Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

В жовтні 2016 року Публічним АТ «Державний Ощадний банк України» направлено до суду позовну заяву до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 487339,00 грн.. Позивач свої вимоги обґрунтовує такими обставинами. Між АТ «Ощадбанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № 7637 від 30.01.2008 року, згідно з яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 200000,00 грн. зі сплатою 15% річних за користування кредитом із кінцевим терміном повернення 29.01.2018 року. При цьому відповідач зобовязався щомісячно, до останнього числа місяця, наступного за звітним, здійснювати погашення кредиту рівними частинами в розмірі 1666,67 грн. та сплачувати відсотки, нараховані банком за користування коштами, шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових операцій з використанням рахунків АТ «Ощадбанк», починаючи з лютого 2008 року. Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати відсотків за користування коштами позичальник має здійснити не пізніше 29.01.2018 року. За твердженнями представника позивача, [PERSON] отримав кредит в обумовленому договором розмірі, однак з грудня 2011 року не виконує належним чином своїх зобовязань за договором. Отже, у банку виникло право вимагати дострокового повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування такими коштами, а також щодо стягнення з відповідача інших платежів, передбачених договором чи законом у разі невиконання або неналежного виконання зобовязань стороною. У зв'язку із порушенням відповідачем умов договору станом на жовтень 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 487339,00 грн., що, за підрахунками позивача, складається із основного боргу - 187359,89 грн., відсотків за користування кредитом - 59887,31 грн., пені- 73193,62 грн., інфляційного збільшення заборгованості - 142185,63 грн., 3% річних 24712,55 грн.. Представник позивача наполягав на виникненні у банку права вимагати від [PERSON] повернення всієї суми, просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість. В судовому засіданні представник позивача АТ «Ощадбанк» [PERSON], який діє на підставі довіреності(а.с.54), заявлені вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити, на підтримання своєї позиції посилався на аргументи, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнав факт укладення між ним та позивачем кредитного договору в 2008 році, визнав, що заборгованість існує, однак не погодився із її розміром, нарахованим банком; просив застосувати до вимог АТ «Ощадбанк» строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Згідно з положеннями ст. ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ст.61 ЦПК України). Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, зясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини. АТ «Ощадбанк» має право на надання банківських послуг згідно зі ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», на підставі ліцензії Національного банку України. Між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 7637 від 30.01.2008 року(а.с.7-9), згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 200000,00 грн. зі сплатою 15% річних за користування кредитом із кінцевим терміном повернення 29.01.2018 року. При цьому [PERSON] зобовязався щомісячно, до останнього числа місяця, наступного за звітним, здійснювати погашення кредиту рівними частинами в розмірі 1666,67 грн. та сплачувати відсотки, нараховані банком за користування коштами, шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових операцій з використанням рахунків АТ «Ощадбанк», починаючи з лютого 2008 року. Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати відсотків за користування коштами позичальник має здійснити не пізніше 29.01.2018 року. Відповідач в судовому засіданні не заперечував власноручного підписання ним кредитного договору № 7637 від 30.01.2008 року, а також факту отримання ним коштів від банку. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором повністю виконав, надавши позичальнику [PERSON] кредит в розмірі, обумовленому сторонами. Відповідач в порушення умов договору свої зобов'язання належним чином не виконав, не забезпечивши своєчасного повернення позивачеві запозичених коштів, що призвело до утворення заборгованості перед банком (а.с.15,16). За змістом ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договір. Згідно із ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вимог договору та вимог закону. За загальним правилом одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускаються (ст. ст. 525, 526 ЦК України). В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється його належним виконанням. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов'язаний повернути позику у строк та у порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України). Відповідач не надав позивачеві грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором, зобов'язання належним чином не виконав. Отже, у банку виникло право вимагати від [PERSON] повернення суми кредиту. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнав факт укладення між ним та банком кредитного договору, не заперечував проти наявності заборгованості за цим договором, однак просив застосувати до вимог АТ «Ощадбанк» строк позовної давності. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Саме такий строк позовної давності було визначено сторонами у п.7.8. договору № 7637 від 30.01.2008 року. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Зі змісту позову вбачається, що [PERSON] не виконує належним чином своїх зобовязань перед банком за кредитним договором з грудня 2011 року; в судовому засіданні представник позивача пояснив додатково, що оригінали документів, повязаних із виконанням кредитного договору № 7637 від 30.01.2008 року, зберігаються в колишньому приміщенні філії- Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» у м. Донецьку, на території, тимчасово непідконтрольній державній владі України. Із наданої відповідачем виписки з особового рахунку № 2203851007637 вбачається, що за договором № 7637 позичальником здійснено останній платіж 01.04.2010 року сплачені проценти за користування коштами на суму 538,98 грн.. Позовна заява АТ «Ощадбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором складена, підписана представником позивача та направлена до суду 21.10.2016 року (а.с.4). Позивачем не надано до суду доказів на підтвердження більш раннього у часі звернення за судовим захистом свого порушеного права. Представник позивача у своїх запереченнях на заяву [PERSON] щодо застосування строку позовної давності не визнає пропуску такого строку, не заявляє клопотань стосовно його поновлення, посилається на норми ч.5 ст. 261 ЦК України, згідно з якими за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, а строком виконання зобовязань за договором № 7637 від 30.01.2008 року визначено 29.01.2018 року. Суд, вирішуючи питання про застосування позовної давності до вимог АТ «Ощадбанк», виходить з правових позицій, висловлених в постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі № 6-20цс14 та від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Якщо умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Виходячи з цього, суд задовольняє заяву відповідача [PERSON] про застосування відносно вимог позивача строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України, і приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь банку за період з жовтня 2013 року по жовтень 2016 року: суму основного боргу 60000,12 грн. (за 36 місяців, з розрахунку обумовленого договором щомісячного платежу 1666,67 грн., а саме 1667,67х36=60000,12), суму відсотків за користування кредитом 27024,71 грн. (за 1096 днів прострочення платежу, з розрахунку передбачених договором 15% річних, а саме 60000,12х15:100:365х1096=27024,71). Заявлені позивачем до [PERSON] вимоги про стягнення суми пені суд вирішує таким чином. Згідно з п.5.2. договору № 7637 від 30.01.2008 року за порушення взятих на себе зобовязань щодо повернення основної суми кредиту та щомісячної сплати відсотків за користування кредитом позичальник зобовязується сплатити на користь банку пеню в розмірі 17% від суми несплаченого платежу за кожний день прострочення. Поряд з цим, суд враховує норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». [PERSON] визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки субєктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення. Ст. 2 цього Закону запроваджено мораторій на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними зобовязаннями. Зокрема, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14.04.2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14.04.2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Водночас норми вказаного Закону не скасовують необхідності повертати суму основної заборгованості за кредитами чи позиками, процентів та комісій за користування кредитом. Нормами ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначено період проведення антитерористичної операції як час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України; визначено територію проведення антитерористичної операції як територію України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Відповідач [PERSON] на час виникнення спірних правовідносин був зареєстрований за адресою [INFO], з 13.06.2014 року і дотепер зареєстрований та фактично мешкає по вул. Київській, буд.12-А, у м. Красний Лиман (на теперішній час м. Лиман) Донецької області, що підтверджується відповідними записами у паспорті громадянина України (а. с. 10-14). Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» м. Красний Лиман Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась АТО. Те ж саме було визначено і у розпорядженні Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053-р, яке на сьогодні втратило чинність. Враховуючи викладене, суд здійснює стягнення з відповідача суми пені, нарахованої банком, лише на період з жовтня 2013 року до 13.04.2014 року, в розмірі 1059,59 грн. (сума боргу за 195 днів прострочення платежу 11666,69 х 17:100:365х195=1059,59). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З огляду на це, суд погоджується із наведеним банком у позові розрахунком інфляційного збільшення боргу із застосуванням нормативно визначених щомісячних індексів інфляції (а.с.4-6), проте з урахуванням задоволення заяви відповідача щодо застосування строку позовної давності, суд стягує з [PERSON] на користь позивача інфляційні втрати за період з жовтня 2013 року по жовтень 2016 року на суму 19543,01 грн.. Також суд враховує положення ч.2 ст. 625 ЦК України, звертає увагу на ту обставину, що договором № 7637 від 30.01.2008 року встановлено інший розмір процентів, які зобовязаний сплатити боржник за прострочення грошового зобовязання, і питання про стягнення таких процентів з відповідача вже було вирішено при ухваленні цього рішення. Таким чином, у задоволенні решти позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити. З приводу вимоги позивача про відшкодування понесених судових витрат суд зазначає таке. Згідно із ст. 79 ЦПК України до складу судових витрат включено, зокрема, судовий збір. АТ «Ощадбанк» при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 7310,09 грн., що підтверджено платіжним дорученням № 259470517 від 17.10.2016 року (а.с.3). Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати; якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. За цих обставин суд з урахуванням принципу пропорційності приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 1614,41 грн. судового збору.

Outcome: partial