Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до Скориківської сільської ради Золотоніського району Черкаської області, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона зареєстрована та проживає в будинку [ADDRESS] . 15/21 цього будинку належать їй на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, а решта 6/21 вказаного будинковолодіння зареєстрована за [PERSON] , який є батьком покійного чоловіка позивача та який також помер [INFO] . Фактично з дати смерті батька покійного чоловіка позивача, тобто з 2003 року, позивач утримує житловий будинок сама. Всі витрати до утриманню, проведенню поточних та капітальних ремонтів та сплаті комунальних послуг житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] несе позивач. Однак розпоряджатися вказаним житловим будинком позивач не має можливості, оскільки наявність реєстрації частини житлового майна за покійним позбавляє позивача вільно та безперешкодно розпоряджатися їй житловим будинком, не заважаючи на те, що вона одна проживає в ньому вже 17 років. Позивач наполягає, що вона як повноправний власник відкрито та на законних підставах користується вказаним будинком, здійснює його будівництво та поточний ремонт, а тому вважає, що набула права власності на нього за набувальною давністю і з метою захисту своїх прав звернулася до суду і з вказаним позовом. У судове засідання позивач не з`явилася, однак звернулася до суду із заявою у якій просила розгляд справи проводити за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву, відповідно до якої розгляд справи просив проводити за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечували. Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, а відповідач позовні вимоги визнав повністю, суд вважає за можливе у судовому засіданні розглянути справу за відсутності осіб, що беруть участь у справі та прийняти рішення на підставі доказів, що знаходяться у ній. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.07.2011 року, що видано державним нотаріусом Золотоніської районної державної нотаріальної контори Гавриленко Н.П., зареєстрованого в реєстрі за №2338, [PERSON] успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , 15/21 частин будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в [ADDRESS] . Належність зазначеної вище частини будинку [PERSON] стверджується також витягом про державну реєстрацію прав, який виданий Золотоніським виробничим відділком комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за №30965610 від 15.08.2011 року. Відповідно до довідки, виданої КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 15.07.2020 року за №6070, будинковолодіння за [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] , розмір частки 15/21 та за [PERSON] , розмір частки 6/21, що стверджується дублікатом свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Скориківської сільської ради 11.05.2006 р., [NUMBER]. Із вказаного вище свідоцтва про право на спадщину, яке видано 26.07.2011 року вбачається, що зазначені вище 15/21 частин будинку також належали [PERSON] , який був батьком [PERSON] та помер [INFO] . Після смерті [PERSON] спадкоємцем його майна за заповітом був його син [PERSON] , який прийняв спадщину, однак не оформив своїх спадкових прав та теж помер [INFO] . Із довідки, яка видана 18.09.2020 року виконкомом Скориківської сільської ради за №215 вбачається, що [PERSON] є інвалідом І групи з дитинства, зареєстрована і постійно з 1990 року проживає за адресою [ADDRESS] , проживає у цьому будинку одиноко, самостійно здійснює догляд за будинком, проводить ремонтні роботи та сплачує комунальні послуги. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] є співвласником вказаного будинку, проживає в ньому одиноко більше 17 років, здійснює догляд за ним та користується як своїм особистим. Отже склалася ситуація коли позивач належно, відкрито та добросовісно користується нерухомим майном, яке належало іншій особі, яка давно померла, а саме майно фактично не належить нікому. Верховний Суд у своїй постанові від 24.01.2019 року у справі № 755/16913/16-ц зазначив, що за аналізом частини першій статті 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Тому при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Із матеріалів справи судом встановлено, що позивач користується вказаним домоволодінням як своїм власним, постійно в ньому проживає та здійснює догляд за будинком, що стверджується зазначеною вище довідкою Скориківської сільської ради від 18.09.2020 року за №215. Нормами ст. 12 та ст. 13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим кодексом. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. При вирішенні вказаної справи суд враховує, що відповідач по справі проти задоволення позовних вимог не заперечував, а отже фактично визнав і всі відповідні обставини, якими позивач мотивує свої вимоги, а тому такі обставини, на підставі вказаних вище норм цивільного процесу додатковому доказуванню не підлягають. Матеріали справи не містять жодних підстав для сумніву щодо достовірності цих обставин. Згідно з нормами ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014р.: Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності(п.9); Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ (п.11); Ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК. Під час розгляду позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, пред`явленого давнісним володільцем, застосуванню підлягають також положення статті 388 ЦК за наявності відповідних заперечень з боку відповідача (п.12); Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п.13) Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень")(п.14). Відповідно висновків Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладених у його постановах, прийнятих за результатами розгляду справ з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, та систематизованих у Листі Верховного Суду України "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ" від 01.07.2013р., Розділ Набувальна давність (ст. 344 ЦК): «У ЦК набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п`ять років. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 р., норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли ще з 1 січня 2001 року. Відповідно до Ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на дане майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Таким чином, оскільки позивач добросовісно заволоділа вказаним будинком та відкрито і безперервно володіє і користується зазначеним майном значно більше 10 років, то суд вважає, що остання набула права власності на нього за набувальною давністю. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009р. № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Із матеріалів справи також вбачається, що позивач від сплати судового збору звільнена на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», а оскільки захист прав позивача здійснюється судом не у зв`язку із протиправними діями відповідача то суд вважає, що витрати по оплаті судового збору слід залишити за рахунок держави. На підставі зазначеного та

Outcome: approved