Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

12.09.2019 представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , відповідно до якого просив стягнути з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» заборгованість за договором позики в розмірі 48 776,81 грн., також представник позивача просив стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» судові витрати у розмірі 1921,00 грн. Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги, представник позивача посилався на те, що ТОВ «ВЕЛЛФІН» є фінансовою установою з надання фінансових послуг у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності (розпорядженням Нацкомфінпослуг № 2606 від 27.10.2015 року, зареєстровано в реєстрі фінансових установ за № 16103225). 22.08.2016 між ТОВ «Веллфін» та [PERSON] було укладено договір позики №65892 в електронній формі, за умовами якого товариство надало відповідачу шляхом перерахування на картковий рахунок грошові кошти у сумі 1201,00 грн. строком на 16 днів на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник в свою чергу зобов`язався повернути кошти та сплатити проценти за користування позикою. У зв`язку з невиконанням позичальником умов договору, станом на 04.09.2019 утворилась заборгованість у розмірі 48776,81 грн. з яких: 1201,00 грн. - основний борг, 25313,46 грн. - заборгованість за відсотками, 22262,35 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. У зв`язку з тим, що відповідач прийняті на себе зобов`язання за договором позики належним чином не виконав, що порушує законні права та інтереси позивача, ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернулось до суду з даним позовом. Заочним рішенням Київського районного суду м.Харкова від 25.10.2019 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЛЛФІН" до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЛЛФІН" заборгованість за договором позики № 65892 в електронній формі від 22.08.2016 року в розмірі 48776, 81 гривень, з яких: 1201, 00 гривень - заборгованість за основною сумою позики, 25313,46 гривень -заборгованість за відсотками, 22262, 35 гривень - заборгованість за простроченими відсотками. Стягнуто з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕЛЛФІН" витрати по сплаті судового збору в сумі 1921 грн. 00 коп. (а.с.60-64). 21.12.2020 [PERSON] звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2020 справу передано для розгляду судді Колесник С.А. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 11.02.2021 поновлено відповідачу [PERSON] строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2019 року. Задоволено аяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення по цивільній справі №953/17996/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальнстю "ВЕЛЛФІН" до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики № 65892 від 22.08.2016. Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2019 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальнстю "ВЕЛЛФІН" до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики № 65892 від 22.08.2016 скасовано, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальнстю "ВЕЛЛФІН" до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики № 65892 від 22.08.2016 призначено до розгляду в поряду спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.104-106). Відповідно до ч.1,2 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Ухвалою суду від 11.02.2021 [PERSON] було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 02.03.2021 до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву (а.с.110-117). Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач посилається на те, що 22.08.2016 між ним та позивачем дійсно було укладено договір позики №65892 у електронній формі, за яким позивач надав відповідачу строком на 16 днів грошові кошти у позику у сумі 1201,00 грн. Вказує, що він виконав своє зобов`язання з порушенням строку повернення та повернув позику в сумі 1201,00 грн., проценти за наданою позикою в сумі 372,28 грн., та помилково сплатив позивачу суму в розмірі 1082,72 грн., а всього - 2656,00 грн., у зв`язку з чим заборгованість у відповідача перед позивачем відсутня. Стосовно нарахованих позивачем процентів, [PERSON] вказує на те, що позивач мав право на нарахування процентів за користування позикою лише в межах строку надання позики - з 22.08.2016 по 07.09.2016, після закінчення строку дії договору у позивача відсутні правові підстави нараховування передбачених договором процентів, у зв`язку з чим позовна заява задоволенню не підлягає. Крім того, на думку відповідача, не можна вважати належним та допустимим доказом розміру заявленій в позовній заяві заборгованості відповідача довідку за договором №65892 від 22.08.2016, оскільки позивачем не надано розрахунок заборгованості по відсоткам, не зазначений період часу за який нараховані відсотки, не враховано, що відповідачем поверталась заборгованість частинами протягом певного часу. Виходячи з викладеного, відповідач просить у задоволенні позову ТОВ «ВЕЛЛФІН» до [PERSON] відмовити у повному обсязі. До відзиву на позовну заяву відповідачем додано докази відправки відзиву позивачу (а.с.124). Правом на подачу відповіді на відзив представник позивача не скористався. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час і місце проведення судового розгляду повідомлений у встановленому законом порядку, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідач у судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просив розглядати справу без його особистої участі. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Суд, вивчивши подані заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Відповідно до положень статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Згідно з ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» на законодавчому рівні визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. У статті 3 Закону зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. За приписами статті 11 Закону електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до ст.12 Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З матеріалів справи вбачається, що позивач відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та свідоцтва про реєстрацію є фінансовою установою, яка здійснює діяльність - інші види кредитування. Згідно з Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін» вони є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.ст.641, 644 ЦК України укласти договір позики на умовах, що встановлені Товариством і застосовуються у разі подання фізичною особою - заявником заявки на сайті Товариства за електронною адресою (формується автоматично) на отримання позики та здійснення інших дій, що передбачають Правила (акцепт). Пункти 4.1, 4.2 Правил передбачають, що заявник, що має намір отримати позику проходить реєстрацію в Особистому кабінеті на сайті Товариства. Для оформлення позики він здійснює оформлення заявки на сайті шляхом заповнення всіх полів заявки, що відмічені як обов`язкові для заповнення. 22 серпня 2016 року, у встановленому вказаними Правилами та Законом «Про електронну комерцію» порядку, Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та [PERSON] строком на 16 днів уклали договір позики №65892 на суму 1201,00 грн. зі сплатою відсотків відповідно до таких умов: 1,9% від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою; 1,9% від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.2 цього Договору; 3,8% від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п.1.2 цього Договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за Договором (а.с.35-43). Між сторонами досягнуто згоду щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Доказом підтвердження отримання коштів є повідомлення № 4323-ВП від 31.08.2019 ТОВ ФК «Вей Фор Пей», з якого вбачається, що відповідно до договору ВП-180516-3 від 18.05.2016 було здійснено за дорученням ТОВ «Веллфін» успішний переказ коштів 22.08.2016 на суму 1201,00 грн, власник картки - [PERSON] , номер транзакції в системі WayForPay а_114421_65892 (а.с.45) Згідно з довідкою позивача від 04.09.2019 відповідач належним чином не виконав умов договору та позику не повернув, у зв`язку з чим має заборгованість станом на 04.09.2016 у сумі 48776,81 грн., яка складається з основного боргу у сумі 1201,00 грн., заборгованості за відсотками у сумі 25313,46 грн., заборгованості за простроченими відсотками в сумі 22262,35 грн. (а.с.44). Згідно з ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.ст.610, 611 ЦК України). Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц, Касаційного цивільного суду у постанові від 08 травня 2019 року у справі №520/16880/14-ц, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вказане свідчить, що позикодавець не вправі нараховувати проценти за користування позикою після закінчення строку повернення позики, а саме після 07 вересня 2016 року. Права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, позикодавець ТОВ «Веллфін» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування позиченими коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 07 вересня 2016 року. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч.1 ст.527 ЦК України). Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Відповідно до виписки АТ «Альфа-Банк» по клієнтському картковому рахунку [PERSON] від 13.11.2020, в період часу з 01.10.2016 по 31.03.2017, [PERSON] було перераховано на користь позивача грошові кошти в погашення суми позики: 14.11.2016 - 1440,00 грн., 06.03.2017 - 766,00 грн., 06.03.2017 - 300,00 грн., 07.03.2017 - 150,00 грн., що загалом становить 2656,00 грн. (а.с.118, 119). Також це підтверджується роздруківкою з сайту позивача по кредитній інсторії [PERSON] (а.с.120-123). У зв`язку з цим суд приходить до висновку про те, що взяте на себе зобов`язання [PERSON] виконав у повному обсязі. Доказів зворотного позивачем не надано. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «ВЕЛЛФІН» та стягнення з відповідача заборгованості за договором позики № 65892 від 22.08.2016 в загальному розмірі 48 776,81 грн. у зв`язку із їх необгурнтованістю. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи, немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed