Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з вказаним позовом та просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірна квартира є комунальною власністю територіальної громади м.Миколаєва, на даний час в цій квартирі зареєстрований відповідач, який з 2018 року у спірній квартирі не проживає, що було виявлено під час обстеження житлового фонду працівниками КП СКП "Гуртожиток" тому позивач просив позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених в позові. Просила розглянути справу за наявними матеріалами справи, жодних нових клопотань щодо збирання доказів по справі не заявляла. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день слухання справи повідомлявся належним чином , причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача просив в позові відмовити за недоведеністю та необгрунтованістю позовних вимог. Звернув увагу суду на неналежність як доказу Актів про непроживання відповідача в спірній квартирі. Зазначив, що [PERSON] , а також його брат [PERSON] після смерті матері, яка була основним квартиронаймачем, постійно по теперішній час проживає у цій квартирі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день слухання справи повідомлявся належним чином, надала заяву про розгляд справи у їх відсутність. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, доходить до наступного. Згідно довідки № 3667 наданої СКП "Гуртожиток" від 05.11.2018 року, у спірній квартирі зареєстрований [PERSON] з 13 липня 2004 року. Власником особистого рахунку по вищевказаній спірній квартирі є [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідач є її рідним сином. Згідно актів про непроживання, наданих СКП "Гуртожиток" від 15.01.2019 року, від 12.03.2019 , від 11.07.2019 в квартирі ніхто не проживає, з листопада 018 року . Акт складений і підписаний начальником технічної дільниці № 1 як предстанвиком КП СКП "Гуртожиток" [PERSON] . При цьому жодних доказів того, що підписант цього акту дійсно є представником КП СКП "Гуртожиток" - суду не надано. Також в актах зазначено, що вони складені зі слів сусідів , проте сусіди від підпису та надання своїх паспортних даних відмовилися. Також існує заборгованість щонайменше з 2018 року по оплаті за комунальні послуги за вказану квартиру. Право власності на вказану квартиру ні за ким не зареєстровано, квартира не приватизована, знаходиться на балансі міськвиконкому. Частиною 3 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і у порядку, передбачених законом. Згідно ч.1 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.81 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Отже, при розгляді справ про визнання особи такою, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясувати причини відсутності понад встановлені законом строки. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що факт постійного непроживання відповідача протягом шести місяців в спірній квартирі , як і втрата відповідачем зв`язку зі спірним житлом - позивачем достеменно не доведена . Так, надані Акти не відповідають взагалі встановленим нормативним вимогам щодо їх складання та складені зі слів невідомих осіб. Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б підтверджували зазначені в позові обставини - позивачем не надано. У рішенні Європейського суду з прав людини Кривіцька та Кривіцький проти України (№8863/06) від 02 грудня 2010 року судом зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Виходячи з вказаних обставин та зазначених правових норм, суд вважає, позов таким, що не підлягає задоволенню за недоведеністю позовних вимог. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем - не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: dismissed