Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до Приватного підприємства\~ "Рівне вечірнє" з подальшим його уточненням, в якому просить визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію позивача, відомості опубліковані у статті "Депутата судитимуть за [INFO] ?" та поширені відносно позивача 05 липня 2018 року виданням "Рівне вечірнє"; визнати наклепом дії відповідача з виготовлення та поширення інформації відносно позивача у статті "Депутата судитимуть за збитого [INFO] ?" та поширені відносно позивача 05 липня 2018 року виданням "Рівне вечірнє"; зобов"язати відповідача спростувати відомості, поширені ним у статті "Депутата судитимуть за збитого [INFO] ?" та поширені відносно позивача [INFO] липня 2018 року виданням "Рівне вечірнє" у спосіб найбільш близький до способу їх поширення, шляхом публікації на веб-сайті видання "Рівне [INFO] " ( [INFO] інформації, що ними поширена недостовірна інформація, та така, що не відповідає дійсності, порушує свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію депутата та громадського діяча [PERSON] , яка була опублікована у статті "Депутата судитимуть за [INFO] ?" та поширені відносно позивача 05 липня 2018 року виданням "Рівне вечірнє", не пізніше п"ятнадцяти днів з дня набрання рішення суду законної сили; зобов"язати редакцію видання "Рівне вечірнє" опублікувати спростування відомостей, поширених відповідачем у статті "Депутата судитимуть за [INFO] ?" та поширені відносно позивача [INFO] липня 2018 року виданням "Рівне вечірнє" у спосіб найбільш близький до способу їх поширення, шляхом публікації інформації на веб-сайті видання "Рівне [INFO] " ( [INFO] про те, що ними поширена недостовірна, така, що не відповідає дійсності, порушує права свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію депутата та громадського діяча [PERSON] , інформація, опублікована у статті "Депутата судитимуть за [INFO] ?" та поширені відносно позивача 05 липня 2018 року виданням "Рівне вечірнє" не пізніше п"ятнадцяти днів з дня набрання рішення суду законної сили; стягнути з відповідача, видання "Рівне вечірнє", на користь позивача 100 000 грн. моральної шкоди, завданої розповсюдженням неправдивих відомостей, що паплюжать честь і гідність, ділову репутацію та які завдали моральних страждань позивачу; витрати пов"язані зі спростуванням відомостей поширених відповідачем у засобах масової інформації покласти на відповідача; стягнути з відповідачів витрати на оплату державного мита та витрати на іформаційно-технічне забезпечення судового процесу понесені позивачем та інші витрати, пов"язанні з розглядом даної справи. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що [INFO] у газеті, веб сайті та сторінці Фейсбук " [INFO] ", надрукована та розповсюджена стаття під назвою: " [INFO] ?". Автор наведеної статті, не вказаний. У статті, зазначається наступне, цитата: "Після цих подій власник собаки [PERSON] написав заяву в поліцію, яка минулого тижня відкрила кримінальне провадження за фактом жорстокого поводження з твариною депутатом районної ради. Про підозру уже повідомлено." Проте, стосовно його ніколи не порушувалися кримінальні справи і, відповідно, не повідомлялося про підозру. Вказує, що розповсюджена відповідачем інформація є недостовірною, її поширення ганьбить честь, гідність та його ділову репутацію. Вказана неправдива інформація про нього є негативною, так як повідомляється не тільки, що стосовно нього порушено кримінальну справу за фактом жорстокого поводження з твариною, але й вже оголошено про підозру у вчиненні даного злочину, що створює враження для невизначеного кола осіб про наявність достатніх доказів про вчинення ним злочину.\~ Вважає, що поширення зазначеної інформації відповідачем невизначеному колу осіб, мали на меті опорочения честі і гідності та його ділової репутації. Застосовуючи обман, відповідач намагається переконати значну кількість громадян в злочинних, антисоціальних та негуманних мотивах його діяльності, зокрема в тому, що стосовно нього порушена кримінальна справа та оголошено підозру. Вказує, що він є депутатом місцевої ради, а отже такі дії відповідача завдають шкоди його діловій репутації, оскільки справляють враження на суспільство, переконуючи в тому, що він чинить аморально, зневажає закон. Негативні наслідки, спричинені йому діями відповідача, усвідомлені і сплановані, збільшуються через наступні фактори: по-перше, особливістю його ділової репутації є те, що він є публічною особою, політиком, членом партії Європейська [PERSON] . Поширена відповідачем недостовірна інформація несправедливо та безпідставно створює ілюзію для невизначеного кола осіб у його винуватості у жорстокому поводженні з твариною. В той же час відповідач не ставить до відома читачів про те, що він діяв в рамках закону який дозволяє умертвіння тварин, а саме, є випадки умертвіння тварини, серед яких, за необхідності оборони від нападу тварини, якщо життя або здоров"я людей знаходиться в небезпеці, про що він повідомляв у коментарі журналістам відповідача. В результаті цілеспрямованих дій відповідача щодо поширення вищезазначеної недостовірної інформації, що опорочили честь, гідність і ділову репутацію, йому було спричинено значну моральну шкоду, втрати немайнового характеру внаслідок приниження її честі, гідності і ділової репутації як публічного політика і державного діяча, ускладнення подальшого активного громадсько-політичного життя, ускладнення стосунків із виборцями, що негативно сприймають нібито вчинені ним дії\~ і поширену інформацію, про яку йдеться у зазначеній статті, значний громадський осуд, образливі коментарі та повідомлення з погрозами життю та здоров"ю у соціальних мережах. Ухвалою суду від 05 липня 2019 року вищевказана позовна заява залишена без руху, оскільки подана без додержання вимог, встановлених ст.175, ст.177 ЦПК України. 22 липня 2019 року за вх.№38700/19, позивачем подана заява на виконання ухвали суду та усунуто недоліки зазначені в ухвалі суду. Ухвалою суду від 05 серпня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 27 серпня 2019 року з повідомленням (викликом) сторін. Надано сторонам строк для подання відзиву та заперечень. Ухвалою суду від 16 жовтня 2019 року задоволено клопотання позивача та призначено у справі судово-психологічну експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституті судових експертиз. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року поновлено провадження у справі, судове засідання призначено на 23 грудня 2019 року з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 27 січня 2020 року підготовче судове засідання у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті на 10 лютого 2020 року з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні неодноразово оголошувались перерви. В судове засідання позивач подав клопотання, в якому просив справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги з урахуванням уточнення підтримує та просить задоволити. Представник відповідача в судове засідання повторно не з"явився, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Враховуючи, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд ухвалив провести розглядати справу у відсутність відповідача за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов"язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов"язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно зі статтями 94, 277 ЦК України, частиною четвертою статті 32 Конституції України кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред"явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації (п. 9 Постанови). У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. Так, позивачем надано суду фотороздруківки з веб-сайту та зазначено посилання на адресу веб-сторінки: https://rivnepost.rv.ua/ в мережі Інтернет, де розміщена інформація, яка перебуває у вільному доступі для необмеженого кола осіб. Дана інформація у лівому верхньому куті зображення містить логотип " [INFO] ". З наведеного вище можна дійти висновку, що позивачем доведено факт поширення інформації саме приватне видання "Рівне Вечірнє". Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов"язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров"я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв"язку. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно із частиною другою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з"ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За приписами статті 30 Закону України "Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з"ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Крім того, слід зауважити, що журналістська свобода та громадська діяльність також включають можливість перебільшень або навіть провокацій. Повідомлення новин, засноване на інтерв"ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль "сторожового пса суспільства" (рішення ЄСПЛ у справі "The Observer and The Guardian v. the United Kingdom", від 26 листопада 1991 року). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення ЄСПЛ у справі "Газета "Україна-Центр" проти України" заява № 16695/04 від 15 липня 2010 року, остаточне 15 жовтня 2010 року). Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Європейський суд з прав людини 02 червня 2016 року (остаточне 17 жовтня 2016 року) ухвалив рішення у справі № 61561/08 "Інститут економічних реформ проти України", де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У цьому рішенні суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статті 10 Конвенції. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а фактичне твердження - констатація фактів. Згідно роз"яснень, які викладені у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов"язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов"язків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На думку суду, факт поширення відповідачем недостовірної інформації підтверджується наданими позивачем доказами, які містяться в матеріалах справи. Поширена відповідачем інформація про позивача є неправомірною дією, яка спричинила негативні наслідки для позивача, тому така інформація не може вважатися оціночними судженнями на підставі ст. 30 Закону України "Про інформацію", оскільки такі фактичні твердження відповідача можливо перевірити на предмет їх відповідності дійсності, здійснивши відповідну перевірку істинності фактів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що оприлюднена відповідачем інформація не відповідає дійсності, тобто, є недостовірною та непідтвердженою, а також створює у широкого кола осіб викривлене уявлення про діяльність позивача, сприймається як звинувачення останнього. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа, зобов"язання власника сайту видалити розміщену на сайті недостовірну інформацію, тощо). Спростування поширеної недостовірної та непідтвердженої інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, яка її поширила. Згідно з частиною другою статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. У частинах першій та другій статті 62 Конституції України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов"язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У частинах 1, 2 та 5 ст. 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загальному правовому і процесуальному значеннях. Як загальна правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості об"єктивне правове положення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі "Алене де Рібермон проти Франції" підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно першою від обов"язків не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акту на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом це суд, який є відповідно до Конституції України (стаття 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності. Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість. Проте, доказів притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності, у встановленому законом порядку, відповідачем суду надано не було. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що оприлюднена відповідачем щодо позивача інформація не відповідає дійсності, тобто, є недостовірною, а також створює у широкого кола осіб викривлене уявлення про діяльність позивача, сприймається як звинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), що безперечно, порушує особисті (немайнові) права позивача на честь, гідність та ділову репутацію. Згідно зі ст. 37 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" громадяни, юридичні особи і державні органи, а також їх законні представники мають право вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування поширених про них відомостей, що не відповідають дійсності або принижують їх честь та гідність. Якщо редакція не має доказів того, що опубліковані нею відомості відповідають дійсності, вона зобов"язана на вимогу заявника опублікувати спростування їх у запланованому найближчому випуску друкованого засобу масової інформації або опублікувати його за власного ініціативою. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що поширена інформація стосовно [PERSON] саме є достовірною, що стало обґрунтованою підставою для звернення [PERSON] до суду за захистом своїх прав, а тому у відповідності до вимог ст. 277 ЦК України вказана негативна, недостовірна інформація підлягає спростуванню. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то позивачем зазначено, що своїми неправомірними діями відповідач принизив його особисту честь, гідність та ділову репутацію, оскільки це призвело до негативної соціальної оцінки його особистості в очах оточуючих, а також, негативної суспільної оцінки його ділових і професійних якостей, у зв"язку з чим спричинив моральну шкоду, розмір якої оцінено позивачем у 100 000 грн. Ст. 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров"я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім"я (найменування ); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу ( ч. 1 ст. 16 ЦК України ). Положеннями п. 4 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає, в тому числі : у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв"язку з ушкодженням здоров"я, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної ), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв"язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв"язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню у розмірі визначеному судом як адекватне відшкодування в розмірі 5000 грн.. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача, слід стягнути понесені позивачем витрати по сплаті судового збору, в сумі 2007 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial