Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] пред'явила через суд зазначений позов до відповідачів на предмет захисту свого права на оплату праці, посилаючись на те, що працювала в закладі відповідача на посаді провідного юрисконсульта з 19 травня 2014 року по 24 листопада 2014 року, коли її звільнено наказом №21-к від 24 листопада 2014 року за п.1 ст. 36 КЗпП України, проте в.о. директора Сидорчук Л.В. не вжито заходів до проведення повного розрахунку у день звільнення та кошти, належні при звільненні установою відповідача виплачені на картковий рахунок лише 08 грудня 2014 року, тому позивач просила суд стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 24 листопада 2014 року по 08 грудня 2014 року в сумі 2627,33 грн. Ухвалою суду від 26 січня 2015 року до участі у справі залучено третьою особою без самостійних вимог УДКС України у Кіровському районі м. Дніпропетровська Дніпропетровської області. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позові підстав. Представник відповідача Павлова Т.І. та відповідач Сидорчук Л.В. позов не визнали у повному обсязі, заперечуючи тим, що в день звільнення позивача в.о. директора підписала усі платіжні документи на виплату заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, які цього ж дня спрямовані до УДКС України у Кіровському районі м. Дніпропетровська, яке здійснює розрахунково-касове обслуговування відповідача та виплатило кошти невчасно - 08 грудня 2014 року, тому вина відповідачів у невчасному розрахунку при звільненні відсутня, у зв'язку з чим просили у задоволенні позову відмовити повністю. Третя особа - УДКС України у Кіровському районі м. Дніпропетровська, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, представника в судове засідання не направило та у письмовій заяві, що надійшла поштою 10 лютого 2015 року клопотало про розгляд справи у відсутності представника управління на підставі чого суд, відповідно до ст. 36 ЦПК України вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, розглянувши вимоги в заявлених межах, дійшов висновку про задоволення позову частково, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що [PERSON] наказом Дніпропетровського центру професійно-технічної освіти державної служби зайнятості від 19 травня 2014 року №11-К призначена на посаду провідного юрисконсульта з 19 травня 2014 року з посадовим окладом 1551,00 грн. згідно штатного розпису та кваліфікаційним вимогам, із встановленням надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи у розмірі 50% посадового окладу, з випробувальним терміном 3 місяці (а.с.43). Наказом ДЦПТО ДСЗ №21-К від 24 листопада 2014 року "Про звільнення [PERSON]" позивача звільнено з роботи 24 листопада 2014 року за угодою сторін на підставі поданої позивачем заяви 24 листопада 2014 року (а.с.4, 28), про що до трудової книжки внесено запис №49 про звільнення за п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.22-зворот). Конституцією України у статті 43 гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Така винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану їм роботу - є заробітною платою (ст.94 КЗпП України). Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Разом з тим, в день звільнення 24 листопада 2014 року з позивачем остаточний розрахунок проведений не був та кошти перераховані УДКС України в Кіровському районі м. Дніпропетровська лише 08 грудня 2014 року на картковий рахунок позивача в сумі 2116,77 грн. і 330,27 грн., що підтверджується даними виписки по рахунку позивача в ПАТ КБ "Приватбанк" від 23 грудня 2014 року за період з 01 листопада 2014 року по 23 грудня 2014 року (а.с.5), що не заперечувалось представником відповідача та відповідачем у судовому засіданні. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За даними довідки Дніпропетровського ЦПТО ДСЗ від 09 лютого 2015 року №73 сумарна заробітна плата [PERSON] за період з червня по жовтень 2014 року склала 19794,34 грн., середньомісячна заробітна плата склала 3958,87 грн., а середньоденна - 134,66 грн. (а.с.39). Таким чином, з дня звільнення 24 листопада 2014 року по день фактичного розрахунку 08 грудня 2014 року середній заробіток за час затримки розрахунку склав 134,66 грн. х 13 днів = 1750,58 грн. Доводи представника відповідача та відповідача про відсутність вини відповідачів у затримці розрахунку при звільненні та підстав для покладення на установу фінансової відповідальності через невчасну виплату належних сум УДКС України у Кіровському районі м. Дніпропетровська, висновки суду про наявність підстав для стягнення з ДЦПТО ДМЗ на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не спростовують, зважаючи на наступне. Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб'єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами. За приписами пункту 1.30 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача. Відповідно до пункту 8.4 статті 8 вказаного Закону, міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів. За розгляду справи встановлено, що дійсно, в.о. директора 24 листопада 2014 року підписані платіжні доручення на виплату заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в сумі 2116,77 грн. і 330,27 грн., відповідно, та цього ж дня до третьої особи направлено заявку на видачу готівки та перерахування коштів, про що свідчить реєстр платіжних доручень та платіжні доручення від 24 листопада 2014 року №№ 680-684 (а.с.29-33), разом з тим, в.о. директора, будучи обізнаною з порядком та строками проведення виплат УДКС України у Кіровському районі м. Дніпропетровська, що здійснюється на підставі договору "Про здійснення розрахунково-касового обслуговування" від 09 січня 2012 року, п.2.3.2 якого передбачає обов'язок своєчасно здійснювати розрахункові операції за дорученням клієнта та як визнано відповідачем у судовому засіданні не здійснюється негайно у той самий день, вказані обставини не взяла до уваги та при обговоренні строку звільнення не вжила заходів до погодження дня звільнення з позивачем з тим, щоб установа провела належний розрахунок при звільненні. Крім того, з представлених платіжних документів від 24 листопада 2014 року та супровідних до них не вбачається наявність будь-яких відміток про негайність їх виконання третьою особою у зв'язку зі звільненням особи саме 24 листопада 2014 року. При цьому, суд відзначає, що правовідносини розрахунково-касового обслуговування врегульовані укладеним між відповідачем та третьою особою договором "Про здійснення розрахунково-касового обслуговування" від 09 січня 2012 року та питання належного виконання зобов'язань третьою особою перед відповідачем за цим договором не було предметом розгляду у даній справі, зважаючи на те, що відповідачем таких вимог не заявлялося. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не вжиті заходи до повного розрахунку з позивачем у день звільнення та, відповідно, про наявність підстав за ст.117 КЗпП України для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку ДЦПТО ДСЗ з позивачем при звільненні за період з 24 листопада по 08 грудня 2014 року в розмірі 1750,58 грн., виходячи з розміру середньоденного заробітку, розрахованого відповідачем згідно з п.п.2, 5 ч.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, а відтак, позовні вимоги, заявлені в розмірі 2627,33 грн. підлягають задоволенню лише в частині наведеної судом суми - 1750,58 грн., в решті належить відмовити через недоведеність заявленого розміру. За правилами ст.88 ЦПК України, в порядку розподілу судових витрат у справі, від сплати яких позивач звільнений, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за вимоги майнового характеру в сумі 243,60 грн.

Outcome: partial