Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №DNН4KS94520267 від 25.03.2006 року, укладеним між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON], в сумі 22432,36 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 2526,62 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 8228,30 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 10133,04 грн., а також 500 грн. - штрафу (фіксована частина), та 1044,40 грн. - штрафу (процентна складова), що утворилася станом на 20.06.2013 року, посилаючись на порушення боржником зобов'язань за кредитним договором. Просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 22432,36 грн. за кредитним договором № DNН4KS94520267 від 25.03.2006 року та судові витрати у розмірі 229,40 грн. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з тих же підстав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 22432,36 грн., оскільки строк давності пред'явлення вимоги відповідно до п.5.5 умов надання споживчого кредиту встановлений в терміні 5 років минув. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 25.03.2006 року сторони уклали кредитний договір №DNН4KS94520267, за яким відповідач отримала кредит у розмірі 7063,02 грн. зі сплатою 25,08% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном погашення - 25 вересня 2009 року. Відповідно до розділу «Банківські послуги» заяви позичальника погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, який приймається, період з 21 по 28 число кожного місяця, позичальник повинен надати банку щомісячний платіж у сумі 256,62 грн. для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією а також інші витрати згідно з Умовами. Згідно заяви позичальника від 25 березня 2006 року вона ознайомлена та згодна із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, і згодна, що ця Заява разом з запропонованими Приватбанком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між нею та Банком кредитно-заставний договір (а.с. 5). Зобов'язання щодо повернення банку вказаного кредиту [PERSON] належним чином не виконано. З розрахунку, наданого позивачем до суду вбачається, що станом на 20.06.2013 року заборгованість за вищевказаним кредитним договором становить 22432,36 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 2526,62 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 8228,30 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 10133,04 грн., а також 500 грн. - штрафу (фіксована частина), та 1044,40 грн. - штрафу (процентна складова). При цьому, із розрахунку заборгованості за договором №DNН4KS94520267 від 25.03.2006 року слідує, що відповідачем сплачено в рахунок погашення заборгованості 258 грн. - 26.05.2008 року, тобто остання оплата за даним договором проведена 26.05.2008 року. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Стаття 259 ЦК України визначає, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За змістом частини 4 та 5 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Однак, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткових вимог (стаття 266 ЦК України). Відповідно до частин 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Повернення заборгованості за кредитним договором включає в себе зобов'язання позичальника здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені заявою позичальника, щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також відповідальність за порушення порядку повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення заборгованості, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, початок позовної давності для стягнення нарахованих платежів утвореної відповідачем заборгованості необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Вказана правова позиція викладена в правовому висновку Верховного Суду України у справі № 6-116 цс 13 по спору про стягнення заборгованості за кредитним договором. При зверненні з позовною заявою позивачем надані Умови надання споживчого кредиту, пунктом 1.7.31 яких передбачено, що строк позовної давності стосовно вимог повернення кредиту, оплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів складає 50 років (а.с. 15). В ході розгляду справи судом, Банком надані Умови про надання споживчого кредиту іншого змісту, де у п. 5.5 термін позовної давності встановлений тривалістю у 5 років. Жоден з Умов надання споживчого кредиту не містить даних про дату їх прийняття Правлінням банку та про дату набрання ними чинності, а також відомостей про те, що саме з Умовами у такий редакції ознайомлений відповідач, його підпис в Умовах відсутній. Окрім того, представником позивача в судовому засіданні надано копію кредитної справи в якій міститься заява позичальника №DNН4KS94520267 від 25.06.2006 року, копія паспорту, ІПН, рахунок - фактура, акт прийому -передачі товару, довідка про заробітну плату відповідачки, оцінка фінансового стану, при цьому Умови надання споживчого кредиту відсутні з якими безпосередньо під розпис була ознайомлена відповідачка відсутні. За таких обставинах, доводи представника позивача про те, що позовна давність, встановлена законом, була збільшена, не підтверджуються матеріалами справи, оскільки договір про збільшення позовної давності має укладатися в письмовій формі. Зазначення в заяві позичальника про ознайомлення та згоду відповідача з умовами надання споживчого кредиту не свідчить про укладення між сторонами договору про збільшення позовної давності у письмовій формі, Умови надання споживчого кредиту не підписані відповідачем, як це вимагає ст. 207 ЦК України. Отже, з урахуванням викладених обставин, при вирішенні даного спору, застосуванню підлягає загальна позовна давність, яка, відповідно до ст. 257 ЦК України складає 3 роки. З кредитно-заставного договору № DNН4KS94520267 від 25.03.2006 року вбачається, що він є строковим, його укладено на строк 42 місяці з 25.03.2006 року по 25.09.2009 року включно, зі щомісячним погашенням платежів в сумі 255 грн. 62 коп. (з 21 по 28 число кожного місяця). Виходячи з умов укладеного між сторонами договору, [PERSON] отримавши кредитні кошти 25.03.2006 року терміном на 42 місяці, повинна була погасити кредит шляхом внесення щомісячних платежів, останній платіж на погашення вказаного договору відповідачка здійснила 26.05.2008 року. Тому, за останнім не внесеним [PERSON] платежем у ПАТ КБ "ПриватБанк" виникло право на звернення з позовом до суду 27.06.2008 р. Отже, звернувшись до суду лише 10.07.2013 р., позивач пропустив встановлений законом трирічний строк позовної давності за усіма черговими щомісячними платежами, які повинна була здійснити [PERSON] за договором кредиту від 25.03.2006 р. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення штрафів). Таким чином, не зважаючи на те, що в даному випадку має місце порушення прав позивача з боку відповідача, однак позивачем пропущено передбачений законом строк на звернення до суду за захистом порушеного права, про що заявлено представником відповідачки [PERSON] в судовому засіданні, і доказів поважності причин пропуску вказаного строку суду не надано, тому суд приходить до висновку, що позов ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитом, що включає в себе й штрафи за прострочені платежі, поза межами строку позовної давності, не ґрунтується на вимогах закону. За таких обставин, позов задоволенню не підлягає у зв'язку з пропуском строку позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed