянками та внесення змін в раніше прийняті рішення виданого Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради виконавчого комітету надано [PERSON] який проживає по [ADDRESS] в постійне користування земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,0265 га для ведення індивідуального садівництва та зобов`язано його виготовити державний акт на право постійного користування землею по [ADDRESS] . (а.с.35-38). Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради, розглянуто протест заступника прокурора м. Чернівці від 26.09.2002 року №07/980 их-02 на п.10 додатку до рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 29.01.2001 року №41/2щодо передачі в приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,10 га по [ADDRESS] (а.с.27-28) Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16.06.2004 року [PERSON] та [PERSON] про передачу земельних ділянок у приватну власність на постійне користування, визнання частково та повністю недійсними державних актів на право приватної власності та постійне користування земельними ділянками, визначення частково недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки відмовлено. (а.с.62-66). Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 17.09.2004 року апеляційну скаргу [PERSON] та [PERSON] та виконкому Чернівецької міської ради відхилено (а.с.67-70); Ухвалою Верховного Суду України від 29.12.2006 року, касаційну скаргу [PERSON] , [PERSON] - відхилено, та рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16.06.2004 року залишено без змін. Досліджені вищенаведені докази у своїй сукупності є спів мірними і з показами свідка [PERSON] , який пояснив суду, що про те що межі земельної ділянки порушені та не погоджується з Державним актом на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] . Пояснив, що спірний будинок за договором купівлі продажу був придбаний [PERSON] та коли останній розпочав приватизацію, він не приходив до нього і не погоджував з ним межі земельної ділянки. Зазначив в поясненнях, що з дружиною звертався до відповідних органів з метою проведення приватизації своєї земельної ділянки, однак, їм було відмовлено і дружина не завершила приватизацію, внаслідок того, що земельна ділянка була поділена [PERSON] . На сьогоднішній день вказав, що [PERSON] помер. Пояснив, що за квартирою позивачки не закріплено ніякої площі офіційно земельної ділянки та документи про це відсутні. Всі звернення до суду з приводу земельної ділянки не увінчалися успіхом на їх користь. Згідно з частиною третьою\~статті 3 ЦПК України\~провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини першої\~статті 3 ЦПК України 2004 року\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною першою\~статті 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах\~Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відповідно до\~статті 89 ЦПК України 2004 року\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 41\~Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За змістом ч. 2 ст. 373\~Цивільного кодексу України\~право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. За положеннями статті 152\~Земельного кодексу України\~власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. В силу ст.19\~Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1 ст. 21\~Цивільного кодексу України\~суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частинами першою, другою статті 152\~Земельного кодексу України\~передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 393\~Цивільного кодексу України\~правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування можуть бути визнані незаконними в судовому порядку лише з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України. Згідно з ст. 12 Земельного кодексу України розпорядження землями територіальних громад відноситься до повноважень міських рад. Як суб`єкт права власності міська рада має право володіти, користуватися і розпоряджатися землями комунальної власності. Згідно ч.І ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб Ст.125 ЗК України передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Заборонено приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі, одержання, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації. Відповідно до ст. 23 Земельного кодексу України (в ред..1990 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до ст. 24 право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором. Спірна земельна ділянка на момент прийняття оскаржуваного рішення Чернівецькою міською радою не перебувала у власності чи користуванні жодних фізичних чи юридичних осіб, зокрема позивача. Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України 1990 року землями запасу визнаються всі землі, не передані у власність або не надані у користування. Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України 2001 року право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Стаття 1\~Першого протоколу до\~Конвенції\~про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льонрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від\~1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. У відповідності до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 01.07.2015 № 6-319цс15, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Велика Палата Верховного Суду вважала, що при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику (справа № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20). Необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку за певних обставин має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передання у власність земельної ділянки (див. висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12) На думку суду, позивач не довів, які його права порушує оскаржуване рішення №41/2 від 29.01.2001 року та державний акт право власності на земельну ділянку в розмірі 0,1000 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Окрім наведеного, суд звертає увагу і на те, що Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. За змістом статті 388 ЦК України, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. 32 Рішення, внесені до ЄДРСР за період з 20.04.2018 по 18.09.2019 Дайджест судової практики ВП ВС Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15. Як вказано вище, Державний акт це документ, що посвідчує право на земельну ділянку, із визнанням недійсним якого без внесення до державного реєстру відповідного запису щодо належного власника або землекористувача, спір про право може бути невирішеним (пункт 5.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Отже, визнання недійсним державного акта не є необхідним для вирішення питання про те, що земельна ділянка належить територіальній громаді міста. Орган місцевого самоврядування, в тому числі і міська рада, представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції та повноваження, визначені\~Конституцією України\~та іншими законами. За нормами\~ст. 155 Земельного кодексу України\~у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. В свою чергу згідно\~статті 106 ЗК України\~власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановлення твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Суд вважає, що непогодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками не може бути підставою для визнання рішення міської ради та державних актів недійсними. Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку міститься в ст.140 ЗК України і він є вичерпним. Однак, ст.140 ЗК України встановлює перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто у встановленому законом порядку. Відповідно до п.п.1.12, 1.13 цієї Інструкції складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об`єднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка та затвердженим в установленому законом порядку відведення цієї ділянки. Складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам організаціям і об`єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформлені правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією. Пунктом 2.1 Інструкції передбачено, що роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою виконуються в такій послідовності: підготовчі роботи; встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; складання кадастрового плану земельної ділянки, заповнення бланка державного акта. Невід`ємною частиною проекту землеустрою є акт погодження меж земельної ділянки. Ця документація оформляється в разі приватизації, оренди, зміни цільового призначення землі, відведення територій під будівництво тощо. Документ підписує суб`єкт, який оформляє право на землю, а також власники та користувачі сусідніх територій. Акт погодження меж земельної ділянки - документ, що підтверджує відсутність претензій з боку правовласників сусідніх земель на встановлення меж території, яка відводиться. Підписання акту власниками та землекористувачами прилеглих ділянок означає, що вони згідні з розташуванням і контурами відведеної території. Актом підтверджується узгодження межових знаків щодо сформованої ділянки між суб`єктами земельних відносин. Щодо заяви відповідача Чернівецької міської ради про застосування в спірних правовідносинах позовної давності суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність -\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256\~Цивільного кодексу України). Основи застосування позовної давності передбачені главою 19 ЦК України. Позовна давність нормами ЦК України поділена на загальну та спеціальну. Загальна позовна давність\~установлюється тривалістю у\~три роки\~(ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представником відповідача Чернівецької міської ради в обґрунтування заяви про застосування позовної давності, вказано, що позивачем [PERSON] пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, без поважних причин. Той факт, що позивачу було відомо про порушене, на його думку, право на земельну ділянку та про наявність оскаржуваного Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія І-ЧВ №014474 на ім`я [PERSON] 0,1000 га, для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за Л№8308 виданого 05 листопада 2001 року. Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у Постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, у приписі частини першої статті 261 ЦК України є презумпція обізнаності особи про стан її суб`єктивних прав. Тому, обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Водночас, позивачем взагалі не обґрунтовано та не доведено ні терміну, з якого йому стало відомо про порушення його прав, ні поважності причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, відтак із цієї підстави слід відмовити у задоволенні позову. Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Висновки: На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються позивачі, як учасники справи, як на підставу заявлених вимог, оцінивши належність доказів, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed