Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

10 березня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської Ради, про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини в зону АТО та Російської Федерації згоди батька. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалась на те, що у 2003 році вона з відповідачем уклала, шлюб від якого мають спільну дитину - [PERSON], [INFO]. 31 жовтня 2011 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано у встановленому порядку. Після розірвання шлюбу вона з відповідачем ніяких стосунків не підтримує. Відповідач у вихованні дитини участі не приймає, аліменти на утримання дитини не виплачує, батьківські обов"язки, покадені на нього законом не виконуює. Позивачка та її неповнолітня дитина [PERSON] зареєстровані у Донецькій області - у [ADDRESS], але у зв»язку з проведенням на території Донецької області АТО на теперішній час фактично проживають у [ADDRESS]. Позивач просить надати її неповнолітній дитині [PERSON], [INFO], дозвіл на виїзд в зону проведення АТО та Російської Федерації без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], для відвідування домівки, близьких родичів та відпочинку. Позивач [PERSON]. , будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з»явилася, однак надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти винесення заочного рішення у разі неявки відповідача та просила справу розглянути без її участі (а.с.5, 29). Відповідач [PERSON], будучи належним чином в порядку ч.9 ст.74 ЦПК України повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з"явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, будь-яких заяв щодо розгляду справи у його відсутності суду не надав (а.с.30). Представник третьої особи в судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, однак надав суду заяву, в якій не заперечував проти задоволення позову та просив розглянути справу у його відсутності (а.с.32). З огляду на це, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд цієї цивільної справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі надані позивачем та представником третьої особи, встановив наступні обставини і визначив відповідні до них правовідносини. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 27 вересня 2003 року перебували у шлюбі,який було розірвано рішенням Петровського районного суду м.Донецька від 31.10.2011 року (а.с.11). Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серія [NUMBER], виданого 13 листопада 2007 року відділом реєстрації актів громадянського стану Петровського районного управління юстиції м. Донецька (а.с.9). 17 серпня 2013 року позивача уклала новий шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданого 17 серпня 2013 року відділо державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м.Донецьку (а.с. 10). Згідно із Довідкою № 1411026180 від 01 серпня 2014 року [PERSON], [INFO], уродженка м. Донецьк, разом із неповнолітнім сином - [PERSON], [INFO] та донькою [PERSON], [INFO], зареєстровані як внутрішньо переміщені особи у [ADDRESS] (а.с. 8). Позивачка зареєстрована у [ADDRESS], (а.с 6). Позивач просила надати дозвіл її неповнолітній дитині - [PERSON], [INFO], на виїзд в зону проведення АТО та Російської Федерації без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], в її супроводі для відвідування родичів та відпочинку. Вирішуючи питання щодо надання дозволу дитині позивача на виїзд у м.Донецьк, Донецької області, де вони зареєстровані, суд враховує те, що на території, яка тимчасово непідконтрольна державі Україна, знаходиться житло позивача і вона не може бути позбавлена права на вільний доступ до особистих речей та житла. Але нормами ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначено період проведення антитерористичної операції як час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України; визначено територію проведення антитерористичної операції як територію України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії розмежування» від 07 листопада 2014 року № 1085 (з наступними змінами, внесеними розпорядженням КМ України від 05 травня 2015 року № 482-р), місто Донецьк Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно з ч.1 Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» та постанови Верховної Ради України № 252-VIII від 17 березня 2015 року (згідно додатку), яка набрала чинності 08 квітня 2015 року, до окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, належать райони або їх частини, міста, селища і села, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена додатком до цієї постанови. Місто Донецьк Донецької області знаходиться в географічних координатах місцевості - населених пунктів, де тимчасово запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, а відтак відноситься до тих населених пунктів, які визнано тимчасово окупованими територіями. Відповідно до пункту 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого Наказом №415ог від 12 червня 2015 року в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Частиною 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За приписами ст. 33 Конституції України, яка визначає для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, а ст.1 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" передбачено, що громадянин України має право виїхати з України і не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: - рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно із частинами 1 і 3 статті 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно з частиною 1 статті 154 Сімейного Кодексу України батьки мають право на самозахист своєї дитини. Окрім цього, Європейський суд з прав людини у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016 & 142). «Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, & 142). Відповідно до ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд прихордить до висновку, що позовну заяву [PERSON] слід задовольнити частково та вважає за можливе надати дозвіл на виїзд в зону проведення АТО у м. Донецьк Донецької області її неповнолітній дитині [PERSON], [INFO], без дозволу і супроводу батька [PERSON], [INFO], для відвідування домівки строком до 03 травня 2019 року, а не до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, оскільки саме такий строк суд вважає достатнім та розумним. Вирішуючи питання про надання дозволу на вивезення сина на територію Російської Федерації, тобто за межі України, суд зазначає наступне. Позивачем не надано до суду висновку органу опіки і піклування за місцем проживання [PERSON], [INFO], про відповідність інтересам дитини можливих тимчасових виїздів на територію Російської Федерації, за межі України. Орган опіки і піклування Центральної районної адміністрації Маріупольської міської ради Донецької області не надав такого висновку і з власної ініціативи, хоча був залучений для участі у справі як третя особа. За таких обставин суд не вважає доведеним відповідність інтересам [PERSON], [INFO], його можливих неодноразових виїздів з часу ухвалення судового рішення і до повноліття дитини на територію Російської Федерації. Відповідно до ст.ст.7,155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією і законами України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Необхідно зазначити, що Конвенцією про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затв. Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, також встановлено, що виїзд за кордон громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків або за рішенням суду. Згідно з п. 5 цих Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Тобто, позивачем повинно бути вказано іноземну державу, куди мають намір виїхати один з батьків разом з дитиною, що не досягла 16 років, а також зазначено про разову часову тривалість перебування у цій державі дитини. При виконанні такого рішення суду, яким було б дозволено виїзд дитини за межі України до визначеної країни без згоди батька до повноліття дитини, позивач фактично отримала б можливість змінити місце проживання дитини без згоди її батька та без наявності відповідного судового рішення, а також без з'ясування думки з цього приводу органу опіки та піклування. В такому разі не було б забезпечено справедливого балансу між інтересами усіх причетних осіб, в тому числі і найкращих інтересів дитини, яка має право на спілкування зі своїм батьком, що суперечило б положенням норм СК України, де визначена рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, позбавило б батька дитини можливості брати участь у її вихованні та спілкування з нею. Нормами ст. 7 СК України визначено справедливість та розумність як засади способу регулювання сімейних відносин в Україні. За таких обставни суд відмовляє у задоволенні решти позовних вимог, з огляду на недоведеність позивачем нагальної потреби та відповідності інтересам дитини досить тривалого у часі виїзду за межі України без зазначення конкретного місця перебування дитини та мети перебування там дитини, оскільки позивачем взагалі не обґрунтовано необхідність перебування дитини за межами України протягом такого тривалого часу. На підставі викладеного, та

Outcome: partial