Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

Позивач - Комунальне підприємство "Харківські теплові мережі" звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій з урахуванням уточнення, прийнятого судом до розгляду, просив стягнути: - з першого відповідача - [PERSON] 16540,48 грн. заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 07.11.2012 року по 10.03.2013 року, 13,49 грн. інфляційних витрат та 125,07 грн. 3% річних за договором № 13794 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 01.02.2012 року; - з другого відповідача – [PERSON] 3901,16 грн. заборгованості за спожиту без достатніх підстав теплову енергію за період з 11.03.2013 року по 03.04.2013 року та 18,02 грн. 3% річних. Позовні вимоги мотивовані тим, що перший відповідач [PERSON] не виконав належним чином свої договірні зобов’язання в частини сплати боргу за спожиту теплову енергію у нежитловому приміщенні 1-го поверху № 10, 12, 13 в будівлі літ. «А-14» загальною площею 296,9 кв. м. по вул. Золочівській, 23 в м. Харкові за період з 07.11.2012 року по 10.03.2013 року, у зв’язку з чим утворилась заборгованість, яка до цього часу не погашена. На підставі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 28.02.2013 року, яке набрало законної сили 11.03.2013 року, право власності на нежитлове приміщення 1-го поверху № 10, 12, 13 в будівлі літ. «А-14» загальною площею 296,9 кв. м. по вул. Золочівській, 23 в м. Харкові з 11.03.2013 року належить другому відповідачеві - [PERSON]. Не уклавши договір на постачання теплової енергії, [PERSON] у період з 11.03.2013 року по 03.04.2014 року отримувала теплову енергію за рахунок КП «Харківські теплові мережі», яку теплопостачальна організація подавала у централізовану систему опалення будинку, де розташоване нежитлове приміщення, у зв’язку з чим в зазначений період відповідач [PERSON] за рахунок позивача користувалась тепловою енергією на потреби опалення без договору, тобто без достатніх підстав, тому згідно зі статтями 1212, 1213 ЦК України вважає, що вартість спожитої другим відповідачем теплової енергії має бути відшкодована позивачеві. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі та просила суд задовольнити позов. Представник першого відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні не заперечував проти позову з урахуванням уточнень до нього. Представник другого відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні заперечувала проти позову в частині позовної вимоги про стягнення заборгованості з [PERSON], посилаючись на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова по справі № 2024/8806/12 від 28.2.2013 року, дійсно визнано право власності на нежитлове приміщення 1-го поверху № 10, 12, 13 в будівлі літ. «А-14» загальною площею 296,9 кв.м. по вул. Золочівській, 23 в м. Харкові за [PERSON], проте в ухвалі суду про скасування заходів забезпечення позову від 26.03.2013 року по вказаній справі було допущено описку, яку виправлено ухвалою суду від 26.04.2013 року, у зв’язку з чим [PERSON] була позбавлена можливості своєчасно звернутися до Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції з метою державної реєстрації вказаного нерухомого майна. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 3998703, право власності на вказане приміщення було зареєстровано за [PERSON] лише 27.05.2013 року. Таким чином, представник другого відповідача вважає, що оскільки [PERSON] не набула права власності на вказаний об’єкт нерухомості в період з 11.03.2013 року по 03.04.2013 року, вона не зобов’язана сплачувати за цей період заборгованість за теплову енергію, що була поставлена у вказане приміщення, та таку заборгованість має сплатити перший відповідач. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд встановив наступне. 01.02.2012 року між Комунальним підприємством "Харківські теплові мережі" (теплопостачальна організація) та [PERSON] (споживач) укладено договір №13794 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді. Відповідно до умов договору позивач взяв на себе зобов'язання постачати відповідачу теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах у нежитлове приміщення 1-го поверху № 10, 12, 13 в будівлі літ. «А-14» загальною площею 296,9 кв.м. по вул. Золочівській, 23 в м. Харкові, а відповідач зобов'язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені договором. Факт постачання теплової енергії відповідачу підтверджується актами про підключення та відключення опалення, що складені представниками позивача та житлово-експлуатаційної організації, копії яких містяться в матеріалах справи. Судовим розглядом встановлено, що відповідач належним чином свої зобов'язання щодо оплати послуг за надане теплопостачання не виконав, внаслідок чого у відповідача за період з 08 листопада 2012 року по 10 березня 2013 року утворилась заборгованість за спожиту теплову енергію в сумі 16540,48 грн.. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Враховуючи, що відповідач належним чином зобов'язання щодо оплати вартості спожитої теплової енергії не виконав, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з першого відповідача [PERSON] заборгованості за вказаний період у розмірі 16540,48 грн. Оскільки згідно зі ст. 599 ЦК України зобов’язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а у відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання зобов’язання, за вимогою кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних з простроченої суми боргу, суд вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача інфляційних та річних. За таких обставин, вимоги позивача про стягнення з першого відповідача 13,49 грн. інфляційних витрат, 125,07 грн. 3 % річних є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Стосовно позовної вимоги про стягнення з другого відповідача [PERSON] на користь позивача 3901,16 грн. заборгованості за спожиту без достатніх підстав теплову енергію за період з 11.03.2013 року по 03.04.2013 року та 18,02 грн. 3% річних, суд вважає необхідним зазначити наступне. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова по справі № 2024/8806/12 від 28.02.2013 року позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа КП «Харківське міське БТІ» про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна із незаконного володіння, визнання права власності на майно – задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: м. Харків, вул.. Золочівська, 23, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], реєстраційний № 1972. Визнано з [PERSON] право власності на нежитлове приміщення 1-го поверху № 10, 12, 13 в будівлі літ. «А-14» загальною площею 296,9 кв.м. по вул. Золочівській, 23 в м. Харкові. Витребувано із незаконного володіння [PERSON] вищевказане нежитлове приміщення. Рішення набрало законної сили 11.03.2013 року (а.с. 159-161). Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Таким чином, враховуючи, що вищевказаним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 28.02.2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Золочівська, 23, укладений між [PERSON] та [PERSON], з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України, суд вважає, що договір купівлі-продажу вищевказаного об’єкту нерухомості, укладений між [PERSON] та [PERSON] 25.07.2011 року, для набувача [PERSON] не породжує зокрема переходу права власності на це приміщення. Таким чином, на час набрання рішенням Ленінського районного суду м. Харкова по справі № 2024/8806/12 від 28.02.2013 року законної сили, нежитлове приміщення 1-го поверху № 10, 12, 13 в будівлі літ. «А-14» загальною площею 296,9 кв.м. по вул. Золочівській, 23 в м. Харкові витребуване із незаконного володіння [PERSON]. З огляду на викладене, суд вважає безпідставним посилання представника другого відповідача на те, що заборгованості за спожиту без достатніх підстав теплову енергію за період з 11.03.2013 року по 03.04.2013 року у сумі 3901,16 грн. та 18,02 грн. 3% річних підлягають стягненню з першого відповідача. Згідно із ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", виникають з моменту такої реєстрації (ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та пп. 10 п. 37 Постанови Кабінету Міністрів України № 868 від 17.10.2013 року підставою для державної реєстрації прав та документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Таким чином з урахуванням вищевказаних норм, суд вважає, що з часу набрання рішенням Ленінського районного суду м. Харкова по справі № 2024/8806/12 від 28.02.2013 року законної сили, яке стало підставою для державної реєстрації права власності на вищевказане нежитлове приміщення, власником вказаного нежитлового приміщення стала [PERSON]. Посилання представника другого відповідача на те, що право власності на вказане нежитлове приміщення [PERSON] набула лише з часу державної реєстрації на вказаного приміщення, у зв'язку з чим вона не зобов'язана сплачувати заборгованість за теплопостачання за період з 11.03.2013 року по 03.04.2013 року суд вважає таким, що грунтується на довільному та помилковому тлумаченні норм діючого законодавства. Згідно з абз. 3 п. 5 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 року за № 1198, якщо відбулася заміна власника окремо розташованого будинку, то теплопостачальна організації укладає договір з новим власником. Не уклавши договір на постачання теплової енергії [PERSON] у період з 11.03.2013 року по 03.04.2014 року отримувала теплову енергію за рахунок КП «Харківські теплові мережі», яку теплопостачальна організація подає у централізовану систему опалення будинку, де розташоване нежитлове приміщення. Таким чином, у зазначений період відповідач - [PERSON] користувалась тепловою енергією на потреби опалення без договору, тобто без достатніх підстав. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Статтею. 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі, а у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Постачання теплової енергії у житловий фонд на потреби опалення здійснюється на підставі розпоряджень місцевих органів влади про початок та закінчення опалювального сезону. Оскільки позивач та другий відповідач у період з 11.03.2013 року по 03.04.2013 року не перебували договірних відносинах, які б регулювали відносини постачання теплової енергії, як того вимагають норми чинного законодавства України, суд пришов до висновку, що поставлена другому відповідачеві теплова енергія у нежитловому приміщення 1-го поверху № 9, 10, 12, 13 в будівлі літ. «А-14» загальною площею 296,9 кв. м. по вул. Золочівській, 23 м. Харкові на суму 3901,16 грн. є безпідставне набутою, а отже, вимоги позивача про відшкодування її вартості на підставі ст. ст. 1212,1213 ЦК України є правомірними. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.05.2011р. у справі №15/1476/10, яка відповідно до положень ст. 360 -7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник повинен сплатити суму боргу з рахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Таким чином, суд вважає вимогу позивача про стягнення з другого відповідача 3 % річних у сумі 18,02 грн. законною, обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Відповідно до п. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути судові витрати з першого та другого відповідачів на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог щодо кожного з відповідачів.

Outcome: approved