Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з зазначеним позовом обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з 01.10.2006 року по 15.05.2013 року перебувала у шлюбі з відповідачем, за час перебування в якому в них народився син - [PERSON], [INFO]. Відповідач з 2013 року ухиляється від виконання батьківських обов'язків: не бере участі у вихованні та утриманні сина, проживає окремо, не телефонує дитині, яка проживає з позивачем, не цікавиться її життям та здоров'ям. Посилаючись на викладене просила позбавити його батьківських прав. Також, враховуючи те, що [PERSON] є молодим працездатним чоловіком, інших утриманців немає, питання плати аліментів між ними в добровільному порядку не вирішено, просила стягнути з нього аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі по 1000 грн. щомісячно і до повноліття дитини. В судовому засіданні позивач позов підтримала в повному обсязі та обґрунтувала їх тими ж обставинами. Крім того пояснила, що фактично не проживає з відповідачем з 2010 року. Після розірвання шлюбу у 2013 році його не бачила і з ним не спілкувалась, оскільки він до них не приїжджав, а вона втратила свій мобільний телефон разом з усіма номерами. У її батька був номер мобільного телефону її колишнього чоловіка, але бажання йому дзвонити у неї не було. Відповідач періодично переказував їй грошові кошти на утримання сина, проте у травні 2015 року вона відмовилась їх приймати, оскільки до цього він близько півроку грошей не надсилав. Також однією з причин позбавлення відповідача батьківських прав вказала на забезпечення безперешкодного виїзду з сином за кордон без згоди батька при необхідності, оскільки вона змушена буде отримувати дозвіл відповідача на такий виїзд дитини, і це може бути причиною затримки. Відповідач позов визнав частково та пояснив, що надавав сину посильну матеріальну допомогу шляхом електронного переказу грошових коштів на ім'я позивача, проте у травні 2015 року остання приймати його переказ відмовилась. Також він направляв позивачу телеграми, цікавився сином [PERSON] у брата бувшого тестя - [PERSON] та їх знайомого на ім'я [PERSON], дивився його фотографії в соціальних мережах. Колишній дружині не дзвонив, оскільки у неї змінився номер телефону, а нового номеру вона йому не повідомила, на його телеграми не відповідала. Причини не спілкування з батьками позивача, у якого був його номер, пояснив неприязними відносинами. Крім того, зазначив, що він має проблеми зі здоров'ям і з цих причин, а також через незадовільне матеріальне становище не має змоги приїхати до сина, відстань до місця проживання якого становить близько 500 км. Додав, що батьки позивача і остання не хочуть його там бачити, а якщо немає добровільності у цьому він не вважав за необхідне приїжджати до них. Згоден, якщо не заперечує позивач, приймати у себе сина в період шкільних канікул, та готовий у межах своїх матеріальних можливостей надавати додатково матеріальну допомогу, проте його колишня дружина з ним ці питання не обговорювала. Також зазначив, що у 2012-2014 роках працював в санаторії в м.Алушта АРК Крим шість днів на тиждень, і пропонував відповідачу переїхати туди, проте остання відмовилась. Будинок, де він проживає в м.Куп'янськ, знаходиться на околиці міста, на значній відстані від магазинів, і саме з побутових причин відповідач та її батьки прийняли рішення, щоб їх дитина проживала в Чорнухинському районі. Служба у справах дітей Чорнухинської районної державної адміністрації з ним не зв'язувалась і не дзвонила, ніяких пояснень з приводу ухилення від виконання батьківських обов'язків він не давав. В зв'язку з цим вважає безпідставними позовні вимоги про позбавлення його батьківських прав і просить у їх задоволенні відмовити. Не заперечує проти свого обов'язку сплачувати аліменти, проте враховуючи стан його здоров'я та майновий стан просить стягнути з нього аліменти на утримання сина в розмірі 350 грн. щомісячно, а позивачу роз'яснити необхідність звернення до державних органів за державною допомогою між визначеним розміром аліментів і 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Представник відповідача [PERSON] пояснив, що будь-яких підстав для позбавлення батьківских прав відповідача позовна заява не містить, а забезпечення безперешкодного виїзду за кордон при необхідності без згоди батька не може бути такою підставою. Щодо аліментів просив стягнути з відповідача 350 грн. аліментів на утримання сина, або визначити іншу суму з врахуванням матеріального стану та стану здоров'я останнього. Заслухавши пояснення сторін, представника відповідача, представника служби у справах дітей Чорнухинської районної державної адміністрації та прокурора, які просили позов задовольнити, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню наступних підстав. Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Декларація прав дитини, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Підстави за яких мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав визначені в ст.164 СК України, в тому числі в зв'язку з ухиленням від виконання ними своїх обов'язків по вихованню дитини ( п. 2) ч. 1 даної норми ). Позбавлення батьківських прав - насамперед спосіб захисту інтересів дитини, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування повинно вирішуватися лише після всебічного дослідження позицій сторін, насамперед, з'ясування ставлення батька до дитини. Судом встановлено, що сторони з 01 жовтня 2006 року по 05 червня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.6, 8), за час перебування в якому в них народився син [PERSON], [INFO] (а.с.7). З 2010 року сторони проживають окремо, дитина проживає з матір'ю у с.Кізлівка Чорнухинського району Полтавської області. Відповідач проживає в м.Купянськ Харківської області (а.с.40). В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що є батьком позивача, яка разом з онуком проживають разом з ним. Поки сторони перебували в шлюбі відповідач приїжджав до них 1 раз у місяць, під кінець 1 раз в 3 місяці. Дитиною не займався, читав у кімнаті книжки та грав на трубі, а коли до нього підходила дитина казав, щоб той не заважав. Після розірвання шлюбу жодного разу не телефонував. Свідок [PERSON], мати позивача, суду показала, що їх онук [PERSON] з самого народження проживає разом з нею. Після розірвання шлюбу мати відповідача просила не подавати на аліменти, вони будуть сплачувати у добровільному порядку. Проте з грудня 2014 року відповідач взагалі перестав надавати грошові кошти на утримання сина. До цього періодично переказував кошти в середньому по 300 грн. З дитиною не спілкується, не телефонує, з днем народження не вітає, за останні три роки не зробив жодної дії щодо своєї дитини. Згідно з п.п.15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З позовної заяви та пояснень позивача у судовому засіданні вбачається, що свої вимоги вона обґрунтовує тим, що відповідач після розірвання шлюбу не відвідує сина, не телефонує, не цікавиться його життям та здоров'ям, не займається його вихованням, не забезпечує матеріально, а також однією з причин позбавлення відповідача батьківських прав вказала на забезпечення безперешкодного виїзду за кордон при необхідності, при якому вона змушена буде отримувати дозвіл відповідача на такий виїзд і це може бути причиною затримки виїзду. Зазначені позивачем фактори як підстава для позбавлення відповідача батьківських прав, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками. Судом не встановлено, а позивачем не доведено в судовому засіданні фактів винної поведінки відповідача та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками. Із наданих відповідачем суду квитанцій про поштові перекази вбачається, що у період 2013-2014р.р. відповідачем на користь позивача здійснювалися поштові перекази грошових коштів, а саме: 1) у 2013р.: 31.05.2013 р. - 315,20 грн.; 31.05.2013 р. - 300 грн.; 17.06.2013 р. - 300 грн.; 08.07.2013 р. - 200 грн.; 24.07.2013 р. - 214,2 грн.; 29.07.2013 р. - 200 грн.; 28.08.2013 р. - 284,9 грн.; 05.09.2013 р. - 270 грн.; 18.09.2013 р. на суму 315 грн.; 23.09.2013 р. - 300 грн.; 05.10.2013 р. - 315,2 грн.; 11.10.2013 р. - 300 грн.; 11.11.2013 р. - 315,20 грн.; 19.11.2013 р. - 300 грн.; 03.12.2013 р. - 300 грн.; 03.12.2013 р. - 315,2 грн.; 09.12.2013 р. - 300 грн.; 2) у 2014 р.: 17.01.2014 р. - 315,2 грн.; 29.01.2014 р. - 300 грн., 28.02.2014 р. - 300 грн.; 24.02.2014 р. - 315,2 грн.; 27.03.2014 р. - 315,2 грн.; 05.04.2014 р. - 300 грн.; 23.04.2014 р. - 311 грн.; 20.06.2014 р. - 300 грн.(а.с.41-51). Як видно з повідомлення №94, поштовий переказ було повернуто [PERSON] з причин відмови адресата отримати 300 грн. (а.с.52). Що стосується висновку служби у справах дітей Чорнухинської районної державної адміністрації Полтавської області про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина - [PERSON], то суд відповідно до положень ч. 6 ст. 19 СК України з вказаним висновком не погоджується і вважає його необгрунтованим. Як пояснив у судовому засіданні відповідач, з ним ніхто з указаної служби не зв'язувався. Орган опіки та піклування надаючи висновок ні за місцем проживання позивача, ні за місцем проживання відповідача не проводив спілкування з відповідачем для з'ясування його ставлення до дитини та участі в її вихованні, причин невиконання батьківських обов'язків з його боку, в разі встановлення таких фактів, до нього не вживались відповідні заходи реагування з питань неналежного відношення до обов'язків по вихованню сина. Таким чином, з урахуванням викладеного, зібраних та досліджених у справі доказів та встановлених обставин, суд вважає, що позивач не довела наявність передбачених ч. 1 ст. 164 СК України підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині позбавлення батьківських прав необхідно відмовити. Водночас необхідно зазначити, що відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. З огляду на вищевказане обставина щодо неможливості виїхати разом з дитиною за кордон через відсутність згоди батька і неможливість її отримання не може бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки таке питання позивач не була позбавлена змоги вирішити в судовому порядку шляхом подання відповідного позову. Разом з тим, в п.18 Постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", роз'яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Враховуючи вищезазначене, а також те, що відповідач недостатньо спілкувався з неповнолітньою дитиною, не вживав у повній мірі заходів, щодо її належного матеріального утримання та виховання, суд вважає за необхідне попередити його про необхідність змінити ставлення до виховання дитини - [PERSON], та звернути увагу на те, що питання про можливість позбавлення відповідача батьківських прав може бути предметом повторного судового розгляду, у випадку невиконання ним своїх обов'язків. При вирішенні позовних вимог про стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.180 СК України - батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 2 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки відповідач не надає дитині необхідну матеріальну допомогу, хоча є працездатною особою, інших утриманців не має, на час розгляду справи ніде не працює, отримає нерегулярний і мінливий дохід з підсобного домашнього господарства, розмір якого визначити не можливо, що ним не заперечувалося у судовому засіданні, тому суд, - враховуючи встановлені судом обставини справи, зокрема, те, що позивач звільнився в квітні 2014 року з останнього місця роботи, на протязі більше двох років не вжив заходів до працевлаштування, офіційно ніде не працює, позивач працює фармацевтом в аптеці в смт.Чорнухи, отримує заробітну плату близько 2 000 грн. в місяць, про що повідомлено нею в судовому засіданні, - вважає необхідним стягнути з нього аліменти на утримання сина в твердій грошовій сумі 550 грн. щомісячно. Доводи відповідача про неспроможність сплачувати аліменти в такому розмірі судом відхиляються виходячи з такого. По-перше, відповідач, 1981 р. народження, є молодою та працездатною людиною, не є інвалідом, а тому повинен таким чином відшукувати роботу, щоб вона могла забезпечити і його достойне існування і надання достатньої допомоги своїй дитині, враховуючи його фізичні можливості та спроможність працювати. При цьому з довідки Куп'янського міськрайцентру зайнятості видно, що станом на 29.06.2016 р. відповідач на обліку як безробітний не перебуває (а.с.40). По-друге, зазначена грошова сума складає лише 35,9% від встановленого ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» прожиткового мінімуму для дев'ятирічної дитини, а отже не може вважатися надмірною. Необхідно зазначити, що надані відповідачем медичні документи про стан його здоров'я - виписки із медичної картки стаціонарного хворого №7097 за період стаціонарного лікування з 19.09.2014 по 29.09.2014 р,, та виписка з історії хвороби, період стаціонарного лікування - 25.10.2011р. - 04.11.2011 р., лише констатують наявність у нього деяких захворювань, проте не вказують на постійне лікування вказаних хвороб, що потребує значних матеріальних витрат, і ці хвороби не можуть бути розцінені такими, що перешкоджати останньому належним чином сплачувати аліменти (а.с.32-33). В силу ч.ч. 1,2 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивачем при подачі позову сплачено 551 грн. 20 коп. судового збору - позовні вимоги про позбавлення батьківських прав, від сплати судового збору під час розгляду справи у справах про стягнення аліментів її звільнено на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, а позовні вимоги про стягнення аліментів у сумі 1000 грн. щомісячно - частково (55%), тому з відповідача підлягає стягненню в дохід держави 55% від суми судового збору у розмірі 551 грн.20 коп, що становить 275,60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial