Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

20 березня 2018 року [PERSON], через свого представника [PERSON], звернулася до Голопристанського районного суду з позовною заявою, в якій просила припинити іпотеку шляхом виключення запису з реєстру іпотеки та заборони відчуження нерухомого майна, а саме: житлового будинку, загальною площею 103,2 кв.м., розташованого по вул. 1 Травня, 211 в м. Гола Пристань Херсонської області, який було передано в іпотеку ПАТ «УкрСиббанк» на підставі договору №645 від 22.02.2008р. та трикімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яку було передано в іпотеку відповідачу на підставі договору № 2135 від 13.06.2008р. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вказаним майном було забезпечено виконання зобовязань за кредитними договорами №11359907000 та №11303679000, які начебто були укладені між нею та ПАТ «УкрСиббанк». Однак, при розгляді справи за позовами відповідача про стягнення з [PERSON] заборгованості за вказаними кредитними договорами, судом було встановлено, що дані угоди позивач не підписувала, грошові кошти за ними не отримувала, а тому обовязок щодо їхнього повернення в неї відсутній. На цих підставах в задоволенні вимог банку було відмовлено. Таким чином, позивач вважає, що рішеннями суду фактично було встановлено неукладення кредитних договорів між сторонами через недотримання форми, що свідчить про їхню нікчемність та виключає наявність у позивача зобовязань перед ПАТ «УкрСиббанк». В звязку з даними обставинами, враховуючи похідний характер іпотеки від основного зобовязання, яке відсутнє, [PERSON] просила задовольнити її вимоги, оскільки в досудовому порядку відповідач відмовився зняти обтяження з майна. 22.06.2018р. до суду надійшов відзив, згідно якого позовні вимоги відповідач не визнає та просить в їхньому задоволенні відмовити. Свою позицію обґрунтовує тим, що відсутні підстави для припинення іпотеки, оскільки укладені договори іпотеки були посвідчені нотаріально, свою дію не припинили, в судовому порядку визнані недійсними не були, а тому в силу презумпції правомірності є чинними. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав на підставах викладених в позовній заяві та наполягав на повному їхньому задоволенні. Представник відповідача в останнє судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. В раніше проведених судових засіданнях позовні вимоги не визнавав та підтримував позицію, висловлену у відзиві. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та проаналізувавши їхні доводи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Предметом спору є захист майнових прав позивача на нерухоме майно шляхом припинення іпотеки, яка виникла на підставі договорів іпотеки від 22.02.2008р. та від 13.06.2008р. з відповідним виключенням з реєстру іпотек запису про заборону відчуження. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» (далі Закон), іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. В свою чергу основне зобов'язання це зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Згідно ч.5 ст. 3 Закону, іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Підстави припинення іпотеки передбачено ст. 17 Закону, до яких зокрема належать: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Судом встановлено, що 22.02.2008р. між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є відповідач, з однієї сторони та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з іншої, було укладено договір іпотеки. За його умовами позичальниця [PERSON] та її майнові поручителі в забезпечення виконання грошових зобовязань за кредитним договором №11303679000 від 22.02.2008р., укладеного між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» передали в іпотеку (кожен по 1/4 частці) житловий будинок № 211, розташований в м. Гола Пристань по вул. 1 Травня, Голопристанського району Херсонської області. Також, на виконання грошових зобовязань [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту № 11359907000, укладеного між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» 13.06.2008р., того ж дня між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки, предметом якого виступала належна іпотекодавцю трикімнатна квартира, розташована в [ADDRESS]. Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 10 липня 2012 р. в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 11359907000, укладеного 13.06.2008р. було відмовлено. Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що [PERSON] кредитний договір не укладався, у звязку з чим грошові зобовязання нею не порушувались та вона не повинна нести відповідальність за невиконання умов договору. Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 20 липня 2012 р. ПАТ «УкрСиббанк» було відмовлено в стягненні з [PERSON] кредитної заборгованості за договором №11303679000 від 22.02.2008р. Свою позицію суд мотивував тим, що відповідач не підписувала вказаний кредитний договір та не отримувала по ньому кредитних коштів, а відтак в неї відсутній обовязок щодо їхнього повернення. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилалась на те, що судовими рішеннями було встановлено відсутність в неї грошових зобовязань перед відповідачем, а також нікчемність кредитних договорів через недотримання вимог ст.. 207, 1055 ЦК України щодо їх форми, та вважала, що наявні підстави для застосування судом наслідків недійсності нікчемного правочину, а саме припинення іпотеки. Однак, з такою позицією в повній мірі суд погодитися не може та вважає за необхідне вказати наступне. Пунктом 5 постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що відповідно до статей 215та 216\~ЦКсуди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вказані положення узгоджуються з позицією ВСУ, яка викладена в постанові від 02.03.2016р. по справі №6-308цс16 (на яку також посилався позивач). Зокрема там зазначено, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст. 215 ЦК України). Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред'явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у зв'язку з її оспоренням та не визнанням іншими особами. Аналіз змісту ухвалених судом рішень від 10.07.2012 та від 20.07.2012р. свідчить про те, що предметом спору в даних справах було стягнення кредитної заборгованості. При цьому зустрічні вимоги про встановлення нікчемності кредитних договорів відповідачем не заявлялися та фактично такі обставини судом не встановлювалися і відповідна вказівка про їх нікчемність в резолютивній частині рішення відсутня. Крім цього, згідно ч.1 ст. 3 Закону, іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Підставою виникнення іпотеки, яку [PERSON] просить припинити є договори іпотеки №645 та №2135. Згідно ст.. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Позивачем не зазначено, яким чином договори іпотеки суперечать вимогам закону та не надано доказів, які б підтверджували визнання цих правочинів недійсними в судовому порядку, а також не заявлено таких вимог і в даній справі. Враховуючи те, що однією з підстав для припинення іпотеки є визнання недійсним саме іпотечного договору, посилання [PERSON] на нікчемність кредитного договору не може мати наслідком припинення іпотеки. Така позиція суду повністю узгоджується з висновками, викладеними в постанові [PERSON] Верховного Суду від 29.05.2018 р. № 305/1180/15-ц, які в силу ч.4 ст. 263 ЦПК України, повинні враховуватися судом при виборі і застосуванні норм права. Так, ВС зазначив, що відповідно до частин 4 та 5 статті 3 Закону України "Про іпотеку" іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Враховуючи те, що судовим рішенням, яке набуло чинності, встановлено, що кредитний договір є неукладеним, то таке зобов'язання не може забезпечуватись дійсним договором іпотеки. Оскільки оспорюваний договір іпотеки укладений в забезпечення виконання кредитного договору, який є неукладеним, що суперечать вимогам цивільного законодавства щодо застави майна та частини 4 статті 3 Закону України "Про іпотеку", ВС погодився з судом першої інстанції, що така угода підлягає визнанню недійсною. Таким чином, оскільки вимоги про визнання договорів іпотеки недійсними позивачем не заявлялися, а в силу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог, підстав для припинення іпотеки не вбачається. Також, суд звертає свою увагу на наступні обставини спірних правовідносин та відповідні норми, які їх регулюють. Положеннями ст. 4, 5 ЦПК України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В свою чергу суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Зі змісту договорів іпотеки вбачається, що позивачем в іпотеку було передано лише 1/4 частку житлового будинку №211, розташованого в м. Гола Пристань по вул. 1 Травня. Інші 3/4 частки цього майна, як і трикімнатна квартира [ADDRESS] були передані в іпотеку майновими поручителями [PERSON] [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру [PERSON] помер 12.10.2009р. та після його смерті у приватного нотаріуса [PERSON] було заведено спадкову справу №132/2010. Згідно ч.1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 23 Закону України від 5 червня 2003 р. N 898-IV "Про іпотеку" визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. З метою встановлення інформації про особу, за заявою якої було відкрито спадкову справу після смерті [PERSON] судом було направлено запит до приватного нотаріуса [PERSON] Однак, вказані відомості суду надані не були. В силу положень ст. 12, 77, 81 ЦПК України, обов'язок доказування обставин, які мають значення для розгляду справи і підлягають встановленню, покладається на сторони. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. В порушення вказаних норм, позивачем не доведено, що вона є спадкоємцем прав та обовязків [PERSON] та відповідно набувала статус іпотекодавця за належним йому майном. Також, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували уповноваження позивача на предявлення нею вимог від імені [PERSON] та [PERSON] З викладеного слідує, що наявною іпотекою обмежуються права позивача лише щодо належної їй 1/4 частки житлового будинку по вул. 1 Травня, 211, в м. Гола Пристань, а тому обсяг предявлених нею позовних вимог виходить за межі її майнових інтересів. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed