Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом і вказав, що 30 березня 1993 року на підставі рішення виконавчого комітету Дружбівської сільської ради народни х депутатів Криничанського району Дніпропетровської області № 26 від 26 грудня 1993 року [PERSON] було надано у довічне успадковуване володіння земельну ділянку площею 11,0 га в межах згідно з планом землеволодіння. Вказану земельну ділянку надано у довічне успадковуване володіння для організації фермерського господарства. Акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею № 195. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 16 вересня 2020 року Криничанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складалося із земельної ділянки площею 11,0 га. Вказану земельну ділянку успадкувала [PERSON] , оскільки в шестимісячний строк приступила до управління та володіння спадковим майном, шляхом її обробки, вирощування різних зернових культур, збору врожаю. Позивач вказує, що такі дії [PERSON] , свідчать про прийняття спадщини в порядку ст. 549 ЦК УРСР. 30 березня 1993 року на підставі рішення виконавчого комітету Дружбівської сільської ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області № 27 від 26 лютого 1993 року [PERSON] було надано у довічне успадковуване володіння земельну ділянку площею 10,2 га, в межах згідно з планом землеволодіння. Земельну ділянку надано у довічне успадковувань володіння для організації фермерського господарства. Акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння на землю за № 190. 27 жовтня 1993 року [PERSON] було засновано Селянське (фермерське) господарство «СТЕПАША». [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 23 березня 2009 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка, яка належала померлій на підставі Державного акту на право довічного успадковуваного володіння № 190 від 30 березня 1993 року та земельна ділянка, яку вона успадкувала після смерті [PERSON] на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння № 195 від 30 березня 1993 року. Загальна площа вказаних земельних ділянок складає 18,6234 га та на даний час вказані земельні ділянки мають єдиний кадастровий номер 1222082300:01:001:0264. При зверненні до нотаріальної контори з метою отримання спадщини позивачу було відмовлено, у зв`язку з тим, що ним не надано до нотаріальної контори правовстановлюючих документів на спадкове майно, однак наявні у нього документи на вказані земельні ділянки є чинними та надають певні права та створюють обов`язки. У зв`язку з викладеним позивач звернувся до суду з проханням визнати за ним в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 18,6134 га, кадастровий номер 1222082300:01:001:0264, яка розташована на території Дружбівської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дружбівської сільської ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області № 27 від 26 лютого 1993 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 195 та Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дружбівської сільської ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області№ 27 від 26 лютого 1993 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 190. Заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2020 року у справі за № 178/1360/20 за вказаним позовом ухвалено позовні вимоги задовольнити. 23 березня 2021 року позивач звернулася в суд із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами вищезазначеного рішення, згідно з якою просить переглянути вказане рішення Криничанського районного суду. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 02 березня 2021 року т ним було виявлено, що Дружбівська сільська рада була реорганізована і приєднана до Криничанської селищної ради, яка і є власником спірної земельної ділянки. На час розгляду ця обставина позивачу була не відома, а по спрві винесене заочне рішення без присутності в судовому засідання представників відповідачів. Рішення суду не оскаржувалося і набрало законної сили. Тому позивач просить задовольнити його заяву про перегляд згаданого рішення суду на нововиявленими обставинами, змінити рішення і задовольнити його позовні вимоги. Ухвалою Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 28 червня 2021 року відкрито провадження у справі за заявою позивача про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Криничанського районного суду від 11 листопада 2020 року, справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, ухвалою того ж суду від 07 липня 2021 року до участі у справі залучена Криничанська селищна рада замість Дружбівської сільської ради. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день слухання справи сповіщений. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив. У відповідності до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з`явились. Відповідно до ч. 1 ст. 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Згідно з ч. 2 ст. 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду. Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику. Ці обставини мають бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили. Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим. В цьому випадку суд вважає істотними нововиявлені обставини, вказані позивачем. Нововиявлені обставини підтверджені фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення - розпорядженням КМ України № 709 від 12 червня 2020 року Про визначення адміністративних центрів та затвердження територіальних громад Дніпропетровської області. Суд має право скасувати чи змінити судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. При розгляді заяви позивача суд приймає до уваги, що рішення може бути переглянуто тільки в частині тих вимог, які стосуються нововиявлених обставин. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. 30 березня 1993 року на підставі рішення виконавчого комітету Дружбівської сільської ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області № 26 від 26 грудня 1993 року [PERSON] було надано у довічне успадковуване володіння земельну ділянку площею 11,0 га в межах згідно з планом землеволодіння. Вказану земельну ділянку надано у довічне успадковувань володіння для організації фермерського господарства. Акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею № 195. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим повторно 16 вересня 2020 року Криничанським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складалося із земельної ділянки площею 11,0 га. Вказану земельну ділянку успадкувала [PERSON] , оскільки в шестимісячний строк приступила до управління та володіння спадковим майном, шляхом її обробки, вирощування різних зернових культур, збору врожаю. Такі дії [PERSON] , свідчать про прийняття спадщини в порядку ст. 549 ЦК УРСР. 30 березня 1993 року на підставі рішення виконавчого комітету Дружбівської сільської ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області № 27 від 26 лютого 1993 року [PERSON] було надано у довічне успадковуване володіння земельну ділянку площею 10,2 га, в межах згідно з планом землеволодіння. Земельну ділянку надано у довічне успадковувань володіння для організації фермерського господарства. Акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння на землю за № 190. 27 жовтня 1993 року [PERSON] було засновано Селянське (фермерське) господарство «СТЕПАША». [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 23 березня 2009 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка, яка належала померлій на підставі Державного акту на право довічного успадковуваного володіння № 190 від 30 березня 1993 року та земельна ділянка, яку вона успадкувала після смерті [PERSON] на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння № 195 від 30 березня 1993 року. Загальна площа вказаних земельних ділянок складає 18,6234 га та на даний час вказані земельні ділянки мають єдиний кадастровий номер 1222082300:01:001:0264. Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України "Про селянське (фермерське) господарство" успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Після смерті [PERSON] із спадкоємців першої черги залишився позивач, який доводився їй сином, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно ч. 1 ст. 1267 Цивільного кодексу України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. На даний час позивач отримати спадщину через нотаріальну контору не може, через те, що відсутня процедура нотаріального оформлення спадкування права довічного успадковуваного володіння землею, про що нотаріусом було поінформовано позивача про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та порекомендовано звернутись до суду. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності у разі втрати документу, що засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності ч. 1 ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. № 5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу. Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; - пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння. На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. Така правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 20 листопада 2019 року у справі № 368/54/17, провадження № 14-487цс19. Неведені обставини обумовлюють висновок суду про визнання за [PERSON] в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] [PERSON] право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 18,6134 га, кадастровий номер 1222082300:01:001:0264, яка розташована на території Криничанської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дружбівської сільської ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області № 27 від 26 лютого 1993 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 195 та Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дружбівської сільської ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області № 27 від 26 лютого 1993 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 190. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 429 ЦПК України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення. Таким чином, заява позивача про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2020 року підлягає задоволенню, а тому суд змінює вказане рішення за нововиявленими обставинами і ухвалює нове рішення з зазначенням відповідача Криничанської селищної ради. На підставі викладеного,

Outcome: approved