Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 03 березня 2021 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди матері та надання дозволу на оформлення паспорту для виїзду за кордон. В обґрунтування доводів позову позивач посилається, що 06 жовтня 2015 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2019 року розірвано. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу донька залишилася проживати з матір`ю, позивач надає матеріальну допомогу на утримання своєї дитини. Так, позивач бажає забезпечити повноцінний відпочинок доньці [PERSON] в країнах близького та дальнього зарубіжжя, за для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану її здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Наразі позивач докладає зусиль, щоб його донька особисто поспілкувалася зі своїми бабусею та дідусем, які проживають у Китайській Народній Республіці та на власні очі побачила країну походження її батька у зв`язку з чим просить суд надати дозвіл на виїзди неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] до Китайської Народної Республіки у період з 01 травня 2021 року до 30 червня 2021 року в супроводі батька [PERSON] , без згоди та супроводу матері дитини [PERSON] , [INFO] , з метою оздоровлення, відпочинку та відвідування бабусі та дідуся по ліні батька. Надати дозвіл [PERSON] , [INFO] на оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини [PERSON] , [INFO] , без згоди матері [PERSON] , [INFO] . В ході слухання справи позовні вимоги було уточнену в усній формі просив надати дозвіл на виїзд дитини в супроводі матері без зазначення конкретного періоду (а.с.1-6). 02 червня 2021 року на адресу суду відповідачем надано відзив на позовну заяву в якій остання категорично заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки донька психологічно не готова до далеких та тривалих подорожей без супроводу матері так як між матір`ю та донькою існує дуже тісний зв`язок та дитина ще занадто маленька. Окрім того зазначила, що побоюється за здоров`я дитини у зв`язку з екологічною ситуацією в Китайській Народній Республіці. Також позивачем не визначено маршруту і пунктів призначення при можливому подорожуванні дитини у супроводі батька, що є обов`язковим при надання дозволу без згоди матері. Оскільки позивач є громадянином Китайської Народної Республіки вона побоюється, що після виїзду відповідача разом з донькою до Китайської Народної Республіки він має всі можливості залишити доньку там (а.с.60-65). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 03 березня 2021 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с. 47). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с. 48). До суду 14 квітня 2021 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с. 49). Ухвалою судді від 14 квітня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди матері та надання дозволу на оформлення паспорту для виїзду за кордон (а.с. 50-51). Позивач та його представник в судовому засіданні 08 вересня 2021 року уточнили заявлені позовні вимоги та просили надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини з батьком у супроводі матері без визначення конкретного періоду. Відповідач в судовому засідання заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, пояснивши, що вона не перешкоджає батьку дитини зустрічатися та спілкуватися з донькою, однак категорично заперечує проти виїзду дитини до Китайської Народної Республіки без її супроводу, а також в її супроводі, оскільки дитина ще досить маленька для таких тривалих поїздок та в неї є обґрунтовані побоювання, що позивач не поверне їй дитину. Фактичні обставини встановленні судом 06 жовтня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Соборним районним у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за актовим записом № 922 (а.с. 9). [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] (а.с. 10). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2019 року шлюб було розірвано (а.с. 12-14). Позивач [PERSON] , [INFO] , місце народження Китай (а.с. 21). Після розірвання шлюбу донька залишилася проживати з матір`ю, позивач надає матеріальну допомогу на утримання своєї дитини, тому просить надати дозвіл на виїзди доньки без згоди матері. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено положеннями ст.7 СК України, згідно яких жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 14 липня 2016 року Верховною Радою України внесені зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до пункту 3 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. У підпункті 2 пункту 4 Правил передбачено, що громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Зазначеними нормами СК України, Конвенції про права дитини, усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справа «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року) закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Приписи ч.1 ст.33 Конституції України гарантують кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості. Установивши, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі батька та без дозволу матері, без визначення його початку й закінчення, відповідає інтересам дитини, не порушує прав матері на спілкування з нею та не позбавляє її права брати участь у вихованні та утриманні дитини, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без дозволу матері. Інша вимога [PERSON] про надання дозволу без згоди матері оформлювати документи для тимчасового виїзду дочки за кордон також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від зазначеної першої вимоги, в задоволенні якої відмовлено. Таким чином, враховуючи викладені обставини, даний позов [PERSON] є необгрунтованим і не підлягає задоволенню в повному обсязі. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", § § 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови позову - на позивача. За змістом норм ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. При цьому згідно статті 30 згаданого Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Сума заявлених відповідачем до відшкодування позивачем судових витрат на правничу допомогу адвоката співмірна із складністю справи, кваліфікацією і досвідом адвоката, узгоджується з умовами укладеного між адвокатом та клієнтом Договором на професійну правничу допомогу №21/05-21-1 від 21 травня 2021 року. Сам факт надання правової допомоги адвокатом та отримання її клієнтом підтверджується детальним описом робіт, актом про надання правничої допомоги від 08 вересня 2021 року. Тому, суд вважає, що відповідач належними доказами довела понесені нею витрати на професійну правничу допомогу адвоката, тому вказана сума підлягає до стягнення з позивача. Окрім того суд вважає за необхідно відповідно до норм п.2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України стягнути з позивача на користь відповідача понесенні нею витрати на послуги перекладача в розмірі 1 660 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved