Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

У березні 2017 року позивачі звернулись до Дарницького районного суду м.Києва з позовом до відповідача про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Обґрунтовуючи позовну заяву зазначали, що [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] з 01.10.2011 року по 27.05.2014 року, від шлюбу [PERSON] та [PERSON] у справі мають малолітню дитину: [PERSON], [INFO]. Сторони у справі проживають окремо, син постійно проживає за місцем проживання відповідача. Позивач [PERSON] з фактичним припиненням шлюбних відносин з відповідачем, бажає приймати участь у вихованні дитини, виконувати свої батьківські обов'язки, як і позивачі [PERSON] та [PERSON], які є дідусем та бабусею дитини, але [PERSON] створює постійні перешкоди у спілкуванні позивачів із дитиною, чим порушує не лише права батька, а й бабусі із дідусем. У судовому засіданні позивачі та їх представник позов підтримали та просили суд його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, подали до суду письмові заперечення на позов. Представник третьої особи без самостійних вимог, у судове засідання не з'явилась, однак представником подано до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, крім того, надала до суду висновок від 04.05.2017 року №101-4245/03 про визначення участі батька, діда, баби у вихованні дитини. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 01.10.2011 року, що підтверджується штампом у паспорті позивача [PERSON] та не оспорюється сторонами. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 27.05.2014 року згаданий шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після державної реєстрації шлюбу [PERSON] присвоєно дошлюбне прізвище - [PERSON]. Встановлено, що після спливу шести місяців з моменту розірвання вказаного шлюбу, [PERSON] народила дитину: [PERSON], [INFO], що вбачається зі свідоцтва про народження від 21.03.2017 року, яке видане Печерським районним у м.Києві ВДРАЦС ГТУЮ у м.Києві, актовий запис №4781. Сторони у справі проживають окремо, дитина постійно проживає за місцем проживання відповідача, вказаний факт визнається сторонами у справі, а тому згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Судом досліджено висновок, що винесений органом опіки та піклування Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації від 04.05.2017 року №101-4245/03 про визначення участі батька, діда, баби у вихованні дитини. Згідно зазначеного висновку, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини з метою забезпечення виключно прав та інтересів дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити участь батька, діда, баби у вихованні дитини, [PERSON], у присутності матері дитини та за наступним графіком: 1. батьку дитини, [PERSON] - І, ІІІ середи місяця з 18.00 год. до 20.00 год; ІІ, ІV суботи місяця з 10.00 год. до 12.00 год.; 2. дідові дитини, [PERSON], та бабі дитини, [PERSON], - за попередньою домовленістю з матір"ю дитини. Окільки сторони не дійшли згоди щодо вирішення питання про визначення способів участі батька, бабусі та дідуся у вихованні дитини шляхом переговорів та прийняття спільного рішення, вказаний спір підлягає вирішенню судом. При вирішенні даного спору суд виходить з положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р., норм Сімейного кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства». Так відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Ст. 153 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. Згідно з приписами ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Ст. 159 Сімейного кодексу України визначено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо). Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на неналежне ставлення позивача, батька дитини до виконання своїх батьківських обов'язків, відсутність інтересу до дитини, негативні моральні якості тощо, проте доказів на підтвердження цих обставин суду не надано, як не надано і заслуговуючих на увагу компрометуючих відомостей про особу позивача. Наведене дає підстави вважати, що спілкування батька з дитиною не лише не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини, а і буде сприяти цьому, оскільки участь батька у вихованні хлопчика є надзвичайно важливою. Водночас судом встановлено, що з самого народження дитини позивач мешкав окремо, у зв'язку з чим спілкування батька з сином було епізодичним і лише в присутності матері дитини. Відтак зараз хлопчик, якому усього два роки, не сприймає позивача як батька, також він не сприймає матір позивача та батька позивача як своїх бабу та діда, а тому проведення часу з чужими для нього людьми та ще і в незнайомій обстановці може завдати шкоди його психічному здоров'ю. З урахуванням наведеного суд дійшов до переконання, що зустрічі батька з сином, дідуся та бабусі з онуком, повинні відбуватися лише у присутності матері дитини, за її погодженням. На думку суду таке рішення відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини і в той же час не буде істотно порушувати права позивачів на спілкування з дитиною, оскільки при регулярних зустрічах хлопчик невдовзі звикне до батька, бабусі та дідуся і тоді буде можливість вирішити питання їх участі у вихованні дитини в інший спосіб. Присутність під час спілкування з дитиною матері, неприязні відносини між сторонами та необхідність забезпечення дотримання дитиною режиму харчування та відпочинку виключають можливість щонедільного безперервного тривалого спілкування з дитиною, про що просить позивач. Стосовно інших днів та годин участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з дитиною через засоби електронного завязку, суд вважає за необхідним визначити їх проведення за погодженням з матірю дитини. Суд не вбачає виняткових підстав для відступлення від представленого органом опіки та піклування способу участі позивачів у вихованні дитини у висновку, який наданий, як вбачається з його змісту, після вивчення позиції позивачів. Суд вважає, що відновлення стосунків батька, бабусі, дідуся та дитини має бути поступовим та не вплинути різко на зміну сталого способу життя дитини, з можливими переїздами до місця проживання (перебування) батька та проведення спільного відпочинку. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню у визначених судом межах, що буде сприяти повноцінності розвитку і вихованню дитини та виконання своїх батьківських обов'язків з боку батька, бабусі та дідуся. При цьому, встановлення зазначеного способу участі позивачів у вихованні та спілкуванні з дитиною не перешкоджає їх спілкуванню з дитиною в інший період часу при досягненні такої згоди між сторонами. Всупереч доводам відповідача серйозних проблем зі здоров'ям, які б потребували постійного лікування, у малолітнього [PERSON], [INFO] не має, а звичайні дитячі хвороби не є підставою для позбавлення дитини права регулярно підтримувати особисті стосунки з батьком, дідусем та бабусею. Приймаючи до уваги наведені обставини, вважаю за доцільне визначити участь батька, діда, баби у вихованні дитини, [PERSON], у присутності матері дитини та за наступним графіком: 1. батьку дитини, [PERSON] - І, ІІІ середи місяця з 18.00 год. до 20.00 год; ІІ, ІV суботи місяця з 10.00 год. до 12.00 год.; 2. дідові дитини, [PERSON], та бабі дитини, [PERSON], - за попередньою домовленістю з матір"ю дитини. Щодо зміни прізвища дитини, вважаю за доцільне зазначити наступне. Відповідно до розпорядження Дарницької РДА в м.Києві №699 від 22.12.2014 року, визначено прізвище новонародженої малолітньої дитини (хлопчика), який народився [INFO] року у [PERSON], за прізвищем матері "[PERSON]", відповідно прізвище дитини - "[PERSON]". Визначення прізвища погоджено в інтересах дитини. Згідно ст.148 СК України у разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов'язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини. Судом встановлено, що відповідач заперечував проти зміни прізвища дитині , а позивачі в свою чергу не навели переконливих мотивів того, що зміна прізвища дитини буде відповідати її інтересам. Суд вважає за необхідне зазначити, що дати згоду на зміну прізвища без згоди другого з батьків можливо за наявності умов, коли створилися якісь надзвичайні обставини у житті дитини і якщо її інтереси вимагають зміни прізвища. Про наявність таких надзвичайних обставин позивачі не вказують та не надають доказів, що зміна прізвища дитини буде відповідати її інтересам. Крім того, позивачами не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження позовних вимог щодо чинення відповідачем перешкод позивачам у спілкуванні з дитиною, не здобуто вказаних доказів і у ході судових засідань, а тому у вказаних вимогах необхідно також відмовити. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, з огляду на те, що кожен з батьків зобов'язаний брати участь у вихованні дитини і має право на особисте спілкування з нею, суд приходить до висновку про те, що вимоги позову про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини є частково обґрунтованими, законними і підлягають задоволенню частково, саме у тій частині, у якій не суперечать зазначеному вище висновку органу опіки та піклування. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє в повному обсязі за їх недоведеністю. Зважаючи на викладене,

Outcome: partial