Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про визнання дійсним договору купівлі - продажу та визнання права власності на квартиру, посилаючись на наступне. 17 вересня 1999 року вона придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 0226НД/0226-Н від 17.09.1999 року, який був укладений і зареєстрований у Придніпровській товарній біржі Нікопольської філії. Після укладення договору купівлі-продажу, 21.09.1999 року на виконання вимог ст.227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу квартири був зареєстрований в КП „НМБТІ" за реєстраційним № 10040. У серпні 1999 року оформлений технічний паспорт на зазначену квартиру на нового власника, тобто, на неї. Квартира розташована на другому поверсі п`ятиповерхового будинку і складається з трьох кімнат, житловою площею 34,2 кв.м, загальною площею 47,5 кв.м. 12 жовтня 1999 року вона зареєструвалась у придбаній квартирі, постійно проживає в ній, сплачує комунальні платежі за користування природним газом, водою та каналізацією, світлом, за вивіз сміття. На її ім`я відкриті всі особисті рахунки, між нею та обслуговуючими організаціями укладені договори на постачання газу, води електроенергії тощо. За змістом ст.ст.128, 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, що положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ст.15 Закону України "Про товарні біржі", не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Згідно зі ст.12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697- XII, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Реєстрація права власності на квартиру за позивачем в КП „НМБТІ" на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржою, а не нотаріусом, станом на вересень 1999 року не суперечило чинному законодавству. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству N 56 від 12 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за N 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржою. Відповідно до п.5 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 року за N 1952-ІУ, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Вона як покупець повністю виконала умови договору купівлі-продажу квартири, сплативши за придбане майно визначену договором суму та витрати, пов`язані з реєстрацією даного договору. У відповідності з вимогами ч.2 ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу нерухомого майна був зареєстрований в КП „НМБТІ" і у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною. Вважає, що на підставі ст.ст.128, 153 ЦК УРСР і ст.49 Закону України "Про власність", набула право власності на квартиру і правомірно володіє нею з дня придбання до теперішнього часу. На даний час вона вирішила переоформити вказану нерухомість, але нотаріус повідомив, що зазначений договір купівлі - продажу нерухомості нотаріально не посвідчений, відповідно було рекомендовано звернутись до суду. Продавець квартири [PERSON] померла [INFO] . Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За таких обставин вимушена звернутись до суду. В судове засідання сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи у свою відсутність. Позивачка на задоволенні позовних вимог наполягала (а.с.30), представник відповідача проти позову не заперечувала (а.с.26). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно до статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України, у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене, невизнане або оспорюване право. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Згідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає: щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР, за договором купівлі - продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Умови договору купівлі - продажу визначені в ст.224 ЦК УРСР, було виконано. Згідно зі ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно з ч.3 ст.9 ЖК України, громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. Згідно зі ст.12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Як встановлено судом, 17.09.1999 року позивачка придбала квартиру за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна № 0226НД/0226-Н від 17.09.1999 року, який був укладений і зареєстрований у Придніпровській товарній біржі Нікопольської філії (а.с.5). Після укладення договору купівлі-продажу, 21.09.1999 року, на виконання вимог ст.227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), договір купівлі-продажу квартири був зареєстрований в КП „НМБТІ" за реєстраційним № 10040 (а.с.5зв). У серпні 1999 року був оформлений технічний паспорт на зазначену квартиру на нового власника - [PERSON] - позивачку по справі (а.с.6-9). Квартира розташована на другому поверсі п`ятиповерхового будинку і складається з трьох кімнат, житловою площею 34,2 кв.м, загальною площею 47,5 кв.м. 12.10.1999 року позивачка зареєструвалась у придбаній квартирі (а.с.10, 22) та постійно проживає в ній, сплачує комунальні платежі за користування природним газом, водою та каналізацією, світлом, за вивіз сміття. Позивачка як покупець повністю виконала умови договору купівлі-продажу квартири, сплативши за придбане майно визначену договором суму та витрати, пов`язані з реєстрацією даного договору. Продавець квартири [PERSON] померла [INFO] (а.с.11). Згідно ст.15 Закону України "Про товарні біржі", не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю - продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Таким чином, реєстрація КП „НМБТІ" за позивачем права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на жовтень 2001 року не суперечило чинному законодавству. Відповідно до п.5 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 року за N 1952-IV, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Як встановлено судом, у передбаченому законом порядку угода купівлі - продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною. За таких обставин суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Враховуючи викладене та

Outcome: approved