Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

Позивачі [PERSON] , Благодійна організація «Благодійна фундація Волонтерська сотня Львова» звернулися до Підгаєцького районного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації шляхом визнання інформації недостовірною, і зобов`язання спростувати інформацію. На обґрунтування вимог зазначають, що в військово-медичному клінічному центрі Західного регіону у м. Львові знаходиться створений БО «БФ «ВОЛОНТЕРСЬКА СОТНЯ ЛЬВОВА» пункт збору та розподілу поміж військовими волонтерської допомоги, куди може звернутися будь який військовослужбовець та отримати від волонтерів допомогу, в зборі коштів на лікування, отримати продукти харчування, ліки, одяг, моральну підтримку. Відповідач, який є учасником бойових дій, проходив лікування в Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону, також він скористався допомогою волонтерів, а саме отримав грошові кошти в розмірі 14000,00 грн. та 50 Євро (ці гроші давали доброчинці безпосередньо Відповідачу, яких супроводжували Волонтери), одяг, ліки, волонтери організовували та оплачували транспорт для поїздок Відповідачу до Львівського протезного заводу (м.Львів, вул. Рудненська. 10 ) декілька разів. У період його перебування в Львівському протезному заводі, а це приблизно гри тижні, волонтери забезпечували відповідача одягом, ліками, продуктами харчування, водою. Майже щоденно хтось із волонтерів його провідували. Також Приватна стоматологія стоматологічна клініка [PERSON] -''Естетик Дент", де могла отримати [PERSON] лікування зубів (за клопотанням Військово-медичного клінічного центру Західного регіону у м. Львові), як учасник бойових дій безоплатно, відмовилась від свого права на користь Відповідача. Відповідачу в цій клініці було проведено протезування зубів безоплатно. Але на своїй сторінці в Фейсбуку Відповідач поширив наступну інформацію: «Сонечко мої друзі висилали але коли я спитав мені сказали що тих коштів не було взагалі!» «Ви с... вам приносять гроші а ви їх ховаєте і хто ви же а я вам докажу!» «Я покажу по телебаченню як втікають продукти як твоя [PERSON] передає їх через паркан» «Ти можеш бо стільки вкрала що я не в змозі доказати але ти с.... згориш за людські гроші» «Я не за гроші, а є людина яка краде а ти її захищаєш ну і вперед я не боюсь я за свої слова відповім, а якщо боїшся що тебе здадуть то ти бійся!» «Це я Вам шановна обіцяю, а то що,у вас крадуть Ваші помічники бачили стороні люди які скажуть у суді». Позивачі вважають, що змістом даної публікації відповідач зганьбив ділову репутацію позивачів, поширена в соціальній мережі інформація є недостовірною та підлягає спростуванню. Ухвалою Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 03.07.2019 року, позовну заяву передано на розгляд Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.09.2019 року, відкрите загальне провадження та призначене підготовче судове засідання. В судовому засіданні представник позивача та позивачка позов підтримали та просять суд вимоги задовольнити. В останнє засідання направили заяву про розгляд позову за їх відсутності за наявними доказами. Відповідач в судове засідання в судове засідання не з`явився, хоча своєчасно був повідомлений про час і місце судового розгляду, заперечень на позов не подав, про причини неявки суд не повідомив, а, відтак, за зазначених обставин, суд приходить до висновку про можливість заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення в порядку ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи суд встановив наступні обставини: Отже, в військово-медичному клінічному центрі Західного регіону у м. Львові знаходиться створений БО «БФ «ВОЛОНТЕРСЬКА СОТНЯ ЛЬВОВА» пункт збору та розподілу поміж військовими волонтерської допомоги, куди може звернутися будь який військовослужбовець та отримати від волонтерів допомогу, в зборі коштів на лікування, отримати продукти харчування, ліки, одяг, моральну підтримку. За поясненням позивачів, відповідач проходив лікування в Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону, також він скористався допомогою волонтерів, а саме отримав грошові кошти в розмірі 14000,00 грн. та 50 Євро (ці гроші давали доброчинці безпосередньо Відповідачу, яких супроводжували Волонтери), одяг, ліки, волонтери організовували та оплачували транспорт для поїздок Відповідачу до Львівського протезного заводу (м.Львів, вул. Рудненська. 10 ) декілька разів. У період його перебування в Львівському протезному заводі, а це приблизно гри тижні, волонтери забезпечували відповідача одягом, ліками, продуктами харчування, водою. Майже щоденно хтось із волонтерів його провідували. Також Приватна стоматологія стоматологічна клініка [PERSON] -''Естетик Дент", де могла отримати [PERSON] лікування зубів (за клопотанням Військово-медичного клінічного центру Західного регіону у м. Львові), як учасник бойових дій безоплатно, відмовилась від свого права на користь Відповідача. Відповідачу в цій клініці було проведено протезування зубів безоплатно. Але на своїй сторінці в Фейсбуку Відповідач поширив наступну інформацію: «Сонечко мої друзі висилали але коли я спитав мені сказали що тих коштів не було взагалі!» «Ви с... вам приносять гроші а ви їх ховаєте і хто ви же а я вам докажу!» «Я покажу по телебаченню як втікають продукти як твоя [PERSON] передає їх через паркан» «Ти можеш бо стільки вкрала що я не в змозі доказати але ти с.... згориш за людські гроші» «Я не за гроші, а є людина яка краде а ти її захищаєш ну і вперед я не боюсь я за свої слова відповім, а якщо боїшся що тебе здадуть то ти бійся!» «Це я Вам шановна обіцяю, а то що,у вас крадуть Ваші помічники бачили стороні люди які скажуть у суді». На підтвердження факту поширення відповідачем означеної інформації, позивачі приєднали до позову роздруківку переписки в мережі Фейсбук, зі сторінки на ім`я відповідача. Позивачі вважають, що змістом даної публікації відповідач зганьбив ділову репутацію позивачів, поширена в соціальній мережі інформація є недостовірною та підлягає спростуванню. З приводу оцінки наданих представниками сторін пояснень та заперечень, з метою доказування та спростування недостовірності поширеної інформації та впливу її змісту на ділову репутацію позивачів, суд зазначає таке. Добре ім`я людини завжди підлягало захисту. В сучасних правовідносинах захисту свого доброго імені (репутації, ділової репутації) потребує не лише фізична, але й юридична особа. Згідно зі статтею 10 Конвенції і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). Згідно із частинами четвертою та сьомою статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Проте, ухвалюючи рішення в справі про захист гідності, честі чи ділової репутації публічної особи, суд також повинен дотримуватись основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості. Так, згідно з частиною другою статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. У частинах першій та другій статті 62 Конституції України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. При цьому Європейський суд з прав людини зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Позивачка [PERSON] є керівником ГО Благодійної організації «Благодійна фундація Волонтерська сотня Львова»; як зазначають в позові позивачі, ГО Благодійна організація «Благодійна фундація Волонтерська сотня Львова» є організацією створеною для допомоги учасникам АТО, ООС, добровольцям, військовослужбовцям Збройних сил України, впродовж всіх років гібридної війни з Російською Федерацією, було зібрано кошти для допомоги багатьом пораненим військовим. Багато поранених було відправлено, за кошти зібрані в Україні, та діаспорою за кордоном, на реабілітацію і отримали медичну допомогу за кордоном; на КПП Військово-медичного клінічного центру Західного регіону, в приміщенні виділеному для волонтерів, вони щодня збирають і розподіляють кошти, продукти харчування, ліки, одяг для поранених військовослужбовців, а також для військових які знаходяться на передовій. Численні врятовані життя військових на передовій завдяки - засобам .захисту, військовому обладнанню (бронежилети, каски, військовий одяг, коліматори,.приціли, засоби нічного баченні і багато іншого), численні врятовані життя завдяки зібраним волонтерами коштам, це "все свідчення відданій праці волонтерів. Всі хто є волонтерами БО «БФ «ВОЛОНТЕРСЬКА СОТНЯ ЛЬВОВА» є глибоко порядними, патріотами, які кожного бійця сприймають як найріднішу людину, віддано працюють щоб допомогги якомога більше нашим військовим і на лікуванні і на передовій. За роки війни від військових отримали велику кількість подяк за самовідданість, мають нагороди і відзнаки, копії яких (подяк, відзнак, грамот, нагород) приєднали до позовної заяви. Користуються в суспільстві пошаною на рівні з військовими які захищали і захищають нашу країну від агресора. Збір допомоги проводиться виключно на високій довірі до волонтерів, на повазі до їх праці, на їх відданості своїй справі. Представник позивача та позивачка в судовому засіданні суду пояснили, що вважають недостовірною і такою, що порочить честь і гідність та ділову репутацію позивачів, інформацією, публічно поширеною відповідачем на своїй сторінці в мережі Фейсбук: «Сонечко мої друзі висилали але коли я спитав мені сказали що тих коштів не було взагалі!» «Ви с... вам приносять гроші а ви їх ховаєте і хто ви же а я вам докажу!» «Я покажу по телебаченню як втікають продукти як твоя [PERSON] передає їх через паркан» «Ти можеш бо стільки вкрала що я не в змозі доказати але ти с.... згориш за людські гроші» «Я не за гроші, а є людина яка краде а ти її захищаєш ну і вперед я не боюсь я за свої слова відповім, а якщо боїшся що тебе здадуть то ти бійся!» «Це я Вам шановна обіцяю, а то що,у вас крадуть Ваші помічники бачили стороні люди які скажуть у суді». Спірною публікацією за відсутності будь яких доказів про притягнення позивачів до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення крадіжок чи інших протиправних дій порушено принцип невинуватості особи - у ствердній формі зазначено, що позивачі підозрюються у вчиненні кримінально карних діянь. Тобто поширенням відповідачем означеної інформації в соцмережі, за відсутності посилання на допустиму доказову базу сформовано суспільну думку щодо позивачів, як осіб, стосовно котрих існують об`єктивні докази вважати останніх злочинцями та схильними до вчинення протиправних корисливих дій. На користь доводів сторони позивачів свідчили в суді особисто допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію", оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. (рішення ЄСПЛ у справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» від 07.12.1976 року). В контексті ст. 10 Конвенції, ЄСПЛ розглядалися справи про порушення права на свободу вираження поглядів в т.ч. в статтях в ЗМІ («Українська Прес - Група» проти України» рішення ЄСПЛ від 29.03.2005 року), в кіно та телевізійних передачах («Йерсілд» проти Данії» рішення ЄСПЛ від 23.09.1994 року). При цьому ЄСПЛ наголошує на необхідності розрізнення фактів та оціночних суджень : «На думку Суду, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. ….. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого стє 10 Конвенції» (рішення ЄСПЛ у справі «Ленгенс проти Австрії» від 08.07.1986 року). Й межі допустимої критики є ширшими щодо одних категорій осіб та звужуються пропорційно до зменшення публічності особи. Суд в рішенні у же відзначав на високому публічному статусі позивачів, як депутатів місцевої ради, котрі в силу цього статусу мають нести тягар, можливо й надмірної, критики з боку ЗМІ. І не завжди така критика може бути справедливою та об`єктивною та такою що може викликати обурення публічної особи - такою є вимога плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе Проте мусить існувати розумна межа такої критики, про що окремо відзначає ЄСПЛ в рішення «Сіреджук проти України» від 21.01.2016 р., (заява № 16901/03). Щодо порушення конвенційного права, передбаченого ст.. 10 Конвенції, ЄСПЛ зокрема наголошує, що «82. Суд погоджується, що предмет критики заявника становить суспільний інтерес, тим не менше, Суд не бачить зв`язку між обраним заявником виданням для вираження своїх критичних поглядів і не вважає, що контекст, в якому вони були опубліковані може бути виправдане застосуванням тою «високою терпимістю», стандартною для поведінки ЗМІ у випадку Лінґенса , або у інших справах, які стосуються публічних висловлювань із питань, що складають суспільний інтерес (див. рішення «Андрушко проти Росії», від 14 жовтня 2010 року, «Steel and Morris v. The United Kingdom" від 15 лютого 2005 р, Заява № 68416/01). 83. Суд далі зазначає, що у справі Лінґенса заявника було покарано за поширення критичних оціночних суджень, що не підлягають доведенню, в той час дана справа стосується захисту честі і гідності щодо наступних тверджень заявника: про те, що мер порушив виборче законодавство для отримання перемоги; що він позбавив інваліда земельної ділянки з метою задоволення приватного інтересу; і що його сім`я через корупційні діяння придбала будинок. Суд зазначає, що ці звинувачення, сформульовані як прямі звинувачення про злочинну поведінку, були дуже серйозними. Він також нагадав, що коли висунуті звинувачення стосуються поведінки третьої сторони, іноді важко розмежувати факти і оціночні судження. Тим не менше, навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не містить фактів для їх підтримки. Відповідно, Суд погоджується з тим, що національні суди вимагали від заявника, бо за відсутності таких доказів, вони будуть розглядатися як такі, що принижують честь і гідність. Слід також зазначити, що сам заявник вважає такі твердження «правдивими» і наданих національним судам та Суду документів, на його думку, достатньо, щоб це підтвердити. У той час, деякі частини спірного тексту (стосується першого речення, коли поведінку голови було порівняно з поведінкою «феодального князя» та інших висловів, які містили загальні висловлювання про корумпованих чиновників) були оціночними судженнями, проте Суд вважає, що вони були тісно переплетені із іншими висловлюваннями, яким надано оцінку, і тому факту, що національні суди не приділили їм особливої уваги, не є важливими питаннями у цій справі. …85. Далі Суд зазначає, що заявник не мав достатніх документів для підтвердження радикальних і зневажливих висловлювань щодо поведінки мера , а національний суд навів ряд доказів, у тому числі і офіційних документів, серед яких і рішення суду, які спростували звинувачення у фальсифікації результатів виборів. З цього слідує, що Суд не має підстав вважати, що національні суди прийняли свавільне рішення чи перевищили свої межі розсуду, коли дійшли висновку, що заявником не достатньо обґрунтовано правдивості своїх аргументів і що його заяви, які стосувалися поведінки мера не були наклепницькими…» Тема корупції є надзвичайно «болючою» для українського суспільства, а тому для ЗМІ надзвичайно важливо дотриматися того справедливого балансу, щоб довести до відома громадян дійсно достовірну інформацію про чиновників, депутатів інших публічних осіб, викритих та покараних за вчинені корупційні діяння, і тим, щоб дані особи, котрі в свідомості пересічного українця ототожнюються з державою Україна, не були безпідставно звинувачені у злочинній поведінці. З огляду на наведене суд вважає, що поширенням відповідачем спірної інформації в соціальних мережах, сформульованої як пряме звинувачення позивачів у злочинній поведінці, за відсутності достатньо переконливих фактів для їх підтримки (доказів про притягнення позивачів до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, відсутності будь яких доказів повідомлення їм про підозру чи складання протоколу про вчинення адмінправопорушення), безперечно порушено принцип невинуватості особи, а відтак оспорювана позивачами інформація, є недостовірною та такою, що порочить честь і гідність та ділову репутацію позивачів, й підлягає до спростування. В п. 24 постанови за № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Пленум ВСУ наголошує, що задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні, за необхідності, суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Тому, вочевидь, відповідача слід зобов`язати спростувати поширену ним недостовірну інформацію у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення - саме впродовж 10 (десяти) календарних днів, з дня набрання рішенням суду законної сили, спростувати зазначену інформацію у спосіб, яким вона була поширена шляхом розміщення повідомлення на його сторінці в соціальній мережі. Водночас суд зазначає, що не підлягає до задоволення вимога позивачів про зобов`язання відповідача викласти спростування у формі подання визначеної позивачами, інформації - в тому числі без конкретизації «жоден з моїх друзів не надсилав мені коштів, я отримав від волонтерів грошові кошти в розмірі 14000 гривень на 50 євро, …… прошу вибачення за наклеп і неправдиву інформацію, викладену у Фейсбуці ». Критичність доводів позивачі полягає у відсутності в матеріалах справи достатніх доказів на підтвердження/спростування означеної інформації , щодо отримання/неотримання відповідачем, в яких сумах і від кого, будь яких сум допомоги.

Outcome: partial