Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

У січні 2020 року на адресу Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшов вищевказаний позов. Позов вмотивований тим, що відповідачка у справі як одинока мати народила хлопчиків [PERSON] [INFO] та [PERSON] . Діти набули статус дітей позбавлених батьківського піклування, відповідно до актів про дитину покинуту в пологовому відділенні Бориспільської ЦРЛ. Мати дітей не забрала дітей з пологового будинку не виявляла та не виявляє бажання піклуватися про дітей. Наразі діти влаштовані під опіку до громадянки [PERSON] . У зв`язку з вищевикладеним позивач просить суд позбавити відповідачку батьківських прав та стягнути з неї на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою судді від 27.01.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання у справі. У судове засідання представник позивача не з`явився. До суду подав заяву про розгляд справи у цього відсутність. Відповідачка у судове засідання не з`явилась. До суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність. У заяві вказала, що з позовом погоджується. Суд, дослідивши письмові матеріали справи дійшов наступного висновку. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] . Матір`ю дитини записана [PERSON] . [PERSON] народився [INFO] . Матір`ю дитини вказана [PERSON] . Вказані вище обставини підтверджуються копіями свідоцтв про народження дітей виданих відділом реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції Київської області (а.с.12, 20). Відповідно до заяви [PERSON] від 31.05.2006 року, яка затверджена головним лікарем, остання відмовилась від [PERSON] та просила влаштувати її дитину в дитячий будинок на державне утримання (а.с.19). Відповідно до нотаріально завіреної заяви [PERSON] від 01 липня 2005 року, остання відмовилась від [PERSON] (а.с.25). Рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області від 12.10.2006 року № 738 було призначено опікуном [PERSON] над малолітнім [PERSON] (а.с.7). Рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області від 22.05.2007 року № 390 було призначено опікуном [PERSON] над малолітніми [PERSON] та [PERSON] (а.с.21). З висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON] відносно малолітнього [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] та стягнення аліментів на їх утримання вбачається, що з метою захисту законних прав та інтересів [PERSON] та [PERSON] вважає задоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно її дітей [PERSON] та [PERSON] та стягнення аліментів на їх утримання (а.с.6 зворот). Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі "Мамчур проти України" (заява №10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у як найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року втручання держави у сімейне життя має не тільки ґрунтуватися на нормах національного права, тобто бути законним, та переслідувати легітимну мету у виді захисту прав дитини, а й бути "необхідним у демократичному суспільстві", а саме відповідати нагальній суспільній потребі такого виняткового втручання у відносини сторін (п. п. 49-51, 59, 60). Згідно статей 9, 18 Конвенції "Про права дитини", ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991р., № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Приписами вказаної Конвенції, Закону України "Про охорону дитинства", Європейської Конвенції "Про здійснення дітей", ратифікованої Україною 03.08.2006 р., Конвенції "Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей", ратифікованої Україною 14.09.2006 р., гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст.. 150 СК України. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини, тобто якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи грунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України"). Судом встановлено, що відповідач визнав позов в частині позбавлення його батьківських прав, а тому дані обставини не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.2 ст. 193 СК України, якщо батьки не беруть участі утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу, охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можу бути стягнуті з них на загальних підставах. Відповідно до ч. 2 ст.166 Сімейного кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до положень ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я і матеріальне становище дитини та платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст. 182 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У даному випадку при визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідачка ніде не працює, при цьому є особою працездатного віку та має задовільний стан здоров`я, а тому зобов`язана утримувати своїх дітей в обсязі, необхідному та достатньому для їх гармонійного розвитку. Таким чином, виходячи з засад виваженості, розумності і справедливості та меж заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] [INFO] , яка проживає за адресою [ADDRESS] , на виховання якої передані діти, у твердій грошовій сумі яка дорівнює 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання дітей: [PERSON] [INFO] та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] до їх повноліття. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір, від сплати якого позивач був звільнений при зверненні до суду з даним позовом, у розмірі по 840 грн 80 коп. за кожну позовну вимогу, а всього 1 681 грн 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved