Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-03 00:00:00

06.04.2017 року до Петриківського районного суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Єврокар Україна" звернувся [PERSON] Позивач просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 720 від 27 березня 2017 року, укладений між сторонами. Стягнути з відповідача на користь позивача 12\~568.50 грн. Стягнути з відповідача на користь позивача 125.69 грн. сплачених за послуги банку за перерахування коштів. Стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 2\~000.00 грн. Свої вимоги мотивував тим, що за попередньою домовленістю між сторонами, відповідач зобов'язався продати автомобіль марки ВАЗ 2110 за 87\~000.00 грн., а позивач мав сплатити авансовий рахунок на суму 12\~568.50 грн., після сплати якого автомобіль мав бути переданий останньому на третій день після сплати вище зазначеної суми. Після даного узгодження, відповідач надав позивачу платіжні реквізити для сплати авансу, який того ж дня був сплачений, та після надання копії квитанції відповідачу був підписаний договір фінансового лізингу. Детально вивчивши зміст договору позивачу стало відомо, що замість раніше обумовленого ВАЗ 2110 за 87\~000.00 грн. в договорі значиться ЗАЗ Sens вартістю 179\~550.00 грн. Позивач звернувся до відповідача за поясненнями з якого приводу така вартість автомобіля та чому в договорі зазначений інший автомобіль, на що представник відповідача повідомив, що таку суму необхідно показати для податкової служби і нічого в цьому страшного немає. На обумовлену раніше дату автомобіль переданий Позивачу не був. Окрім цього до говору мали бути додані додатки № 1 Графік сплати Авансового внеску, № 2 Специфікація, №3 Графік сплати лізингових періодичних платежів, які мали бути підписані як позивачем і відповідачем, що фактично не було зроблено та у позивача відсутні дані додатки. Позивач вважає, що Договір суперечить положенням таких законів, як: Закону України "Про фінансовий лізинг", Закону України "Про захист прав споживачів", вимогам Цивільного кодексу України, так як не посвідчений нотаріально, у Відповідача відсутні ліцензії на ведення фінансової діяльності, умови Договору є несправедливими та порушують принцип добросовісності, а тому має бути визнаний недійсним, а кошти сплачені в рахунок авансу, повернуті позивачу. 28.04.2017 року до суду надійшла апеляційна скаргу відповідача на ухвалу суду від 07.04.2017 року про відкриття провадження. Однак, 08.06.2017 року апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалив апеляційну скаргу вважати неподаною та повернути заявнику. 04.09.2017 року до суду надійшли заперечення на позовну заяву, в яких відповідач просить суд відмовити позивачу в задоволенні його вимог у повному обсязі з огляду на наступне. Відповідач зауважив, що відповідно до Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 3009 від 04.07.2017 року, було вирішено видати ТОВ «Єврокар Україна» ліцензію на здійснення господарської діяльності з надання фінансових послуг з фінансового лізингу. Діяльність з фінансового лізингу визначена як фінансова послуга, що потребує обов'язкового ліцензування, відповідні ліцензійні умови, які надають можливість отримати суб'єктами господарювання відповідної ліцензії, були затверджені Кабінетом Міністрів України 07.12.2016 року постановою № 913. До моменту затвердження даних ліцензійних умов, надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно було дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги визначено Положенням про надання послуг з фінансового лізингу від 22.01.2004 року № 21. ТОВ «Єврокар Україна» займається виключним видом господарської діяльності по наданню окремої фінансової послуги з фінансового лізингу, що передбачено п. 5 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до постанови КМУ № 913 від 07.12.2016 року, юридичні особи, що здійснюють свою господарську діяльність зобовязані привести свою діяльність у відповідність до затверджених ліцензійних умов строком до 10.06.2017 року, тож до цього часу відповідач зобов'язаний був здійснювати свою діяльність на підставі іншого дозволу Нацкомфінпослуг, а саме на підставі Довідки ФЛ № 568 від 14.06.2016 року. Так, 27.03.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 720, відповідно до умов якого позивач добровільно сплатив на рахунок відповідача передбачені договором лізингові платежі в розмірі 12 568, 50 грн. з відповідним призначенням «Комісія за організацію Договору № 720 від 27.03.2017р.». Лізингоодержувач погодився з усіма умовами Договору під час його підписання і здійснив оплату Комісії за організацію саме за послугу з організації та оформлення Договору при його укладанні, що визначено умовами Договору. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення Договору є особисте підписання позивачем кожної сторінки Договору, тож між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах Договору. Той, факт, що позивач не скористався своїм правом на належне ознайомлення з умовами договору, не може свідчити про введення в оману позивача відповідачем, так, як у відповідності до ч. 1 ст. 230 ЦК України обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У такий спосіб, на думку відповідача, позивач хоче ухилитися від взятих на себе зобовязань за Договором. Крім того позивач сплатив передбачений договором лізинговий платіж в розмірі 12 568, 50 грн. з відповідним призначенням «Комісія за організацію Договору № 720 від 27.03.2017р.», тобто на момент укладення договору та у момент оплати передбаченого лізингового платежу, позивач був ознайомлений з умовами такого платежу та повністю усвідомлював значення сплати такого на рахунок ТОВ «Єврокар Україна», а свідчення про протилежне є недоцільним. Безпідставними є також твердження позивача про те, що договір фінансового лізингу є недійсним, оскільки не був посвідчений нотаріально. Позивач посилається на правову позицію Верховного Суду України, що була наведена у постанові від 16.12.2016 року по цивільній справі № 6-2766цс15. Проте, позивач не врахував, що в постанові ВСУ від 16.12.2015 року було встановлено, що укладений між сторонами правочин поєднує в собі елементи кількох видів договорів, тож за своєю правовою природою є змішаним договором відповідно до положень ч. 2 ст. 628 ЦК України, про що чітко зазначено в постанові. Проте, сторони даної справи уклали не змішаний договір, а уклали конкретно договір фінансового лізингу. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Відповідно до ч. 2 ст. 219 ЦК України суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі. Відповідно до п. 1.8. Договору сторони погодили, укласти даний договір у простій письмовій формі з дотримання всіх його істотних умов. Сторони підтверджують, що обраний предмет лізингу на момент укладення договору відсутній у лізингодавця, який буде набуто лізингодавцем після виконання лізингоодержувачем умов п. 1.7. та 4.1. даного Договору. В такому випадку, на думку відповідача, на момент укладення оспорюваного правочину, такий не містить в собі елементи договору оренди транспортного засобу, а тому застосовування норми ч. 2 ст. 799 ЦК України у момент укладення договору фінансового лізингу є безпідставним. Також відповідач не погоджується із твердженням позивача про несправедливість умов Договору. Всі умови Договору були погоджені між сторонами у момент його підписання. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Всі платежі, враховуючи платіж «Комісія за організацію Договору», порядок розірвання Договору було попередньо погоджено сторонами, і в момент підписання Договору позивач не визначив його несправедливим та неприйнятним по відношенню до себе. Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Умовами Договору передбачено утримання штрафу за дострокове розірвання правочину лізингоотримувачем ( позивачем ), тож відмова у поверненні Комісії за організацію Договору в даному випадку не суперечить нормам чинного законодавства, а виступає забезпеченням виконання Договору. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Таким чином, зазначив відповідач, на момент укладання договору між сторонами, він запропонував позивачу відповідні умови, а останній в свою чергу погодився на запропоновані умови. Сторони взяли на себе певні зобов'язання та погодили вид забезпечення виконання взятих на себе зобов'язань по договору у вигляді штрафу за дострокове розірвання договору саме лізингоодержувачем (позивачем), а не лізингодавцем (відповідачем ). Відповідно до ст. 7 ч. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» Лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Відповідно до ст. 11 ч. 1 п. З ЗУ «Про фінансовий лізинг» Лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Законом передбачено можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших же випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору. Стягнення штрафу та відмова у поверненні сплаченої комісії за організацію Договору в даному випадку виступає, як забезпечення виконання позивачем взятих на себе обов'язків, при укладенні даного правочину, тож посилання на зазначені обставини, як на несправедливі є безпідставними. Крім того, відповідно до ч. 2, 4 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. На основі викладеного відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні його вимог у повному обсязі. Позивач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить їх задовольнити. Просить стягнути з відповідача на його користь витрати по сплаті судового збору. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи без участі їхнього представника. Всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню через наступне. 14.06.2016 року відповідача взято на облік, як такого, що має право надавати послуги з фінансового лізингу. 27.03.2017 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 720, згідно яким предметом Договору є транспортний засіб зазначений у статті 1.1 Договору та Специфікації (додаток № 2 Договору), а саме ЗАЗ Sens комплектація/модифікація standart+; об'єм/тип двигуна 1.3/бенз.; тип КПП 5 Мex, привід 2Wd. Вказаний договір нотаріально посвідчено не було. Специфікації (додаток №2 Договору), як і ніші додатки сторонами не надано. Вартість предмета лізингу визначено у статті 8.2 Договору в розмірі 179\~550.00 грн. Відповідно до статті 1.3 Договору, лізингодавець бере на себе зобовязання придбати Предмет Лізингу у власність (отримати право власності на Предмет Лізингу) та передати Предмет Лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується Предметом Лізингу на умовах даного Договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу Предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п 9.5. ст. 9 даного договору (статті 1.7 Договору). Статтею 9.1 Договору визначено, що комісія за організацію Договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу в розмірі 7%, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію Договору зазначено у Додатку №1 до даного Договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обовязкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобовязаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу. Позивач 27.03.2017 року сплатив 12 568.50 грн. - Комісії за організацію Договору та послуги банку в розмірі 125.69 грн. (а.с. 24). Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини). Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані). Розглядаючи дану справу по суті суд в першу чергу має з'ясувати чи дотримано сторонами норми закону, які висувають вимоги до правомірності правочину та виконання яких виключає віднесення правочину до нікчемного. Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг". Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Отже, з урахуванням того, що на договір фінансового лізингу розповсюджуються норми Цивільного кодексу, які регулюють відносини з приводу найму (оренди), то у відповідності до ст.799 ЦК України такий договір укладається у письмовій формі, а у випадку участі в ньому фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України). Статтею 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (статті 219, 220, 224 ЦК України тощо), та на оспорювані, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (статті 222, 223, 225 ЦК України тощо). Отже, нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як зазначено вище Договір нотаріально не посвідчувався, що сторонами не заперечується. Таким чином, договір фінансового лізингу предметом якого є транспортний засіб, а сторонами договору фізична і юридична особа, всупереч положень ст.799 ЦК не було укладено в нотаріальній формі, а тому він в силу положень ст.220 цього ж Кодексу є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеним у постановах від 16 грудня 2015р. по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи наведену норму закону грошові кошти в розмірі 12\~568.50 грн. підлягають стягненню з відповідача саме в порядку повернення коштів, сплачених за нікчемним договором лізингу. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої комісії за прийом платежів згідно тарифів банку в розмірі 125.69 грн., оскільки укладений правочин між сторонами є нікчемним, вказана сума не була перерахована на користь відповідача, а входить у складову частину банківських операцій, в цій частині позову слід відмовити за необґрунтованістю. Таким чином, враховуючи вище викладене, оскільки судом не встановлено правомірності укладеного між сторонами правочину, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення коштів, які сплачені за нікчемним договором лізингу. Інші доводи сторін висновки суду не спростовують. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, а саме стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1\~280.00 грн., які були сплачені Позивачем, що підтверджується квитанцією № 2 від 06.04.2017 року (а.с.1). Щодо стягнення витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" Розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Виходячи з аналізу вказаної норми відшкодуванню підлягають витрати на правову допомогу за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у трьох випадках: 1) надання правової допомогу у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. В підтвердження понесених витрат суду надано квитанцію до прибуткового касового ордера № 04/04 від 04.04.2017 року, згідно якої від позивача прийнято 2 000.00 грн. за складання позовної заяви про визнання договору фінансового лізингу з відповідачем недійсним та стягнення коштів (5 годин). Таким чином, оскільки позивачем не надано доказів понесення витрат передбачених вищевказаною нормою, підстави для стягнення з відповідача витрат на складення позову задоволенню не підлягають.

Outcome: partial