Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-06 00:00:00

Представник позивача - адвокат Карнаух Т.В. звернулась в суд в інтересах позивача [PERSON] з вищевказаним позовом до Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі ПАТ "ПІВДГЗК") про відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із ушкодження здоров`я при виконанні трудових обов`язків. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач 22 роки 10 місяців пропрацював на підприємстві відповідача в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища. У листопаді 2018 року рішенням ДУ «Український НДІ промислової медицини» протокол № 1627 позивачу на підставі даних Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці №2/2-11-3/1180 від 18 квітня 2016 року, було встановлено професійне захворювання. Відповідно до акту розслідування професійного захворювання від 14 грудня 2018 року, вказано, що позивач внаслідок дії шкідливих факторів виробничого середовища та недосконалості робочого місця підпадав під вплив вібрації, рівень якої перевищував нормативні показники. За висновком МСЕК від 05 березня 2019 року позивачу первинно була встановлена втрата професійної працездатності 60% та 3 група інвалідності з переоглядом в лютому 2020 року. Згідно висновку МСЕК від 28 січня 2020 року 60% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності встановлена позивачу безстроково з 01 березня 2020 року. Заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин, а тому повинна бути відшкодована роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. Внаслідок отриманого професійного захворювання позивач відчуває моральні страждання, які полягають в тому, що він не має змоги вести звичне життя, змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується; не може займатися чоловічою домашньою роботою, допомагати по господарству своїй родині, робити покупки та витрачати додаткові сили для організації свого життя, оскільки його турбує ниючий біль в ділянці ліктьових суглобів, постійний тягнучий біль у шийно-комірцевій ділянці, надпліччі та переважно правого плеча, відчуття затерпання цієї ділянки, постійний біль у поперековому та грудному відділах хребта, відчуття затерпання кістей, підвищена чутливість їх до холоду, біль у м`язах гомілок, періодичні судоми в пальцях кістей та гомілкових м`язах, частий головний біль, запаморочення, загальна слабкість. При захворюванні позивача його повне одужання не можливе і перспектива в майбутньому переносити болі, постійно лікуватися, спричиняє моральні страждання. Усі державні компенсації витрачаються на медичну реабілітацію та придбання ліків для нього, від чого він почуває себе неповноцінною людиною. Внаслідок винних дій та бездіяльності адміністрації підприємства відповідача позивач відчуває фізичні та моральні страждання і переживання, викликані ушкодженням його здоров`я в результаті дії шкідливих і небезпечних факторів при виконанні трудових обов`язків. Свої моральні та душевні страждання позивач оцінює в 188920 грн,які просить стягнути з відповідача, а також стягнути понесені витрати на правову допомогу в розмірі 3900 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача Карнаух Т.В. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, підтвердила обставини, викладені у позові. Суду пояснила, що позивач переносить моральні страждання внаслідок отриманого професійного захворювання, потребує постійного лікування. Причиною моральних страждань є тривала робота позивача на підприємстві відповідача в шкідливих умовах праці, через що він отримав ушкодження свого здоров`я. В лютому 2020 року позивачу встановлено 60 % втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності безстроково. Стан здоров`я позивача є сталим та не може бути покращеним. Просить позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 188920 грн. а також понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 3900 грн. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважає їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Підтримала викладені у відзиві обставини, з якого слідує, що позивач працював в ПАТ «ПІВДГЗК» з 12 лютого 1993 року - електрогазозварником рудоуправління; з 04 січня 1996 року - машиністом рихтувальної машини рудоуправління; з 19 грудня 2007 року по 22 грудня 2018 року - машиністом колійних машин рудоуправління; 22 грудня 2018 року позивач звільнений за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію. Пунктом 16 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача від 14 грудня 2018 року встановлена тривала дія шкідливого фактору - вібрації. Стаж роботи [PERSON] на підприємстві відповідача- 26 років 2 місяці, загальний стаж роботи - 40 років 8 місяців. Тобто позивач працював і на інших підприємствах, робота на яких також могла вплинути на погіршення здоров`я позивача та сприяти втраті професійного захворювання, а тому покладати відповідальність за отримане професійне захворювання лише на АТ «ПІВДГЗК» є безпідставним. Позивач працював у шкідливих умовах праці більше 26 років, хоча для отримання права на пенсію на пільгових умовах достатньо було пропрацювати в таких умовах 10 років. [PERSON] знаючи про шкідливий вплив негативного фактору на своє здоров`я значно перевищив необхідний стаж роботи в шкідливих умовах праці та умисно не вживав заходів для усунення шкоди. Крім того, наявність шкідливих умов праці на деяких робочих місцях є об`єктивним явищем, про які позивача було повідомлено, та про можливі наслідки його впливу на здоров`я. Позивач свідомо приймав запропоновані умови праці і усвідомлював можливість ушкодження його здоров`я. Позивач сам несе відповідальність на наслідки вибору місця роботи. ПАТ «ПІВДГЗК» виконував всі вимоги законодавства та колективного договору, щодо компенсації за роботу в шкідливих умовах. В усіх професіях позивач забезпечувався санітарно-побутовим забезпеченням в повному обсязі, засобами колективного та індивідуального захисту. Пунктом 19 акту відповідальних осіб за порушення законодавства про охорону праці - не встановлено. Вина відповідача в завданні моральної шкоди позивачу не доведена. Будь-яких порушень законодавства про працю відносно позивача, які б знаходились в причинному зв`язку з настанням професійного захворювання, відповідач не вчинив. Вважають, що позивач не надав достатніх доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди та доказів наявності вини відповідача у заподіянні такої шкоди. Висновок МСЕК не свідчить про наявність у позивача моральних страждань: стресу, дипресії чи інших негативних проявів психологічного стану та не є єдиним можливим і достатнім доказом спричинення моральної шкоди та її розміру. Посилаючись в позові на ст.237-1 КЗпП України, як на підставу для відшкодування моральної шкоди, позивачем не доведено факту порушення відповідачем його законних прав та інтересів, яке призвело до моральних страждань позивача. Вважають, що зазначене в позові обґрунтування моральних страждань позивача не підтверджуються наданими позивачем доказами. Зазначену позивачем суму на відшкодування моральної шкоди вважають завищеною та такою, що не відповідає засадам розумності та справедливості. Також у відзиві зазначають, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність нарахування та розмір витрат на правову допомогу у розмірі 3900 грн. Просять відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 травня 2020 року справу прийнято до розгляду та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Вислухав представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Із копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] , слідує, що з 17 червня 1982 року по 01 жовтня 1982 року він працював у Вагонному ДЕПО станції «Мудрьона» Придніпровської залізниці, слюсарем з ремонту рухомого складу; з 27 жовтня 19682 року по 27 вересня 1984 року проходив службу в лавах Радянської Армії; 29 липня 1985 року прийнятий в управління залізничного транспорту Новокриворізького гірничозбагачувального комбінату слюсарем по ремонту рухомого складу; 21 серпня 1987 року - звільнений за власним бажанням; з 08 вересня 1987 року працював монтажником устаткування металургійних заводів КСУ «Металургремонт» №210; 15 січня 1990 року переведений там же газорізальником; 10 лютого 1993 року - звільнений за власним бажанням; 12 лютого 1993 року позивача прийнято в Криворізьке орендне підприємство «Південний гірничозбагачувальний комбінат» (в подальшому перетворено на Відкрите акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат») електрогазозварником; з 04 січня 1996 року переведений машиністом рихтувальної машини рудоуправління; 19 грудня 2007 року переведений в рудоуправлінні машиністом колійних машин; 22 грудня 2018 року позивач звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. З 03 лютого 2020 року позивача прийнято підсобним робітником на 0,25 ставки дільниці з обслуговування господарчих об`єктів цеху підготовки виробництва та складського господарства АТ «ПІВДГЗК» (а.с. 36-37). Із довідки АТ «ПІВДГЗК» від 11 червня 2020 року №81 слідує, що загальний стаж роботи [PERSON] в АТ «ПІВДГЗК» складає 26 років 2 місяці 17 днів, пільговий стаж на підприємстві - 25 років 10 місяців 9 днів. З 18 січня 2004 року позивачу призначена пенсія за віком за ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с.84). Медичним висновком лікарсько-експертної комісії Державної установи «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 13 листопада 2018 року № 1627 [PERSON] встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом у сполученні з радикулопатією, полі сегментарною, попереково-крижовою (L4, L5, S1), переважно зліва, та шийною (с5, С6,С7), переважно справа, на фоні деформуючого спондилоартрозу і полі сегментарної дископатії С4-С4, L4-L5, L5- S1, з вираженими статико динамічними порушеннями і больовим синдромом, нейродистрофічними проявами у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів (ПФ першого ступеня); остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів (ПФ другого ступеня), порушенням трофіки кистей (а.с.10-11). Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 14 грудня 2018 року проведено розслідування причини виникнення вищевказаного хронічного професійного захворювання машиніста колійних машин рудоуправління ПАТ «ПІВДГЗК» [PERSON] . Пунктом 16 Акту встановлено, що професійне захворювання виникло у позивача за таких обставин: внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища та недосконалості робочого місця, останній підпадав під вплив вібрації, рівень якої перевищував нормативні показники. Відповідно до пункту 17 вказаного Акту причиною виникнення професійного захворювання позивача визнано: еквівалентний рівень загальної вібрації перевищує нормативний на 3-4 дБ (104-105 дБ при ГДР 101 дБ), на 4 дБ (111 дБ при ГДР 107 дБ), рівень локальної вібрації перевищує нормативний на 2 дБ (114 дБ при ГДР 112 дБ). Особи, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи не встановлені, через тривалий час роботи в умовах дії шкідливих факторів та зміною керівництва структурного підрозділу, що зазначено в п. 19 вказаного Акту (а.с.4-5). Згідно санітарно-гігієнічної характеристики умов праці [PERSON] №2/2-11-3/1180, від 18 квітня 2016 року відповідно до ДСанПіД «Гігієнічна класифікація праці» №248 від 08.04.2014, умови праці на робочих місцях відносяться: у електрогазозварника РУ ПАТ «ПІВДГЗК» по важкості праці - до 3.2, по речовинам фіброгенної дії - до 3.1, по речовинам загальнотоксичної дії 1-2 класів небезпечності - до 3.3, по речовинам загальнотоксичної дії 3-4 класів небезпечності - до 3.1, по мікроклімату - до 3.1; машиніста колійних машин РУ: по важкості праці - до 3.3, по вібрації: загальна - до3.1, локальна - до 3.1; по речовинам фіброгенної дії - до 3.3, по речовинам загальнотоксичної дії 3-4 класів небезпечності - до 3.1, по шуму - до 3.2, по ІЧвипромінюванню - до 3.1, по мікроклімату - до 3.1 (а.с.41-45). При огляді МСЕК 05 березня 2019 року [PERSON] первинно встановлено 3 група інвалідності та 60 % втрати професійної працездатності з 18 лютого 2019 року до 1 березня 2020 року (а.с.6-7). При огляді МСЕК 28 січня 2020 року позивачу встановлено профзахворювання з втратою професійної працездатності - 60 % по вібраційній хворобі та третя група інвалідності з 01 березня 2020 року, безстроково (а. с. 8-9). Відповідно до наданих копій виписок з медичної карти та виписки з історії хвороби, картки хворого видно, що [PERSON] неодноразово проходив стаціонарне лікування в КЗ «Криворізька міська лікарня №11» ДОР та в Українському НДІ промислової медицини з приводу скарг на погіршення стану здоров`я та наслідків професійного захворювання(а.с.12-33). Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно статті 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці", визначені Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання та настанням у позивача негативних наслідків- втрати професійної працездатності: первинно встановленої з 18 лютого 2019 року - 60% та встановлення третьої групи інвалідності до 01 березня 2020 року, а з 01 березня 2020 року - встановлених безстроково. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та його працею на АТ «ПІВДГЗК», оскільки пунктом 13 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 14 грудня 2018 року визначено про наявність шкідливих умов праці машиніста колійних машин рудоуправління ПАТ «ПІВДГЗК», а причиною виникнення професійного захворювання згідно п.17 Акту визначено перевищення рівня загальної вібрації. Доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища в ПАТ «ПІВДГЗК» та шкідливого впливу на здоров`я позивача - відповідачем не надано. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI (3988-17) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення його звичайного способу життя та вимагає від нього додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що "громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди". Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою для відшкодування моральної шкоди, входять: моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність причинного зв`язку та вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, діючим законодавством не заперечується можливість стягнення з власника підприємства моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати таку моральну шкоду. Відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Судом встановлено, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло також з вини ПАТ «ПІВДГЗК», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня вібрації на робочих місцях позивача, що підтверджено висновком МСЕК при встановленні ступеню втрати професійної працездатності, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, обсяг, характер, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Визначаючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення позивачу первинно з 18 лютого 2019 року та з 01 березня 2020 року безстроково 60% ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та третьої групи інвалідності, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Суд враховує, що згідно з Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 14 грудня 2018 року - причиною профзахворювання позивача є перевищення еквівалентного рівня загальної вібрації за умовами праці позивача на підприємстві відповідача. Вказані положення акту недійсними не визнані. Також суд враховує тривалість праці позивача на підприємстві -відповідача, що склала 26 років 2 місяці 17 днів, з яких пільговий стаж - 25 років 10 місяців 09 днів. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 130 000 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він зазнає у зв`язку з погіршенням стану здоров`я під час роботи на підприємстві відповідача. У задоволенні іншої частини позову щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди в розмірі 58920 грн - позивачу необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Щодо вимог про стягнення з відповідача судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 вказаної статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з матіраілів справи між позивачем [PERSON] та адвокатом Карнаух Т.В. 12 березня 2020 року укладено договір №17/20 про надання правової допомоги (а.с.46). Відповідно до акту приймання -передачі правової допомоги від 16 березня 2020 року визначено перелік наданих адвокатом послуг, кількість витраченого часу та вартість цих робіт (а.с.49). Загальна вартість наданої правової допомоги склала 3900 грн., які позивач в повному обсязі сплатив адвокату, що підтверджується прибутковим касовим ордером №17 від 12 березня 2020 грн (а.с.48). На підставі вищевикладеного, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення коштів за спричинення моральної шкоди, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме в розмірі 2683 грн. 67 коп. Також у зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору при подачі позову та частковим задоволенням позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в доход держави у розмірі 1300,00 грн. На підставі ст.ст. 8, 22, 58 Конституції України, ст.ст. 5, 23, 1166, 1167, 1168 ЦК України, ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст.13 Закону України "Про охорону праці" та

Outcome: partial