Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

Позивачі, в інтересах яких діє представник за дорученням Буляндра Х.В. звернулись до суду з даним позовом до відповідача, зазначивши, що 06.06.2015 року близько 02-30 год. по вул. Грушевського в м.Коростені сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «ВАЗ 210990» державний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та пішохода [PERSON] , в результаті чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких [INFO] помер у лікарні. Вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22.10.2015 року [PERSON] визнано винним у вищезазначеній ДТП за ст.ст.135 ч.1,286 ч.2 КК України. Загибеллю [PERSON] його близьким родичам, а саме їм, як батькам останнього завдано матеріальної та моральної шкоди. На момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПрАТ «УНІКА», а тому обов`язок відшкодувати їм шкоду покладається на відповідача. Відповідачу було направлено повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 05.05.2017 року та заява на виплату страхового відшкодування від 05.05.2017 року на загальну суму в межах ліміту відшкодування моральної шкоди та мінімуму з відшкодування шкоди пов`язаної із смертю потерпілого (втратою годувальника) - 38976,00 грн.. Проте, листом від 21.06.2017 року страховик повідомив, що сума страхового відшкодування (моральної шкоди) становитиме 9744,00 грн., з якої буде утримано податки і 07.07.2017 року було проведено виплату страхового відшкодування в розмірі 7843,92 грн.. Незважаючи на звернення відповідач в подальшому відмовився у здійсненні страхового відшкодування. Позивачі вважають, що отримали недостатнє відшкодування, тому просять стягнути з відповідача на користь кожного з них по 14616,00 грн. шкоду завдану смертю сина, 950,04 грн. моральної шкоди, 6769,74 грн. пені, 2319,89 грн. інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 656,00 грн., та понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн.. Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Сторона позивача клопотала про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали з підстав викладених в позові і письмової заяви, адресованої суду. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, який ухвалою суду від 23.01.2019 року залишено без розгляду, оскільки був поданий з порушенням строків його подання. В подальшому, сторона відповідача направила до суду письмові пояснення та заяву про розгляд справи у їх відсутність, зазначила про невизнання позовних вимог і просила у їх задоволенні відмовити, так як позивачам було виплачено страхове відшкодування (моральна шкода) в розмірі 9744,00 грн. кожному, з відрахуванням податку та військового збору. Крім того, відповідач вважає, що позивачі не мають право на відшкодування шкоди завданої смертю потерпілого, оскільки ними не доведено факт, що вони перебували на його утриманні, та що немає підстав для стягнення інфляційних виплат та 3% річних. За таких обставин справу розглянуто у відсутність сторін без фіксації технічними засобами, на підставі наданих доказів. Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне. Згідно ст.16 ЦК України, передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Способами захисту є в т.ч. відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної шкоди. Судом встановлено, що 06.06.2015 року близько 02-30 годині в м.Коростені Житомирської області сталася ДТП за участю транспортного засобу автомобіля марки "ВАЗ 210990" державний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] та пішохода [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] була заподіяна шкода здоров`ю, він був госпіталізований до лікарні, де - [INFO] помер. Вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22.10.2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.135 ч.1,286 ч.2,70 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки. Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 11.01.2016 року вказаний вирок залишено без змін. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26.04.2016 року вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 22.10.2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 11.01.2016 року змінено та виключено з кваліфікації [PERSON] діяння за ч.2 ст.286 КК України кваліфікуючу ознаку «порушення правил експлуатації транспорту». 05.02.2015 року між ПАТ "Страхова компанія "УНІКА" та [PERSON] був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ 4701326, яким позивач застрахував цивільну відповідальнсіть [PERSON] перед третіми особами, при використанні транспортного засобу марки "ВАЗ 210999" державний номер [NUMBER] . Загибеллю [PERSON] його близьким родичам, а саме батькам, позивачам у справі, завдано матеріальної та моральної шкоди. Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Згідно положень п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до вимог ч.2,5 ст.1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст.ст. 979, 988, 990 ЦК України збиток повинна сплатити страхова компанія. Так, як на момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПрАТ «СК`УНІКА», відповідно до страхового поліса №АІ/4701326 від 05.02.2015 року, тому обов`язок відшкодувати позивачам шкоду покладається на відповідача. Позивачами, у визначені законом строки, було направлено відповідачу повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 05.05.2017 року та заяву на виплату страхового відшкодування від 05.05.2017 року на загальну суму в межах ліміту відшкодування моральної шкоди та мінімуму з відшкодування шкоди пов`язаної із смертю потерпілого (втратою годувальника) - 38976,00 грн.. Проте, листом від 21.06.2017 року страховик повідомив, що сума страхового відшкодування (моральної шкоди) становитиме 9744,00 грн., з якої буде утримано податки відповідно до чинного законодавства, та 07.07.2017 року провів виплату позивачам лише по 7843,92 грн., що суперечить положенням п.п.164.2.14 п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України, у якому зазначено, що дія цього підпункту не поширюється на оподаткування сум страхових виплат, страхових відшкодувань і викупних сум за договором страхування, а також просив надати документ про перебування на утриманні їх загиблого сина до моменту ДТП. Позивачі звернулись з повторною заявою про доплату страхового відшкодування, однак отримали відповідь, що подана заява не обґрунтована відповідно до п.27.2 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закону). Відмова відповідача є неправомірною, оскільки не гуртується на вимогах чинного законодавства. Так, згідно із п.27.2 ст.27 Закону, страховик (у випадках, передбачених статті 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст.1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. За правилами ч.1 ст.1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Позивачі у справі є батьками [PERSON] , на день його загибелі досягли пенсійного віку. У зв`язку із смертю годувальника відшкодовується частина неотриманих доходів потерпілого, яка кожному утриманцю належала б при його житті, за вирахуванням пенсій, наданих утриманцям внаслідок втрати годувальника. Порядок вирахування відшкодування утриманцям визначає Кабінет Міністрів України. Підпунк «е» пункту 35.2 ст.35 Закону, на який посилається відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення, стосується лише визначених підпунктом 5 абзацу 2 ч.1 ст.1200 ЦК України «інших непрацездатних осіб, які були на утриманні потерпілого», оскільки положення ст.35 Закону містить загальний перелік документів, що подаються страховику на усі види страхових випадків, тому не вказує на обов`язковість перебування на утриманні потерпілого для отримання страхового відшкодування. Разом з тим, згідно пункту 27.3. статті 27 Закону, страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами». Тобто, аналізуючи норми закону, розміру мінімальної заробітної плати, батькам загиблого на двох, за мінусом частки яка припадає на неповнолітню дочку загиблого - [PERSON] , належить відшкодування моральної шкоди у сумі 9744,00 грн.. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з положеннями ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Відповідно до ст.36.5 Закону, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право отримання такого відшкодування. Сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Зі змісту статті 536 ЦК України вбачається, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Частина 2 ст.625 ЦК України передбачає що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 02.03.2016 року №6-2491цс15, на яку посилається відповідач, спростовується правовими позиціями висловленими Верховним Судом України у постановах №6-927цс16 від 01.06.2016 року та від 07.06.2017 року у справі №761/5817/15ц, а також правовою позицією від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц. Крім того, Велика Палата Верховного Суду України у постанові від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17 вказала, що приписи ст.625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 року у спраі №3-295rc16, за змістом яких - грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі. Велика Палата Верховного Суду України у справі №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Також безпідставними є твердження відповідача щодо нарахування штрафних санкцій, оскільки строк (не пізніше 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування) встановлений п.36.2 ст.36 Закону, як кінцевий термін для прийняття рішення, щодо вищезазначеної судом заяви позивачів. Так, як страховик рішення прийняв 21.06.2017 року про відмову у виплаті страхового відшкодування у повному обсязі, то строк прострочення такої виплати розпочинається з дня наступного за днем відмови, тобто з 22.06.2017 року. Відтак, заперечення відповідача проти позову не спростовують висновків суду, не ґрунтуються на вимогах Закону та є безпідставними. Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищенаведені обставини та аналізуючи норми закону, суд дійшов до висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт, розрахунок оплати за надану правову допомогу та квитанцію про сплату коштів в сумі 8000,00 гривень (а.с.30-33), дані витрати також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача [PERSON] .. Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved