Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернулась з позовом до Головного управління Пенсійного Фонду України в Чернігівській області про стягнення майнової шкоди, посилаючись на те, що відповідач на виконання постанови Деснянського районного суду м.Чернігова від 02 лютого 2011 року (якою його зобов"язано здійснити перерахунок та виплату пенсії позивачу з урахуванням грошового забезпечення, процентної надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премій за останньою штатною посадою на час звільнення, з урахуванням доплати за вислугу 20 і більше років на посадах слідчих, передбаченої п.8 постанови Кабінету Міністрів України № 1592 від 31 грудня 1996 року, починаючи з 27.03.2010 року, за вирахуванням вже здійснених виплат) здійснив перерахунок пенсії позивача та обчислив її основний розмір - 5222 грн. 11 коп. і що різниця в пенсії між виплаченою та тією, яка підлягала виплаті, становила щомісяця 1885,44 грн. Однак, незважаючи на обов"язковість судового рішення, відповідач його не виконував та продовжував виплату пенсії в заниженому розмірі, посилаючись на відсутність фінансування з Державного бюджету. Що згідно з рішенням Європейського суду з прав людини № 1270/12 „Москаленко та інші проти України" від 18 липня 2013 року позивачу 26 червня 2014 року було виплачено 75443,49 грн., що є фактичною заборгованістю з пенсії, що була нарахована, але не виплачена відповідачем на виконання постанови Деснянського районного суду м.Чернігова від 02.02.2011 року. Зазначила, що згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2013 року, якою зобов"язано Головне управління Пенсійного Фонду України в Чернігівській області провести з 21 грудня 2012 року перерахунок та виплату пенсії [PERSON] відповідно до постанови КМУ від 23 квітня 2012 року № 355 із змінами внесеними постановою КМУ від 15 жовтня 2012 року № 952 з врахуванням у грошовому забезпеченні доплати, яку [PERSON] отримувала за службу 20 і більше років на посадах слідчих відповідно до п.8 постанови Кабінету Міністрів України № 1592 від 31 грудня 1996 року та з урахуванням перерахунку, проведеного Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Чернігівській області на виконання постанови Деснянського районного суду м.Чернігова від 02 лютого 2011 року, з врахуванням виплачених за вказаний період коштів, відповідач за станом на даний час не виконує і цього судового рішення, посилаючись на відсутність відповідного фінансування з Державного бюджету. Вважає, що згідно з ст. 56 Конституції України про те, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави майнової шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, такими діями відповідача їй заподіяно майнової шкоди, яка згідно з ст.22 ЦК України підлягає відшкодуванню. А згідно з положеннями Закону „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв"язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 року з відповідача необхідно стягнути таку компенсацію. Тому, з врахуванням уточнень до позову, поданих до суду 28 листопада 2014 року та 08 січня 2015 року, остаточно просила суд стягнути з відповідача в її користь 42922,64 грн. майнової шкоди, що складається з: 9824,33 грн.- інфляції в результаті несвоєчасної виплати 75443,49 грн.; 1169,10 - інфляції суми 9824,33 грн., яка не була виплачена 26.06.2014 року при виплаті 75433,49 грн.; 27608,36 грн. - заборгованості з виплати пенсії з грудня 2012 року по 31 грудня 2014 року і 4320,85 грн. як інфляції в результаті затримки виплати пенсії станом на 31.12.2014 року. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 17 січня 2015 року у задоволенні позову [PERSON] до Головного управління Пенсійного Фонду України в Чернігівській області про стягнення майнової шкоди було відмовлено. У апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування оскаржуваного нею судового рішення та про постановлення нового рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що висновки суду про те, що спірні правовідносини мають соціальну природу і регулюються нормами бюджетного законодавства, а не нормами цивільного законодавства та що недоплата пенсії не може бути шкодою в розумінні правил ст.22 ЦК України є хибними. Що суд не врахував вимог ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" про застосування судами при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини як джерела права; що Європейський суд неотримання коштів, на які має право людина, розглядає як порушення права власності на майно згідно з ст.1 „Захист власності" Протоколу № 1 до Конвенції. Апелянт вважає, що суд помилково прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення з відповідача, як 27608,36 грн. недоплаченої пенсії за період з 21 грудня 2012 року по 31 грудня 2014 року і згідно з Законом „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв"язку з порушенням строків їх виплати" 4329,85 грн. компенсації, обчисленої з недоплаченої пенсії за вказаний період, так і інших грошових коштів, що є, на думку апелянта, майновою шкодою згідно з розрахунком на суму 10993,43 грн. (42922,64 грн. - (27608,36 + 4320,85) =10993,43). Зазначає, що посилання суду в рішенні на те, що у відповідача відсутні грошові кошти для здійснення перерахунку за рішенням Київського апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2013 року та що виплата пенсії у зазначеному розмірі буде здійснена за наявності відповідного фінансування з Державного бюджету, є необгрунтованими і суперечать чинному законодавству, яке регулює спірні правовідносини. У запереченнях на апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області просить апеляційний суд відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 17 січня 2015 року без змін, вважаючи, що місцевий суд постановив його з додержанням норм матеріального та процесуального права. Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Постановивши оскаржуване рішення, місцевий суд виходив з того, що позивач заявила вимоги про відшкодування майнової шкоди, яка фактично є нарахованою, але недоплаченою пенсією в розмірі 27608,36 грн. у зв"язку з невиконанням судового рішення; що виконання цього рішення можливе тільки за наявності відповідного фінансування з Державного бюджету; що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами бюджетного законодавства і є такими, що мають соціальну природу. Що відповідно до ч.2 ст.1 ЦК України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом та що недоплата сум пенсії, у зв"язку з невиконанням судових рішень не є шкодою в розумінні ст.22 ЦК України і сума пенсії в розмірі 27608,36 грн. повинна бути виплачена позивачці в рамках виконавчого провадження № 20147906 з примусового виконання виконавчого листа № 2-а/2506/1757/11 та листа № 2-а/750/6035/13. Вказав, що оскільки сума пенсії в сумі 27608,36 грн. фактично не виплачена, тому немає підстав для стягнення суми компенсації відповідно до Закону „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв"язку з порушенням строків їх виплати". Тому і прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Проте з таким висновком місцевого суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення 27608,36 грн. та 4320,85 грн. не може погодитись апеляційний суд. З матеріалів справи видно, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2013 року, яка є чинною, зобов"язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області провести з 21 грудня 2012 року перерахунок та виплату пенсії з врахуванням в грошовому забезпеченні доплати, яку [PERSON] отримувала за службу 20 і більше років на посадах слідчих відповідно до п.8 постанови КМ України № 1592 від 31 грудня 1996 року та з урахуванням перерахунку, проведеного Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області на виконання постанови Деснянського районного суду м.Чернігова від 02 лютого 2011 року, з урахуванням виплачених за вказаний період коштів. З тексту заперечень Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на позовну заяву [PERSON] видно, що у зв"язку з тим, що грошові кошти з Державного бюджету України на виплату згідно з рішеннями судів перерахованих пенсій не надходили, тому підстави для виконання постанови Деснянського районного суду м.Чернігова від 05 листопада 2014 року щодо перерахунку пенсії [PERSON], на думку відповідача, відсутні. Зі змісту рішень Європейського суду з прав людини від 18 липня 2013 року у справі „Москаленко і інші проти України" слідує, що „рішення ухвалені на користь заявників (в т. ч. і на користь [PERSON]) не були виконані своєчасно і відповідальність за це несе держава; що нормативне регулювання розподілу бюджетних коштів не впливає на цю ситуацію та що нездатність держави виконувати рішення через відсутність достатніх бюджетних коштів не може слугувати виправданням такого невиконання" і від 26 червня 2014 року у справі „Суханов та Ільченко проти України" вбачається, що право заявників на отримання надбавки до пенсії, передбачене національним законодавством, має вважатися таким, що передбачає майнове право і становить майно у значенні положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з правилами частини 1 статті 2 Закону України „Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", який набув чинності з 01 січня 2013 року, „держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов"язати вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, в т.ч. і державний орган. Що відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2 Головні управління Пенсійного фонду України є територіальними органами Пенсійного фонду України, юридичними особами публічного права і реалізують державну політику з питань пенсійного забезпечення, тобто є спеціальними уповноваженими органами держави у галузі пенсійного забезпечення. З матеріалів справи і з оглянутої в засіданні апеляційного суду пенсійної справи [PERSON] вбачається, що відповідач щомісяця нараховує позивачці пенсію з урахуванням судового рішення від 05.11.2013 року, однак виплату здійснює у заниженому розмірі, посилаючись на відсутність відповідного фінансування з Державного бюджету. Тому, враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача, як з уповноваженого державного органу, майнової шкоди в сумі 31929 грн. 21 коп., що складається з 27608,36 грн. недоплаченої пенсії за період з 21 грудня 2012 року по 31 грудня 2014 року і 4320 грн. 85 коп. компенсації втрати доходів (пенсійних виплат) у зв"язку з порушенням строків їх виплати за вказаний період, підлягають задоволенню, а доводи апеляційної скарги про зазначене підлягають врахуванню. В іншій частині вимог місцевий суд постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в цій частині рішення. Зокрема, апеляційний суд вважає, що отримані позивачкою 26 червня 2014 року на виконання рішення Європейського суду з прав людини 75 тисяч 443 грн. 49 коп. мають разовий характер і не охоплюються предметом правового регулювання закону України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв"язку з порушенням строків їх виплати".

Outcome: partial