Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

У серпні 2016 року позивач звернувсь до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував на те, що 18 жовтня 2006 року між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно якого [PERSON] надано кредит в розмірі 35000 доларів США. З метою забезпечення виконання вищезазначеного зобовязання між ним та АКТ «Укрсиббанк» укладено іпотечний договір №26024 від 18.10.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], за умовами якого він передав в іпотеку банку житловий будинок площею 67,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Орловська, 8. В подальшому, 12 грудня 2011 року між АКБ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1, за умовами якого АКБ «Укрсиббанк» уступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги за договором про надання валютного кредиту від 18 жовтня 2006 року. Разом з тим, вважає, що договір про надання споживчого кредиту від 18 жовтня 2006 року є недійсним, оскільки укладений з порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а також недійсним є і договір факторингу №1 від 12 грудня 2011 року в частині відступлення прав за договором про надання споживчого кредиту від 18 жовтня 1006 року. Посилаючись на вказане, просив визнати договір про надання споживчого кредиту від 18 жовтня 2006 року та договір факторингу №1 від 12 грудня 2011 року в частині відступлення прав за договором про надання споживчого кредиту від 18 жовтня 2006 року недійсними. У судовому засіданні, яке проводилося в режимі відеоконференції, представник позивача поданий позов підтримав та просив про його задоволення. В подальшому, в судові засідання представник позивача не зявлявся, надав через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача. Представник ПАТ «Укрсиббанк» у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, підтримавши подані на адресу суду письмові заперечення. В подальшому в судові засідання не зявлявся, подавши через канцелярію суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Від представника ТОВ «Кей-Колект» через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності. Також зазначив, що позов не визнає, підтримавши раніше подані заперечення. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, причину своєї неявки суду не повідомила. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України подальше судове провадження проводилось без технічної фіксації. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити виходячи з наступного. Так, за змістом ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно вимог ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлення, що 18 жовтня 2006 року між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого [PERSON] надано кредит в розмірі 35000 доларів США (а.с. 7-16). З метою забезпечення вказаного кредитного зобовязання між [PERSON] та АКТ «Укрсиббанк» укладено іпотечний договір №26024 від 18.10.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], згідно якого позивач передав в іпотеку банку житловий будинок площею 67,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Орловська, 8. 12 грудня 2011 року між АКБ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1, за умовами якого АКБ «Укрсиббанк» уступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги за договором про надання валютного кредиту від 18 жовтня 2006 року (а.с. 17-21). Так, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач вказував на те, що спірний договір про надання споживчого кредиту укладено з порушенням положень\~Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема при його укладені банком порушено ряд положень законодавства про захист прав споживачів, а саме відповідачем не було надано позичальнику як споживачу фінансових послуг для\~ ознайомлення та підпису інформації щодо\~ умов кредитування, банк приховав реальну відсоткову ставку по кредиту, не надав обґрунтування вартості сукупних послуг, чим вплинув на здійснення позичальником свідомого вибору схеми кредитування, а тому просив про визнання такого договору недійсним. Положеннями ст. 627 ЦК України та\~ст. 6 цього Кодексу\~визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. При цьому, як убачається зі змісту ч. 1-5\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. \~ \~ \~ \~ Відповідно до\~ ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Крім того, згідно розяснень, викладених у\~ п. 7 Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При цьому, відповідно до розяснень, які містяться в п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема\~ЦК\~(статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055),\~статті 11,\~ 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". \~ \~ Як вже було встановлено судом, 18 жовтня 2006 року між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно якого [PERSON] було надано кредит в розмірі 35000 доларів США., умовами якого передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплату нарахованих за період користування відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат, права та обовязки сторін, а також умовми вставнолення кредитного ліміту. Так, відповідно до ст.ст.\~1054,1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. \~ \~ \~ Статтею 207 ЦК України\~в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. \~ \~ \~ \~Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін. \~ \~ \~ \~Крім того, у ч. 2\~ст. 639 ЦК України визначено, що\~якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. \~ \~ \~ \~ Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, кредитний договір було підписано сторонами й відповідно підписавши даний договір кожна із його сторін, у тому числі й позичальник взяв на себе зобов'язання виконувати умови договору. \~ \~ \~ \~Разом з тим, позивач вважає, що зміст спірного публічного договору суперечить частині 2 \~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладенням Договору, ні протягом його дії, відповідач не повідомив у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає Закон. \~ \~ \~ \~Зокрема, відповідно до ч. 1\~ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. \~ \~ \~ \~Як зазначено у\~Законі України «Про захист прав споживачів», даний Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. \~ \~ \~ Відповідно до\~ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів»: споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; продукція будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. \~ \~ \~ \~Положеннями ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 4 ст. 11 Закону\~ договір про надання споживчого\~ кредиту укладається\~ у письмовій формі, один\~ з оригіналів\~ якого передається\~ споивачеві. Обовязок доведення\~ того, що один з оригіналів\~ договору\~ був переданий\~ споживачеві, покладається на\~\~ кредитодавця. \~ \~ \~ \~Частиною 2 \~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями\~\~споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є)варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. \~ \~ \~ \~При цьому, як встановлено судом та убачається з умов укладеного договору, зокрема з п. 9. 13 договору підписанням оскаржуваного договору позичальник засвідчив факт того, що усі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, перед підписанням даного договору позичальник отримав інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача», який надано суду, зі змісту якого убачається наявність усіх необхідних даних щодо умов кредитування. Крім того, з доданого до кредитного договору графіку погашення кредиту визначено сукупну вартість кредиту та дані щодо обовязкових платежів. \~ \~ \~ \~\~ \~Крім того, також слід зазначити, що в процесі розгляду справи безпосередньо споживач не оспорював достовірність свого підпису у кредитному договорі та не звертався до суду із відповідним позовом про визнання договору недійсним, а також не уповноважував на вчинення таких дій представника позивача. Таким чином, при укладенні спірного договору\~ споживачу\~ були\~ доведені до відома\~\~ Умови та правила надання\~\~ банківських послуг й відповідно умови кредитування, а тому\~ доводи позивача\~ в частині того, що\~ при укладенні договору позичальнику не надана\~ інформація щодо кредитування є безпідставними та не підтверджені належними доказами. Крім того,\~ споживач\~ після\~ укладення\~ договору\~ користувався кредитними коштами та здійснював\~ погашення\~ кредитної заборгованості. \~ \~ \~ \~ З огляду на вищенаведене, твердження позивача щодо того, що не було в повній мірі та достовірно проінформовано щодо умов користування банківськими послугами, чим порушено його права, як споживача послуг, не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами справи. Крім того, згідно \~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року по справі № 6-80цс13, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України. Як убачається з правової позиції сформованої у постанові Верховного Суду України № 6-80цс12 від 12 вересня 2012 року, за положеннями ч. 5 ст.\~11, ст.\~18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~При цьому, які саме\~ умови договору\~ є несправедливими позивачем не\~ наведено та не надано доказів. Крім того, суд звертає увагу й на те, що при підписанні договору споживач мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору, в зв'язку з чим і погодився на його укладання шляхом підписання договору та як встановлено судом, протягом тривалого часу виконував умови договору, при цьому у нього не виникало сумнівів у правомірності його укладення. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що положення вищезазначених договору створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачеві й відповідно твердження позичальника щодо визнання договору про надання споживчого кредиту від 18 жовтня 2006 року недійсним не знайшло свого об'єктивного підтвердження. За таких обставин, враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що підстав, передбачених ч. 4 ст. 11, п. 10, п. 11 ч. 3, ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на які посилається позивач немає, оскільки всі умови договору узгоджені сторонами вільно і добровільно (ст. 3, 627, 628 ЦК України). Крім того в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що під час укладення договору було допущено порушення чинних на той момент норм права, а також, що умови договору є дискримінаційними або ж несправедливими по відношенню до позивача, у зв'язку із чим позов в цій частині є необґрунтованим та безпідставним й відповідно задоволенню не підлягає. За таких обставин, а також ураховуючи те, що позивач не є стороною оскаржуваного договору й відповідно не є споживачем фінансових послуг в розумінні положень Закону України «Про захист прав споживача» та не наділений правом на його оскарження, \~підстави для задоволення позову в частині визнання недійсним кредитного договору відсутні. Щодо позовних вимог в частині визнання недійсним договору факторингу, то суд зазначає наступне. Зокрема, звертаюсь до суду із вказаним позовом, позивач зазначав, що спірний договір факторингу в частині відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним між банком та [PERSON] суперечить вимогам\~Закону України «Про захист прав споживачів», п.п.2 п.1\~Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг". Окрім того, зазначав, що ТОВ «Кей-Колект» не є банківською установою та не має відповідних дозволів та ліцензій НБУ на відкриття та ведення рахунків в іноземній валюті, його як боржника ні фактором, а ні клієнтом не було повідомлено про відступлення права вимоги, а також фактор на момент укладення оспорюваного правочину не володів достатнім обсягом цивільної дієздатності для вчинення даного правочину, оскільки не мав генеральної чи індивідуальної ліцензії НБУ на право здійснення валютних операцій, що є підставою для визнання договору факторингу недійсним. Так, судом встановлено, що 12 грудня 2011 року між АКБ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №1, за умовами якого АКБ «Укрсиббанк» уступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги за договором про надання валютного кредиту від 18 жовтня 2006 року (а.с. 17-21), за умовами якого банк зобовязався передати у власність фактору, а фактор\~прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором. Обсяг прав вимоги станом на дату укладення цього договору визначений у додатку №1 цього Договору. Одночасно з відступленням прав вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення. При цьому, як видно з додатку №1 до Договору, ТОВ «Кей-Колект» набуло право вимоги за кредитним договором, укладеним 18 жовтня 2006 року між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк». Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Так,\~Закон України «Про захист прав споживачів»\~регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2\~статті 19 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року. При цьому, відповідно до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи №300 серії ФК, виданої Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України 08.12.2011 року, ТОВ «Кей-Колект» на день укладення договору факторингу, є фінансовою установою та надає такий вид фінансової послуги як факторинг, надання якого є його виключною діяльністю. Згідно ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 7, 8\~постанови № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"\~правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом положень ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Як вбачається з поданої до суду заяви, позивач у якості підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним зазначає про відсутність у фактора права на придбання права відступної вимоги до фізичних осіб не суб'єктів господарювання та вважає, що договір факторингу суперечить п.1.2 Розпорядження №231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг». Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг врегульовані\~Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12.07.2001 року. Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону, фінансові установи мають право надавати послуги факторингу з урахуванням вимог\~Цивільного кодексу України\~та цього\~Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги з пов'язаного з цим ведення обліку грошових вимог, надання поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явлення до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Статтею 1077 Цивільного кодексу України\~визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. За змістом ст.1078 Кодексу, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно\~ст.1079 ЦК України\~встановлено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відповідно до вимог\~ст. 1080 ЦК України\~договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Отже, чинним законодавством не встановлено жодних обмежень стосовно складу осіб, по відношенню до яких може здійснюватися відступлення права вимоги, тобто така операція може бути здійснена по відношенню до фізичних осіб. Разом із тим, п. 1\~Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг"\~(в редакції, що діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин) до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): 1) фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; 2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; 3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Однак, в подальшому, розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг №352 від 6 лютого 2014 року, пункт 1 Розпорядження цієї ж комісії №231 від 3 квітня 2009 року "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за №373/16389 виключено. Таким чином, станом на момент розгляду даного спору судом п. 1\~Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг"\~є нечинним. З огляду на зазначені вимоги закону, суд приходить до висновку, що договір факторингу вчинено відповідно до вимог діючого законодавства, його зміст відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203,\~215 ЦК України\~підстави для визнання вказаного правочину недійсним. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання недійсним договору факторингу також є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed