Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

09.01.2020 року Харківська місцева прокуратура №2, яка діє в інтересах держави в особі Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (адреса: м. Київ, вул. М.Грушевського,12/2), Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» звернулась до суду з позовом, в якому просила суд стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду в порядку регресу в розмірі 403 784 грн. 14 коп., а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» (ДП «УкрНДНЦ») про скасування наказу № 281 від 21.10.2015 року про звільнення, поновлення на посаді начальника відділу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди (цивільна справа № 759/17065/15-ц). Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року зазначений позов задоволено частково: скасовано наказ № 281 від 21.10.2015 року ДП «УкрНДНЦ» про звільнення [PERSON] , поновлено останнього на посаді начальника відділу науково-методичного забезпечення діяльності в міжнародній та європейській стандартизації ДП «УкрНДНЦ», стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 3000 грн. 00 коп., а також стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь держави судовий збір 551,20 грн. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу ДП «УкрНДНЦ» задоволено частково: рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та стягнення судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнути з ДП «УкрНДНЦ» на користь [PERSON] 96 620,68 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь держави судовий збір у розмірі 1 453,41 грн., в решті рішення залишено без змін. 03 липня 2019 року Касаційним цивільним судом у складі Верховного суду України винесено рішення у справі № 759/17065/15-ц, яким касаційну скаргу ДП «УКрНДНЦ» залишено без задоволення, рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 липня 2017 року залишено без змін. Вказали, що незаконне звільнення [PERSON] підтверджено наданими до суду доказами. Загалом сума збитків, завдана ДП «УКрНДНЦ» становить - 134 280,08 грн. Незаконне звільнення [PERSON] відбулось на підставі наказу ДП «УкрНДНЦ» «Про звільнення [PERSON] » від 21 жовтня 2015 року за № 281-К за підписом т.в.о. генерального директора [PERSON] Крім того, також [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» (ДП «УкрНДНЦ») про скасування про звільнення, поновлення його на роботі, яку він обіймав до скорочення штату працівників, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та про відшкодування моральної шкоди (цивільна справа № 750/137/16-ц). Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 14 листопада 2016 року зазначений позов задоволено частково: стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 773 грн. 58 коп.; в інший частині позову відмовити; стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь держави 551 грн. 20 коп. судового збору. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 15 лютого 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково: рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 листопада 2016 року скасовано; позов [PERSON] задоволено частково; визнано незаконним наказ № 369-к від 03.12.2015 року про звільнення [PERSON] з посади директора науково-дослідного інституту стандартизації ДП «УкрНДНЦ», поновлено [PERSON] на роботі в ДП «УкрНДНЦ» на посаді директора науково-дослідного інституту стандартизації; стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 грудня 2015 року по 15 лютого 2017 року, в зв`язку з незаконним звільненням, в сумі 117 970 грн., 95 коп. (сума зазначена без утримання обов`язкових платежів); стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь [PERSON] 8500 грн. 00 коп. у відшкодування моральної шкоди; в іншій частині позовних вимог відмовлено; стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» в дохід держави 4792,41 грн. судового збору. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі № 750/137/16-ц від 02 листопада 2017 року виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 липня 2017 року зупинено до закінчення касаційного провадження у справі. 29 листопада 2018 року Касаційним цивільним судом у складі Верховного суду України винесено постанову у справі № 750/137/16-ц, якою касаційну скаргу ДП «УКрНДНЦ» залишено без задоволення, рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 15 лютого 2017 року залишено без змін, поновлено виконання рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 15 лютого 2017 року. Збитки понесені ДП «УкрНДНЦ» за незаконне звільнення [PERSON] підтверджені наданими матеріалами справи. Загалом сума збитків становить - 176 070,65 грн. Незаконне звільнення [PERSON] відбулось на підставі наказу ДП «УкрНДНЦ» «Про звільнення [PERSON] » від 03 грудня 2015 року за № 369-К за підписом т.в.о. генерального директора [PERSON] Крім двох вказаних працівників, [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» (ДП «УкрНДНЦ»), Харківської філії Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» (надалі - за текстом - Харківська філія ДП «УкрНДНЦ») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (справа № 643/12047/16-ц). Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 21 липня 2017 року зазначений позов задоволено: стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 76 240 грн. 50 коп.; стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь держави 762 грн. 41 коп. судового збору. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ДП «УкрНДНЦ» відхилено, рішення Московського районного суду міста Харкова від 21 липня 2017 року залишено без змін. 25 березня 2019 року Касаційним цивільним судом у складі Верховного суду України винесено постанову у справі № 643/12047/16-ц, якою касаційну скаргу ДП «УКрНДНЦ» залишено без задоволення, рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від залишено без змін, поновлено виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 липня 2017 року. Виконавче провадження по стягненню середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] у сумі 76 240 грн. 50 коп. - не відкривалось. Загальна сума збитків становить - 93 433,41 грн. Звільнення з порушенням закону [PERSON] відбулось на підставі наказу ДП «УкрНДНЦ» «Про звільнення [PERSON] » від 19 жовтня 2015 року за № 275-К за підписом т.в.о. генерального директора ДП «УкрНДНЦ» [PERSON] . Крім того, зазначено, що [PERSON] прийнято на посаду першого заступника генерального директора ДП «УкрНДНЦ» 03 липня 2015 року на підставі наказу ДП «УкрНДНЦ» «Про прийняття на роботу» від 02 липня 2015 року за 165-К за підписом в.о. генерального директора ДП «УкрНДНЦ» [PERSON] . На підставі наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України «Про покладання обов`язків генерального директора» від 09 липня 2015 року за № 75-п за підписом міністра Айвараса Абромавичуса, виконання обов`язків генерального директора державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» покладено на [PERSON] , першого заступника генерального директора цього підприємства, з 21 липня 2015 року до призначення керівника цього підприємства в установленому законодавством порядку. На виконання даного наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України «Про покладання обов`язків генерального директора» від 09 липня 2015 року за № 75-п, ДП «УкрНДНЦ» видало наказ «Про покладання обов`язків» від 21 липня 2015 року за № 187-К за підписом першого заступника генерального директора ДП «УкрНДНЦ» [PERSON], яким [PERSON] , перший заступник генерального директора державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості», з 21 липня 2015 року приступив до тимчасового виконання обов`язків генерального директора державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» до призначення керівника підприємства в установленому законодавством порядку. Наказом ДП «УкрНДНЦ» «Про переведення [PERSON] » від 23 грудня 2015 року за № 384-К за підписом т.в.о. генерального директора ДП «УкрНДНЦ» [PERSON], у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису переведено [PERSON] з посади першого заступника генерального директора на посаду першого заступника генерального директора - директора інституту стандартизації з 25 грудня 2015 року. На цій підставі 25.12.2015 відбулись відповідні зміни до наказу Мінекономрозвитку України від 09.07.2015 за № 75-п «Про покладання обов`язків генерального директора» та наказу ДП «УкрНДНЦ» від 21.07.2015 за № 187-К. Відповідно до листа погодження Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 01 березня 2016 року за № 2202-15/5982-08 «Щодо кадрових питань ДП «УкрНДНЦ»» за підписом заступника Міністра - керівника апарату Юлії Клименко, на лист державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» від 01.03.2016 № 1-3/1.3-15-566 Мінекономрозвитку України погоджує звільнення [PERSON] з посади першого заступника генерального директора - директора інституту стандартизації ДП «УкрНДНЦ» з дотриманням вимог чинного законодавства України про працю. 01 березня 2016 року наказом ДП «УкрНДНЦ» «Про звільнення [PERSON] » за № 19-К за підписом т.в.о. генерального директора ДП «УкрНДНЦ» [PERSON], звільнено 01 березня 2016 року [PERSON] - першого заступника генерального директора - директора інституту стандартизації, за угодою сторін, п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Посилались на те, що [PERSON] , будучи службовою особою, а саме: тимчасово виконуючим обов`язки генерального директора ДП «УкрНДНЦ» завдав збитків ДП «УкрНДНЦ» звільненням з порушенням закону [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та саме на ньому лежить обов`язок покрити шкоду заподіяну підприємству відповідно до законодавства України. Загальна сума збитків завдана [PERSON] ДП «УкрНДНЦ» становить 403 784, 14 грн. (134 280,08 грн. ( [PERSON] ) + 176 070,65 грн. ( [PERSON] ) + 93 433,41 грн. ( [PERSON] ). Враховуючи наведені обставини звернулись до суду з вказаним позовом. Посилались на те, що не підлягає доказуванню та обставина, що [PERSON] , начальника відділу науково-методичного забезпечення діяльності в міжнародній та європейській стандартизації, відповідно наказу т.в.о. генерального директора ДП «УкрНДНЦ» [PERSON] від 21 жовтня 2015 року за № 281-К «Про звільнення [PERSON] », було звільнено незаконно, оскільки ця обставина встановлена рішенням суду, що набрало законної сили, зазначеного вище. Також, не підлягає доказуванню та обставина, що [PERSON] , директора науково-дослідного інституту стандартизації, відповідно наказу т.в.о. генерального директора ДП «УкрНДНЦ» [PERSON] від 03 грудня 2015 року за № 369-К «Про звільнення [PERSON] », було звільнено незаконно, оскільки ця обставина встановлена рішенням суду, що набрали законної сили, зазначеного вище. Крім того, не підлягає доказуванню і та обставина, що [PERSON] , директор Харківської філії ДП «УкрНДНЦ», відповідно до наказу т.в.о. генерального директора ДП «УкрНДНЦ» [PERSON] від 19 грудня 2015 року за № 275-К «Про звільнення [PERSON] », було звільнено з порушенням закону, оскільки ця обставина встановлена рішенням суду, що набрало законної сили, приведеного вище. 19.02.2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначив, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на встановлених судом у рішеннях №759/17065/15 за позовом [PERSON] , №750/137/16 за позовом [PERSON] , №643/12047/16 за позовом [PERSON] фактах, проте його не було залучено до участі вказаних вище справ, чим фактично позбавлено права висловити свою обґрунтовану позицію та заперечення проти позовів. Про наявність вказаних рішень він дізнався лише після 24.01.2020 року. Вказав, що дійсно його було звільнено з посади першого заступника генерального директора -директора інституту стандартизації 01.03.2016 року, після цього часу він ніяк не міг впливати на рішення Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості», а тому причинно-наслідковий зв`язок та його вина відсутні. Після його звільнення, керівниками або особами, які виконували їх повноваження були [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Крім того, після 01.03.2016 року всі службові особи, які обіймали посаду керівника Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» зобов`язані були вжити всіх заходів, якщо вважали ті або інші рішення та накази необґрунтованими, натомість ніхто з цих осіб відповідних рішень не ухвалив. Зазначив, що звільнення [PERSON] відбувалось в жовтні 2015 року, [PERSON] в грудні 2015 року, [PERSON] в жовтні 2015 року. Особи. Які виконували після нього обов`язки керівника, були обізнані зі станом справ, мали можливість ініціювати подання позову протягом встановленого строку позовної давності. Вказав, що позивачем пропущено строк звернення з позовною заявою до суду. Крім того, до позову додано його копію паспорту та ідентифікаційного номеру, які є його персональними даними, щодо яких він не надавав жодного дозволу. Також посилався на те, що ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» не відповідає за зобов`язаннями держави, в держава не відповідає за зобов`язаннями цього державного підприємства, що передбачено статутом. Крім того, на його думку Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України у справі є неналежним позивачем і не має самостійних вимог. Більш того, Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України щорічно проводить перевірки сіоїх державних підприємств, які перебувають у їх підпорядкуванні, включаючи юридичну і фінансово-господарську діяльність підприємств. 24.02.2020 року від ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» надійшла відповідь на відзив. В обґрунтування відзиву зазначено, що ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 16.11.2015 року у справі №759/17065/15 відкрито провадження за позовом [PERSON] до ДП «УкрНДНЦ» про визнання незаконним наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності та відшкодування моральної шкоди, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати. Також, ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 12.01.2016 року у справі №750/137/16 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до ДП «УкрНДНЦ» про визнання незаконним наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності та відшкодування моральної шкоди, поновлення на роботі, стягнення коштів. 01.03.2016 року наказом ДП «УкрНДНЦ» «Про звільнення [PERSON] » №19-К за підписом т.в.о. генерального директора ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» [PERSON] , звільнено 01 березня 2016 року [PERSON] -першого заступника генерального директора-директора інституту стандартизації за угодою сторін за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Таким чином відповідач був достеменно обізнаний про оскарження колишніми працівниками наказів ДП «УкрНДНЦ» про своє звільнення за його підписом. Відповідач не виявив бажання бути залученим в згаданих справах, а суд не вбачав тому необхідності. Вказали, що звільнення відповідача з займаної посади не впливає на розгляд судами позовів про незаконно звільнених колишніх працівників підприємства та поновлення на роботі. Також, позов подано в межах річного строку позовної давності з часу виплати ДП «УкрНДНЦ» грошової суми колишнім незаконно звільненим працівникам. Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова від 14.01.2020 року [PERSON] відкрито спрощено позовне провадження. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями з підстав звільнення судді [PERSON] у відставку цивільна справа надійшла в провадження судді Губської Я.В. Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Губської Я.В. від 23.07.2020 року прийнято розглядати зазначену цивільну справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Губської Я.В. від 07.09.2020 року задоволено клопотання відповідача про витребування доказів. Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Губської Я.В. від 24.11.2020 року закрито підготовче провадження у справі. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 18.10.2021 року заяву відповідача про відвід судді Губської Я.В. визнано необґрунтованою. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач проти позову заперечував просив суд відмовити в їх задоволенні, надав пояснення аналогічні відзиву. Сторони в судове засідання 24.11.2021 року на стадії клопотань та переходу до судових дебатів не з`явились, повідомлялись про час та місце слухання справи належним чином. Від прокурора Київської окружної прокуратури м.Харкова Ольхового Б.С., представника Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» надійшли заяви про слухання справи за їх відсутністю, позовні вимоги просили задовольнити. Відповідач [PERSON] 24.11.2021 року в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з службовою зайнятістю. Щодо вказаного клопотання про відкладення розгляду справи суд зазначає наступне. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України). Крім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16. Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини. Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 (надалі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України згідно зі ст. 9 Конституції України . Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод" від 17.07.1997 передбачено, що дана Конвенція та Протоколи до неї № 2, 4, 7, 11 є частиною національного законодавства України. Конвенція на відміну від національного законодавства України не запроваджує чітких строків розгляду справи, проте посилання на строк містить ст. 6 Конвенції, яка постулює дефініцію розумного строку розгляду справи. Таким чином, норми ЦПК України щодо строків розгляду справи не узгоджуються з нормами Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка є частиною національного законодавства і має пріоритет над національним законодавством, та із практикою Європейського суду з прав людини, яку суди мають використовувати як джерело права при вирішенні спорів. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи/заяви має формувати суд, який розглядає справу/заяву. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, розгляду заяви, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, держави (ст. 2 ЦПК України). Тому, суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України"). А тому суд вважає, що неявка відповідача в судове засідання 24.11.2021 року є зловживанням ним своїми правами та враховуючи розумність строків розгляду справи та надання пояснень учасниками в судовому засіданні, суд вважає за можливе закінчити розгляд справи у відсутності відповідача. А тому, надавши оцінку всім наданим доказам, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі наказу ДП «УкрНДНЦ» «Про звільнення [PERSON] » від 21 жовтня 2015 року за № 281-К за підписом т.в.о. генерального директора [PERSON] [PERSON] звільнено з займаної посади. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року позов [PERSON] задоволено частково: скасовано наказ № 281 від 21.10.2015 року ДП «УкрНДНЦ» про звільнення [PERSON] , поновлено останнього на посаді начальника відділу науково-методичного забезпечення діяльності в міжнародній та європейській стандартизації ДП «УкрНДНЦ», стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 3000 грн. 00 коп., а також стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь держави судовий збір 551,20 грн. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 16 травня 2017 року апеляційну скаргу ДП «УкрНДНЦ» задоволено частково: рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та стягнення судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнути з ДП «УкрНДНЦ» на користь [PERSON] 96 620,68 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь держави судовий збір у розмірі 1 453,41 грн., в решті рішення залишено без змін. 03 липня 2019 року Касаційним цивільним судом у складі Верховного суду України винесено рішення у справі № 759/17065/15-ц, яким касаційну скаргу ДП «УКрНДНЦ» залишено без задоволення, рішення Апеляційного суду міста Києва від 16 липня 2017 року залишено без змін. Також, на підставі наказу ДП «УкрНДНЦ» «Про звільнення [PERSON] » від 03 грудня 2015 року за № 369-К за підписом т.в.о. генерального директора [PERSON] . [PERSON] звільнено з займаної посади. Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 14 листопада 2016 року позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 773 грн. 58 коп.; в інший частині позову відмовити; стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь держави 551 грн. 20 коп. судового збору. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 15 лютого 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково: рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 листопада 2016 року скасовано; позов [PERSON] задоволено частково; визнано незаконним наказ № 369-к від 03.12.2015 року про звільнення [PERSON] з посади директора науково-дослідного інституту стандартизації ДП «УкрНДНЦ», поновлено [PERSON] на роботі в ДП «УкрНДНЦ» на посаді директора науково-дослідного інституту стандартизації; стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 грудня 2015 року по 15 лютого 2017 року, в зв`язку з незаконним звільненням, в сумі 117 970 грн., 95 коп. (сума зазначена без утримання обов`язкових платежів); стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь [PERSON] 8500 грн. 00 коп. у відшкодування моральної шкоди; в іншій частині позовних вимог відмовлено; стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» в дохід держави 4792,41 грн. судового збору. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі № 750/137/16-ц від 02 листопада 2017 року виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 липня 2017 року зупинено до закінчення касаційного провадження у справі. 29 листопада 2018 року Касаційним цивільним судом у складі Верховного суду України винесено постанову у справі № 750/137/16-ц, якою касаційну скаргу ДП «УКрНДНЦ» залишено без задоволення, рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 15 лютого 2017 року залишено без змін, поновлено виконання рішення Апеляційного суду Чернігівської області від 15 лютого 2017 року. Також, на підставі наказу ДП «УкрНДНЦ» «Про звільнення [PERSON] » від 19 жовтня 2015 року за № 275-К за підписом т.в.о. генерального директора ДП «УкрНДНЦ» [PERSON] [PERSON] було звільнено з займаної посади. Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 21 липня 2017 року позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 76 240 грн. 50 коп.; стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь держави 762 грн. 41 коп. судового збору. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 18 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ДП «УкрНДНЦ» відхилено, рішення Московського районного суду міста Харкова від 21 липня 2017 року залишено без змін. 25 березня 2019 року Касаційним цивільним судом у складі Верховного суду України винесено постанову у справі № 643/12047/16-ц, якою касаційну скаргу ДП «УКрНДНЦ» залишено без задоволення, рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від залишено без змін, поновлено виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 липня 2017 року. З матеріалів справи вбачається, що 03 липня 2015 року [PERSON] прийнято на посаду першого заступника генерального директора ДП «УкрНДНЦ» на підставі наказу ДП «УкрНДНЦ» «Про прийняття на роботу» від 02 липня 2015 року за 165-К за підписом в.о. генерального директора ДП «УкрНДНЦ» [PERSON] . На підставі наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України «Про покладання обов`язків генерального директора» від 09 липня 2015 року за № 75-п за підписом міністра Айвараса Абромавичуса, виконання обов`язків генерального директора державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» покладено на [PERSON] , першого заступника генерального директора цього підприємства, з 21 липня 2015 року до призначення керівника цього підприємства в установленому законодавством порядку. На виконання даного наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України «Про покладання обов`язків генерального директора» від 09 липня 2015 року за № 75-п, ДП «УкрНДНЦ» видало наказ «Про покладання обов`язків» від 21 липня 2015 року за № 187-К за підписом першого заступника генерального директора ДП «УкрНДНЦ» [PERSON], яким [PERSON] , перший заступник генерального директора державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості», з 21 липня 2015 року приступив до тимчасового виконання обов`язків генерального директора державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» до призначення керівника підприємства в установленому законодавством порядку. Наказом ДП «УкрНДНЦ» «Про переведення [PERSON] » від 23 грудня 2015 року за № 384-К за підписом т.в.о. генерального директора ДП «УкрНДНЦ» [PERSON], у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису переведено [PERSON] з посади першого заступника генерального директора на посаду першого заступника генерального директора - директора інституту стандартизації з 25 грудня 2015 року. 25.12.2015 відбулись відповідні зміни до наказу Мінекономрозвитку України від 09.07.2015 за № 75-п «Про покладання обов`язків генерального директора» та наказу ДП «УкрНДНЦ» від 21.07.2015 за № 187-К. Відповідно до листа погодження Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 01 березня 2016 року за № 2202-15/5982-08 «Щодо кадрових питань ДП «УкрНДНЦ»» за підписом заступника Міністра - керівника апарату Юлії Клименко, на лист державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» від 01.03.2016 № 1-3/1.3-15-566 Мінекономрозвитку України погоджує звільнення [PERSON] з посади першого заступника генерального директора - директора інституту стандартизації ДП «УкрНДНЦ» з дотриманням вимог чинного законодавства України про працю. 01 березня 2016 року наказом ДП «УкрНДНЦ» «Про звільнення [PERSON] » за №19-К за підписом т.в.о. генерального директора ДП «УкрНДНЦ» [PERSON], звільнено 01 березня 2016 року [PERSON] - першого заступника генерального директора - директора інституту стандартизації, за угодою сторін, п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Згідно ч. 1 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або достовірності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до ч. 4 ст. 1191 ЦК України, держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою, службовою особою внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності відповідно органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, мають право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування (крім відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди). Відповідно до цієї норми права, держава, відшкодувавши шкоду, отримує право зворотної вимоги (регресу) до особи, винної за завдану шкоду. Регрес - право відповідальної особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким відповідальна особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим і виникло нове пов`язане саме з регресною вимогою. Регрес регулюється загальними нормами цивільного права. Тобто у разі регресу виконання первісного зобов`язання має характер правоприпиняючого та одночасно правоутворюючого юридичного факту. Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Абзацом 2 п. 8 зазначеної Постанови передбачено, що з винної особи за регресною вимогою стягується сума майнових витрат, понесених на виконання зобов`язання по відшкодуванню шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то з неї витрати стягуються в цих межах. Частинами 2, 3 ст. 80 Закону України «Про державну службу», держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, до: державного службовця, який заподіяв шкоду; посадової особи (осіб), винної (винних) у незаконному звільненні, відстороненні або переведенні державного службовця чи іншого працівника на іншу посаду, щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної державному органу у зв`язку з оплатою часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. У разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю. Глава IX Кодексу законів про працю України встановлює гарантії при покладенні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації. Підпунктом 2 п.9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України передбачено, що відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.п. 9, 10 п.9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, кошти, відшкодовані державою з державного бюджету (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування з місцевих бюджетів) згідно з цим пунктом, вважаються збитками державного бюджету (місцевих бюджетів). За поданням Казначейства України органи прокуратури звертаються в інтересах держави до суду з позовами про відшкодування збитків, завданих державному бюджету (місцевим бюджетам). Посадові та службові особи органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), дії яких завдали шкоди, що відшкодована з бюджету, несуть цивільну, адміністративну та кримінальну відповідальність згідно з законом. Абазами 4, 5 п.п. 10 п. 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України визначено, що Органи державної влади (органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування) після виконання рішень суду про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного бюджету (місцевих бюджетів), у випадках, визначених цим пунктом, проводять службове розслідування щодо причетних посадових, службових осіб цих органів, якщо рішенням суду не встановлено в діях посадових, службових осіб складу кримінального правопорушення. За результатами службового розслідування органи державної влади (органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування) та органи Казначейства України у місячний строк можуть звернутися до суду з позовною заявою про відшкодування збитків, завданих державному бюджету (місцевим бюджетам), з пред`явленням зворотної вимоги (регресу) у розмірі виплаченого відшкодування до посадових, службових осіб цих органів, винних у завданні збитків (крім відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди). Положеннями ст. 237 КЗпП України встановлено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу робочу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Загальні підстави й умови матеріальної відповідальності працівника передбачені у ст. 130 КЗпП України, відповідно до якої працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Відповідно до п. 8 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом чи розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ст. 134 та нової редакції ст. 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації. Юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану працівником, має право зворотної вимоги (регресу) до цієї особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК України), тобто розмір відшкодування визначається трудовим законодавством. Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством грошової суми третій особі, саме від цього часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. До аналогічного висновку дійшов Верховний суд України у постанові від 21.12.2016 №675/28/15-11. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ч.ч. 4, 5, 7 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Таким чином, приймаючи до уваги, що ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» було відшкодовано [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] суми завданих матеріальних збитків внаслідок незаконного звільнення зазначених осіб в загальному розмірі 403 784,14 грн., враховуючи, що обставини незаконного звільнення вже встановлені вищевказаними рішеннями суддів, які набрали законної сили, вказані обставини не підлягають доказуванню, а тому суд вважає, що витрати позивача ДП «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» по сплаті завданих збитків підлягають відшкодуванню за рахунок винної особи [PERSON] , який і видав накази щодо звільнення та які в подальшому були скасовані судом. Суд зазначає, що протиправність звільнення працівників і вчинення цих дій саме [PERSON] як особою, що підписала відповідний наказ, встановлено чинними судовими рішеннями, факт настання правових наслідків через незаконні дії відповідача у виді виплати коштів за судовими рішеннями за рахунок бюджетного фінансування державного органу протиправно звільнененим працівникам підтверджується наданими доказами доказами, тому сукупність встановлених під час судового розгляду обставин в достатній мірі підтверджує винність дій відповідача у заподіянні матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню в порядку регресу. Щодо посилання відповідача на те, що позов подано прокуратурою без достатніх правових підстав, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Одночасно, організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначені підстави представництва прокурором інтересів держави в суді, а саме, у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної економічної інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не підлягають точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 по справі №806/1000/17). Прокурор набуває право на реалізацію своїх функцій, визначених законом, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює його неналежно. «Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є належною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захист або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. У справах за позовами прокурорів, заявлених в інтересах держави в особі уповноважених органів, позивачами є відповідні уповноважені органи, а прокурор у таких справах здійснює представництво їх інтересів в суді. Статус позивача прокурор набуває лише у випадках, коли звертається з позовом в інтересах держави у разі відсутності уповноваженого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду (постанова ВСУ від 21.02.2018 у справі №553/3280/16-а). Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України входить до системи органів виконавчої влади і є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з формування та забезпечення реалізації державної політики економічного і соціального розвитку, цінової, інвестиційної, зовнішньоекономічної політики, державної політики у сферах торгівлі, інтелектуальної власності, державної регіональної політики, державної політики з питань розвитку підприємництва, технічного регулювання та захисту споживачів, а також міжвідомчої координації з питань економічного і соціального співробітництва України з Європейським Союзом тощо. До переліку державних підприємств, установ, організацій, які належать до сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України належить Державне підприємство «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» (надалі - ДП «УкрНДНЦ»). ДП «УкрНДНЦ» виконує функцію Національного органу стандартизації згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1163-р від 26.11.2014 року. На підставі положень Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» від 02 вересня 2019 року за № 829 Міністерство економічного розвитку і торгівлі України перейменовано на Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України. Відповідно до п. 1.1. Статуту ДП «УкрНДНЦ», затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 18.05.2017 за № 728, за підписом першого віце-прем`єр-міністра України-Міністр економічного розвитку і торгівлі України Кубіва С.І., ДП «УкрНДНЦ» засноване на державній власності, належить до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (Уповноважений орган управління), є державним підприємством та не має на меті отримання прибутку. Згідно п. 3.1. Статуту ДП «УкрНДНЦ» основною метою діяльності підприємства є виконання функції національного органу стандартизації, а також забезпечення функції національного органу стандартизації, а також забезпечення реалізації економічних інтересів держави, задоволення потреб населення, суб`єктів господарювання будь-якої форми власності в продукції, роботах, послугах з національної стандартизації, спрямованих на забезпечення раціонального виробництва шляхом застосування визнаних правил, настанов і процедур, забезпечення охорони життя та здоров`я, забезпечення прав та інтересів споживачів, забезпечення безпечності праці, збереження навколишнього природного середовища та запобігання їх виникненню, підтримка розвитку і міжнародної конкурентоспроможності продукції. З матеріалів справи вбачається, що 11.09.2019 ДП «УкрНДНЦ» звернулось із листом до Харківської місцевої прокуратури №2 №1-10/1.5-07-2079 щодо вжиття заходів представницького характеру з метою стягнення на користь Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України грошових коштів з [PERSON] в порядку регреса. Місцевою прокуратурою запропоновано у листі до ДП «УкрНДНЦ» від 30.09.2019 №32-1080вих19 самостійно звернутись до Міністерства з метою пред`явлення позову , а у разі відмови, повторно звернутись до прокуратури. ДП «УкрНДНЦ» скеровано до Міністерства вказаного листа за №1-3/1.5-06-2080, проте, 11.10.2019 Міністерством надано відповідь №2432-05/42055-08 відповідно до якої відмовлено ДП «УкрНДНЦ» у зверненні до суду. Позовні вимоги пред`явлені прокурором в інтересах держави в особі Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості», які є належними позивачами і уповноваженими органами держави у спірних правовідносинах, оскільки саме за рахунок їх бюджетного фінансування за чинними судовими рішеннями було стягнуто з Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» кошти, чим з огляду на незаконність здійснення відповідачем звільнення цих працівників заподіяно шкоду державі. У зв`язку з викладеним,суд зазначає, у місцевої прокуратури наявні підстави для звернення до суду із відповідним позовом, а тому посилання відповідача є необґрунтованими. Всі інші посилання відповідача у відзиві, не спростовують висновків суду, не стосуються предмету позовних вимог, а розцінюються судом як намагання уникнути відповідальності. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача 6056 грн. 77 коп. сплаченого та документально підтвердженого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved