Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, якою просить скасувати арешт та заборону на відчуження квартири [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності, , накладені на підставі постанови відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Харківській області, серія та номер виконавчого провадження 36320016, виданої 01.02.2013 старшим державним виконавцем Сидоренко О.М. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що в кінці 2020 року вона вирішила продати свою квартиру [ADDRESS] , яка належить їй на праві особистої приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 8-10-314840-Ц2, виданого 12.07.2010 року Відділом приватизації житлового фонду Харківської міської ради та її право власності на вказану квартиру зареєстроване в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 20.08.2010 року. Позивачка зазначає, що квартиру [ADDRESS] вона отримала по службовому ордеру № 3794 від 24.12.1999 року, виданому Виконавчим комітетом Фрунзенської ради народних депутатів м. Харкова. Рішенням виконкому Фрунзенської районної ради у м. Харкові від 16.03.2010 року за № 26/2 вказана квартира була виключена із числа службової житлової площі КВЖРЕП Фрунзенського району м. Харкова і вона її приватизувала. Знаходячись у нотаріуса позивачка дізналась, що квартира [ADDRESS] знаходиться під арештом та забороною відчуження. Раніше про наявність вказаного арешту їй не було відомо. Позивачка вказала, що підставою для внесення запису обтяження є Рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 06.02.2013 року, обтяжувачем є Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції; особою, майно якої обтяжується - приватне підприємство «Автомар», - третя особа, з якою вона ніколи не контактувала; а особою, а інтересах якої встановлено обтяження - ВАПТ комерційний банк «Надра» - третя особа, з яким вона також ніколи не контактувала. Позивачка вважає, що відповідачем порушено її право власності на розпорядження квартирою [ADDRESS] та просить про зняття арешту та заборони відчуження з її квартири. Представник відповідача до судового засідання не з`явилася, у письмовому клопотання просить розглядати справу без участі представника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), за наявними матеріалами справи. Представники третіх осіб та третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, причини неявки не відомі, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положеньч.2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення своїх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на праві особистої приватної власності [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 8-10-314840-Ц2, виданого 12.07.2010 року Відділом приватизації житлового фонду Харківської міської ради та її право власності на квартиру зареєстроване в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 20.08.2010 року. Підставою для внесення запису обтяження є Рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень індексний номер: 268680 від 06.02.2013 року [PERSON] Харківського міського управління юстиції Харківської області. Суб`єктами обтяжування є: обтяжувач Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції; особою, майно якої обтяжується вказано приватне підприємство «Автомар», а не [PERSON] , а особою, а інтересах якої встановлено обтяження - ВАПТ комерційний банк «Надра», з яким [PERSON] ніколи не контактувала. [PERSON] відсутня в указаному рішенні. Із змісту Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 23.03.2021 року видно, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . У відповіді Відділу примусового виконання рішень від 14.04.2021 року за № 36320016 зазначено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 36320016 з примусового виконання наказу (дублікат) від 11.04.2006 року № 46/252-05, виданого Господарчим судом Харківської області, про стягнення з ПП «Автомар» (адреса юридичної особи: [ADDRESS]) на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості в сумі 6 486 163.36 грн. 27.11.2014 року винесено постанову про повернення виконавчого провадження (в редакції, що діяла на час прийняття рішення). Більш детальну інформацію Відділ примусового виконання рішень не надав, посилаючись на те, що виконавче провадження знищене через закінчення строку зберігання. На даний час обтяження продовжує діяти, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей про наявність підстав на даний час для застосування такого арешту та заборони, оскільки підстави, з яких він був накладений за постановою державного виконавця припинили існувати. За наданою відділом ДВС інформацією у Автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутні відомості про зареєстровані виконавчі провадження у яких сторонами є сторони у даній справі. Згідно ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976 №6 (в редакції від 30.06.1978 №5) надані роз`яснення, що вимоги особи, які ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», роз`яснив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. За частиною 2 статті 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для скасування реєстрації обтяження є в тому числі й рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 1 та 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Стаття 60 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає випадки зняття арешту з майна, в тому числі арешт майна може бути знятий за рішенням суду. Як вбачається з ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року № 1952-ІУ (далі-Закон), державною реєстрацією є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону наявність зареєстрованих обтяжень на нерухоме майно є підставою для відмови у реєстрації права власності на нерухоме майно. Пунктом 4.1. Положення про Єдиний реєстр заборон на відчуження обєктів нерухомого майна, який затверджено наказом міністерства юстиції України № 31/5 від 9 червня 1999 року, визначено, що підставами для внесення у Базовий реєстр відомостей про зняття заборон та арештів на відчуження об`єктів нерухомого майна, є повідомлення та заяви органів та осіб, за ініціативою яких були накладені відповідні заборони та арешти, а також органів, які згідно з чинним законодавством мають право зняти заборони та арешти на використання майна. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Таким чином, судом встановлено, що право позивача на вільне користування та розпорядження власним майном порушене, а тому підлягає захисту. Враховуючи викладене, суд вважає необхідним зняти арешт та заборону з нерухомого майна, яке належить позивачу на праві власності, накладені постановою державного виконавця в виконавчому провадженні № 36320016 з примусового виконання наказу (дублікат) від 11.04.2006 року № 46/252-05, виданого Господарчим судом Харківської області, про стягнення з ПП «Автомар» (адреса юридичної особи: [ADDRESS] ) на користь ВАТ КБ «Надра» заборгованості в сумі 6 486 163.36 грн.

Outcome: approved