Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю і поділ спільної сумісної власності, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 18 листопада 2006 року між нею, [PERSON] і відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Слов'янську Слов'янського міськрайонного управління юстиції Донецької області в Книзі реєстрації шлюбів 18 листопада 2006 року зроблено запис за №758, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER]. Вони мають спільну неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], про що свідчить Свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 05 серпня 2011 року. За період шлюбу ними у власність спільно було набуте таке нерухоме майно: -квартира [ADDRESS] (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24 жовтня 2013 року, індексний номер 11496890, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24 жовтня 2013 року, індексний №11498194); -житловий будинок [ADDRESS] (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17 серпня 2012 року, витяг про державну реєстрацію прав №35215681 від 17 серпня 2012 року); -житловий будинок, розміщений на земельній ділянці, розташованій за адресою: [ADDRESS], площею 0,0980 га, для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер [NUMBER], яка належить відповідачу на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 28 грудня 2005 року. Згідно зі ст. 74 Сімейного кодексу України якщо чоловік та дружина проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором між ними. Вони з відповідачем проживали однією сім'єю з кінця 2004 року, а 09 липня 2005 року в них народився син. Таким чином, вищевказана земельна ділянка також є їхньою спільною сумісною власністю. Згідно зі ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вона бажає поділити майно, а саме визнати за собою право власності на 1/2 частку майна, проте відповідач відмовляється поділити майно. Оскільки вони з відповідачем не змогли домовитись про поділ їхнього спільного майна, шлюбний договір не укладали, то вирішити цей спір можливо лише у судовому порядку. Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. У зв'язку з наведеним вище, вважає, що їй належить 1/2 частка вищевказаного нерухомого майна, а саме: 1/2 частки квартири [ADDRESS]; 1/2 частки житлового будинку [ADDRESS]; 1/2 частки земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], площею 0,0980 га, для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер [NUMBER]. Просить суд встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON], [INFO] з [PERSON], [INFO] з листопада 2004 року по 17 листопада 2006 року. Визнати їхньою, [PERSON] і [PERSON], спільною сумісною власністю квартиру [ADDRESS] загальною площею 72,1 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м. Визнати їхньою, [PERSON] і [PERSON], спільною сумісною власністю житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 443,9 кв.м., житловою площею 133,8 кв.м. Визнати їхньою, [PERSON] і [PERSON], спільною сумісною власністю земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS], площею 0,0980 га, для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер [NUMBER]. Здійснити поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, таким чином: визнати за нею, [PERSON] - право власності на: 1/2 частку квартири [ADDRESS] загальною площею 72,1 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м. ; на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 443,9 кв.м., житловою площею 133,8 кв.м.; на 1/2 частку земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], площею 0,0980 га, для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер [NUMBER]. Визнати за [PERSON] право власності на: 1/2 частку квартири [ADDRESS] загальною площею 72,1 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м.; 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 443,9 кв.м., житловою площею 133,8 кв.м.; 1/2 частку земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], площею 0,0980 га, для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер [NUMBER]. Позивач [PERSON] до судового засідання не з»явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи ( а.с. 31). 16 березня 2016 року від позивача надійшла до суду Заява, в якій вона просить суд розглянути справу без її участі та задовольнити позовні вимоги ( а.с. 36). Відповідач [PERSON] до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи ( а.с. 34-35). 16 березня 2016 року від відповідача надійшла до суду Заява, в якій він просить суд розглянути справу без його участі, проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує ( а.с. 37). Суд, розглянувши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю і поділ спільної сумісної власності підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.2 ст. 256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені будь-які факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб. Відповідно до ст. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» «Відповідно до статей 255, 271 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення». Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, термін спільного проживання (не менше п'яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом), крім того, важливою складовою є відсутність спору про право. До заяви про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу додаються документи та докази того, що між заявником та іншою особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні стосунки (свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Відповідно до частини 2 статті 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. При цьому, сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина 4). З урахуванням змісту Рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 (Справа № 1-8/99), обов'язковою умовою для визнання членами сім'ї, крім власне факту спільного проживання,є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з листопада 2004 року по 17 листопада 2006 року постійно проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Вказані обставини сторони підтвердили. Таким чином, суд приходить до обгрунтованого висновку, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з листопада місяця 2004 року по 17 листопада 2006 року. Увесь час такого проживання вони були пов'язані спільним побутом та вели спільне господарство, мали взаємні права та обов'язки тощо. Будь - який переконливих доказів, які б належним чином спростовували вищевказаний висновок суду до суду не надано і на їх наявність сторони не посилаються. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] в період з листопада місяця 2004 року по 17 листопада 2006 року підлягають задоволенню. У відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України «Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню». Оскільки, відповідач [PERSON] повністю визнав позовні вимоги [PERSON], а також підтвердив той факт, що нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] загальною площею 72,1 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м.; житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 443,9 кв.м., житловою площею 133,8 кв.м.; земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS], площею 0,0980 га, для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер [NUMBER] є спільною сумісною власністю подружжя - позивача та відповідача, то у суду є всі підстави для визнання вказаного нерухомого майна загальною, спільною власністю подружжя. Відповідно до ст. 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім»ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно ст.355 Цивільного Кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Вказані вище обставини свідчать про те, що нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] загальною площею 72,1 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м.; житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 443,9 кв.м., житловою площею 133,8 кв.м.; земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS], площею 0,0980 га, для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер [NUMBER] є спільною сумісною власністю подружжя: позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] Цей висновок суду сторонами по справі не спростовано і на наявність доказів, які б спростовували цей висновок, вони не посилаються. Згідно зі ст. 74 Сімейного кодексу України якщо чоловік та дружина проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором між ними. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя ( тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права ( ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. ( Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13). Як встановлено в судовому засіданні вказане нерухоме майно було придбане подружжям - [PERSON] та [PERSON] саме в період шлюбу, спільного мешкання та за спільні кошти їх сім»ї. Окрім того, у відповідності до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» п.2 «Момент виникнення права власності на річ ( майно) визначається законом. При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення ( набуття) права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, визначені у Главі 24 Цивільного кодексу України, зокрема із правочинів. Право власності на новостворене нерухоме майно ( житлові будинки, будівлі, споруди, тощо) виникає з моменту завершення будівництва ( створення майна), якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації з моменту прийняття його до експлуатації: коли ж право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту такої реєстрації. Згідно з ч.1 ст. 181 ЦК України « Нерухомі та рухомі речі»» До нерухомих речей ( нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об»єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення». Згідно зі ст. 182 ЦК України «Державна реєстрація прав на нерухомість» ч.1 « Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації». Ч.2 ст. 182 ЦК України « Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов»язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом». Правочин, який підлягає державній реєстрації, вважається вчиненим лише з моменту його державної реєстрації. Тобто, при недотриманні вимоги стосовно реєстрації правочину, у тих випадках, коли така реєстрація визнана законом обов»язковою, такий правочин вважається неукладеним, а отже, не має юридичної сили. Тобто цивільні права і обов»язки у сторін такого правочину можуть виникати тільки з моменту його реєстрації ( дати внесення відповідного запису у документи, де фіксується реєстрація). За приписами ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації. Виходячи зі змісту частин першої, другої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 ( зі змінами і доповненнями станом на 22 січня 2009 року), право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об»єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації власності ( Лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав»), Згідно із ч.3 ст. 368 ЦК України та ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності ( Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України за друге півріччя 2013 року від 1 лютого 2014 року). На підставі вищевикладеного суд приходить до обгрунтованого висновку, що нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] загальною площею 72,1 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м.; житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 443,9 кв.м., житловою площею 133,8 кв.м.; земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS], площею 0,0980 га, для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер [NUMBER] є спільною сумісною власністю подружжя - позивача та відповідача [PERSON] і тому в цій частині позовні вимоги [PERSON] також підлягають задоволенню повністю. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов»язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов'язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд на підставі ст.ст. 10, 11, 27, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. У відповідності зі ст. 70 Сімейного кодексу України кожній зі сторін на праві власності належить 1/2 частина зазначеного майна. Згідно ст. 71 ч.1 Сімейного Кодексу України „Майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі". У відповідності до вимог ст. 372 ЦК України ч.1 «Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними» ч.2 «У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення». ч.3 « У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється». Оскільки в судовому засіданні встановлено, що сторони фактично домовилися про розділ спільної сумісної власності, суд приходить до висновку, що слід проізвести розділ спільного майна подружжя - [PERSON] та [PERSON] , визнавши за [PERSON] право власності на: 1/2 частку квартири [ADDRESS] загальною площею 72,1 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м. ; на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 443,9 кв.м., житловою площею 133,8 кв.м.; на 1/2 частку земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], площею 0,0980 га, для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер [NUMBER]. Визнати за [PERSON] право власності на: 1/2 частку квартири [ADDRESS] загальною площею 72,1 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м.; 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 443,9 кв.м., житловою площею 133,8 кв.м.; 1/2 частку земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], площею 0,0980 га, для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер [NUMBER]. На підставі викладеного,

Outcome: approved