Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

Позивач, звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 21.11.2012 року Ленінською районною у місті Дніпропетровську радою проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства групою по самоврядному контролю за використанням та охороною земель внаслідок чого було встановлено порушення норм законодавства і складено акт на [PERSON] (далі - Відповідач) від 21.11.2012 року за № 2/11, згідно до якого останній встановив торгівельний кіоск на земельній ділянці в районі [ADDRESS] площею приблизно 10 кв.м. без документів, які підтверджували б право користування земельною ділянкою. Відповідачу було запропоновано добровільно усунути порушення та звільнити вищевказану земельну ділянку. При здійснені повторної перевірки було встановлено, що порушення не усунуто. 19.03.2013 року відповідачу було направлено попередження про необхідність звільнити самовільну зайняту земельну ділянку та привести її до стану, не гіршому порівняно з тим, у якому вона була. Але до цього часу ніяких заходів щодо усунення порушення вимог земельного законодавства відповідачем не здійснено. Отже, через відсутність відведення земельної ділянки для встановлення торгівельного кіоску, дії відповідача відповідно до ст. 376 ЦК України вважаються самочинним будівництвом, а тому самовільно зайнята земельна ділянка відповідно до ст. 212 ЦК України має бути повернена власникам землі або землекористувачам. У зв'язку з чим, позивач змушений звернутися до суду та просити суд зобов'язати відповідача [PERSON] повернути самовільно зайняту земельну ділянку по [ADDRESS], шляхом знесення встановленої споруди (кіоску) та привести її у придатний для виконання стан. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій просить слухати справу у їх відсутність, позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв чи клопотань від нього до суду не надходило. У відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочну форму розгляду справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає за можливе ухвалити судове рішення про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Так, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, за результатами перевірки дотримання вимог земельного законодавства групою по самоврядному контролю за використанням та охороною земель були складені акти № 2/11 від 21.11.2012 року та № 10 від 19.03.2013 року, в яких зазначалось, що відповідач самовільно використовує земельну ділянку під торгівельний павільйон(а.с. 5-6). Як вбачається із матеріалів справи, за наявною в Департаменті корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради інформацією станом на 14.08.2013 року, за адресою: [ADDRESS] договорів оренди землі, укладених між Дніпропетровською міською радою та [PERSON] не зареєстровано (а.с. 7). Також судом встановлено, що 19.03.2013 року відповідачу було направлено попередження про необхідність звільнити самовільну зайняту земельну ділянку та привести її до стану, не гіршому порівняно з тим, у якому вона була, але до цього часу ніяких заходів щодо усунення порушення вимог земельного законодавства відповідачем не здійснено (а.с.6). Із матеріалів справи вбачається, що такий торгівельний павільйон уявляє собою металевий кіоск та в розумінні статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" є тимчасовою спорудою торгівельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності. Задовольняючи позов суд виходив з наступного. За змістом частини першої статті 13 Конституції України земля є об'єктом права власності українського народу, від імені якого це право здійснюють органи державної влади і органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією, іншими законодавчими актами України. Зокрема, відповідно до ст.ст. 12, 83 Земельного кодексу України, суб'єктами права державної власності на землю в межах їх території є міські, селищні і сільські ради. Відповідно до статті 2 Земельного кодексу України до земельних відносин належать відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Статтею 123 Земельного кодексу України визначено порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування та, зокрема, встановлено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди землі (стаття 124 вказаного Кодексу). Способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, щодо регулювання земельних відносин є прийняття рішення сесії. За приписами статей 125, 126 Земельного кодексу України, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку посвідчується державними актами, а право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону. Відповідно до ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Статтею 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Згідно із ст.1 Закону України від 19.06.2003 року № 963-IV "Про державний контроль за використанням та охороною земель", самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Згідно ст.212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих ділянок провадиться за рішенням суду. Законом України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" визначені правові, економічні та соціальні основи організації здійснення державного контролю за використанням та охороною земель, та передбачено, що цей Закон спрямований на забезпечення раціонального використання і відтворення природних ресурсів та охорону довкілля (преамбула Закону). Згідно зі статтею 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", у якій міститься визначення термінів, самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати, що були ним понесені, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного тап

Outcome: approved