Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом, в якому зазначила, що їй на праві приватної власності належить ? частка будинку [ADDRESS], в цьому будинку також зареєстрований її син [PERSON]. Фактично відповідач не проживає у квартирі з 1995 року та виїхав до Республіки Якутія, Російської Федерації, зв'язок із ним відсутній. Крім того зазначила, що вона є пенсіонером та змушена сплачувати комунальні платежі за відповідача, який не мешкає в будинку, окрім того вона не може оформити субсидію на сплату газу, що ускладнює його матеріальне становище. Просила визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням ? часткою будинку [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] в судове засідання надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні, справу просила розглянути за її відсутності. Не заперечувала проти ухвалення судом заочного рішення у разі неявки відповідача. Відповідач [PERSON] будучи повідомленим про дату та час судового розгляду справи, до суду не з'явився, із будь-якими заявами на адресу суду не звертався, тому суд, за згодою позивача ухвалив заочне рішення на підставі наявних в справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 16 ЦК України України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено судом, власником ? частки будинку [ADDRESS] є [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності за законом від 24.12. 2010 року, свідоцтва про право власності від 24.12. 2010 року, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 29598817 від 08.04. 2011 року. (а.с.5,6,7) Разом із тим, зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.12.2010 року вбачається, що спадкоємцями майна у вигляді 1/8 частки житлового домоволодіння [ADDRESS] після смерті [PERSON], [INFO], який помер [INFO] року є його дружина - [PERSON], [INFO] в ? частці, та син - [PERSON], [INFO] в ? частці. Свідоцтво про право на ? частину спадщини видано [PERSON], на іншу ? частини спадщини свідоцтво не видано. (а.с.7) З домової книги за адресою: [ADDRESS] вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований за даною адресою з 1988 року. (а.с. 11-13) Відповідно до довідки-акту від 17.08.2015 року, виданої КСН "Селище Слободка Гавань", відповідач [PERSON] в буд. [ADDRESS] тільки зареєстрований, але фактично не мешкає за цією адресою з 1995 року. (а.с.10) Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.12.2010 року вбачається, що державним нотаріусом визначено двох спадкоємців майна [PERSON] - позивача і відповідача у даній цивільній справі. Тобто відповідач [PERSON] є не тільки членом сім'ї власника частини домоволодіння, в даному випадку позивача у справі, а й також спадкоємцем частини житлового будинку після смерті [PERSON] Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цією статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. З аналізу вказаних норм вбачається, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно відповідно до ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Тобто, з моменту державної реєстрації нерухомого майна у спадкоємця виникає право розпорядження цим майном, в той час як право захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України виникає у спадкоємця з часу відкриття спадщини. Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року № 6-164цс12. В той же самий час, положеннями п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" визначено, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК УРСР. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійснення права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про прав користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норма житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71,72,116,156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За наведених обставин, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів прийшов до висновку, оскільки у справі відсутні належні докази щодо відмови відповідача від отримання спадщини, після смерті батька [PERSON] у розмірі ? частки, а як наслідок визнання його втратившим право користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності, що приведене до порушення права відповідача як спадкоємця за законом, який на момент відкриття спадщини був зареєстрований за адресою проживання спадкодавця, разом із тим оскільки позивач не є власником цілого домоволодіння [ADDRESS], що не дає суду зробити беззаперечного висновку про те, що відповідач [PERSON] втратив користування саме тією часткою яка належить позивачу на підставі приватної власності, та як член сім'ї власника, оскільки в будь-який момент відповідач [PERSON] може прийняти спадщину, а так і відсутні підстави для захисту порушеного права позивача, як фактичного співвласника житлового будинку, шляхом визнання іншого співвласника цього будинку таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а тому в задоволенні позову відмовляє. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed