Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

У листопада 2017 рок до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів звернувся [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач по справі зазначив, що 06.06.2013 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів , що підтверджено розпискою на суму 390000,00 грн. Грошові кошти [PERSON] зобовязався повернути протягом 35 календарних днів, тобто до 10 липня 2013 року, однак дана умова договору виконана не була. Тому він вимушений звернутися до суду з позовом та просить суд стягнути з [PERSON] борг у сумі 390000,00 грн., відсотки за користування грошовими коштами, 3% річних, індекс інфляцію за період прострочення, а також понесені судові витрати по справі. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно ч. 5\~ст. 279 ЦПК України та ухвали суду від 07.022.2018 року, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення стороні за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідач [PERSON] не скористався своїм правом, з урахуванням положень ч. 1 ст. 278 ЦПК України, на подання до суду відзив у встановлений законом строк. Суд вважає за необхідне ухвалити заочне рішення у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України,\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази цивільної справи, вважає позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно розписки від 06.06.2013 року [PERSON] одержав від [PERSON] позику в розмірі 390000,00 грн., які зобовязався повернути протягом тридцяти пяти календарних днів, тобто у строк до 10.07.2013 року (а.с. 10). Установленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які виникають з виконання зобовязань за договором позики і регулюються главою 71 ЦК України та ст.ст. 192, 202, 207 , 509, 524, 525, 526, 527, 530, 533, 545, 610, 612, 625, 629, 631, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.ст. 525, 629 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 530 ЦК України визначено, що при встановленому строку (терміну) виконання зобовязання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру, підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, тобто є юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обовязків - правочином. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який\~видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 02 липня 2014 року, 11 листопада 2015 року та від 24 лютого 2016 року, які прийняті за результатами перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, у справах № 6 63 цс13, № 6 79 цс 14, №6 -1967 цс15, № 6-50 цс16. При ухваленні рішення у даній справі суд виходить також з положень ст. ст. 13, 41, 55 Конституції України, ст.6, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.), ст. 3 ЦПК України, ст.ст.3,15,16 ЦК України. Згідно з положеннями ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Частиною 3 ст.12, ст.ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.\~Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини та з урахуванням зазначених вище норм Конституції України,\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~ЦК України та правових позицій Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли зобовязання на підставі укладеного ними договору позики. При цьому, позивач умови укладеного договору позики виконав повністю, передав відповідачу у власність обумовлену договором суму коштів, що підтверджується відповідною розпискою, водночас відповідач своїх зобовязань за договором не виконав, оскільки, не дивлячись на настання строків виконання зобовязань за договором, кошти позивачеві не повернув. Відповідно до вимог ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України). Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що позивач довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст.12 ЦПК України), надавши належні та допустимі докази\~в підтвердження позову відповідно до вимог ст.ст. 76 - 81 ЦПК України. Відповідач [PERSON] мав можливість реалізувати свої процесуальні права, визнати позов або заперечувати проти нього, надати належні та допустимі докази проведення із позивачем повного або ж часткового розрахунку за договором позики, про те не скористався правом, та не надав відзиву на позовну заяву, а також клопотань про інше не заявляв. Це надало суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Відтак, відповідач [PERSON] порушив зобов'язання за договором позики, допустивши його невиконання, відповідно у суду наявні правові підстави для поновлення порушеного права позивача в обраний ним спосіб, а саме для стягнення грошових сум із особи, яка допустила порушення виконання боргового зобов'язання за договорами позики в судовому порядку. У відповідності до частини першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідач [PERSON]В належних та допустимих доказів, які б дійсно підтверджували проведення розрахунку з [PERSON] суду не надав. У свою чергу, на підтвердження вимог позивачем надано оригінал розписки, написаної відповідачем, яка є свого роду борговим документом, а тому її наявність саме у позивача свідчить про існування заборгованості відповідача по цій розписці. Згідно із ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 552 цього Кодексу, яка нарахована від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.\~\~ За приписами ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ відсотки за весь строк користування коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року, яка прийнята за результатами перегляду судового рішення\~з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, у справі № 6 - 369 цс15. Відтак, заявлені вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь суму відсотків річних за обліковою ставкою НБУ, за період з 06.06.2013 року по 10.07.2013 року (35 календарних днів) = (390000,00 х 35 х 7%)/365= 2617,81 грн., які підлягають стягненню з [PERSON] на користь позивача [PERSON] Також, підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 3 % річних від простроченої суми яка складає 57238,90 грн., та розраховуються за формулою: 11.07.2013 року по 31.03.2016 року (980 календарних днів) = (710619,00 х 980 х 3%)/365 = 57238,90 грн. Крім того, підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] індекс інфляції за порушення грошового зобов'язання за період 11.07.2013 року по 31.03.2016 року в сумі 320619,00 грн. Частиною 1 ст.133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно з вимогами ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача\~\~ витрати, повязані із сплатою судового збору в сумі 7978,58 грн. (а.с.1).

Outcome: approved