Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. У липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги наступним. Відповідно до свідоцтва про права власності на житло від 01.06.2000 року, виданого на підставі розпорядження міського голови Слов`янської міської ради Донецької області № 565р від 27.04.2000, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . В даній квартирі крім позивача і членів його родини зареєстрований, як член сім`ї його зять, відповідач по справі - [PERSON] . Відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з донькою позивача - [PERSON] . Після розірвання шлюбу з дочкою, починаючи з 17.07.2020 року він виїхав з квартири. Жодних перешкод в користування квартирою відповідачу не чинилось. Добровільно знятися з місця реєстрації відповідач не побажав. Однак, у позивача виникають труднощі зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються. У зв`язку з викладеним, просить суд усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справ. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 19.08.2021 року по справі проведено підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про права власності на житло від 01.06.2000 року, виданого на підставі розпорядження міського голови Слов`янської міської ради Донецької області № 565р від 27.04.2000 року (а.с.8-9). З довідки № 2043 від 22.07.2021 року, виданої ТОВ «Керуюча компанія «Ліра ЛТД» м. Слов`янська, слідує, що за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані заявник - [PERSON] , дочка - [PERSON] , зять - [PERSON] , онука - [PERSON] , онука - [PERSON] (а.с.10). Відповідно до акту про фактичне проживання від 22.07.2021 року, складеного ТОВ «Керуюча компанія» Ліра ЛТД», [PERSON] , [INFO] не мешкає у указаній квартирі з 17 липня 2020 року і по теперішній час, особисті речі в квартирі відсутні, про що свідчать сусіди [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). V. Оцінка Суду. У Конституції України, закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 71 та ст. 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Крім того, ухвалюючи рішення у даній справі, суд відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини", використовує також практику Європейського суду як джерело права. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України). Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Звертаючись до суду з позовом, позивач надав акт про фактичне проживання від 22.07.2021 року, складеного ТОВ «Керуюча компанія» Ліра ЛТД», [PERSON] , [INFO] не мешкає у указаній квартирі з 17 липня 2020 року і по теперішній час, особисті речі в квартирі відсутні, про що свідчать сусіди [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сім`ї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, [PERSON] у спірній квартирі по [ADDRESS] не мешкає, тому наявні підстави усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов щодо усунення перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Позивач не вимагає компенсації за понесені нею судові витрати.

Outcome: approved