Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ПАТ «ОТП Банк» в особі Одеського регіонального відділення та згідно уточненої позовної заяви просила визнати недійсним кредитний договір № ML-501/217/2007 від 16 листопада 2007 року, що був укладений між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» та іпотечний договір № ML-501/217/2007 від 16 листопада 2007 року договір, що був укладений між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Симоновою О.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 3893. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16 листопада 2007 року між позивачем та з ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», був укладений Кредитний договір, відповідно до п. 2 якого банк надає кредит позичальнику в розмірі 72 106,86 доларів США строком до 16.11.2019 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. У якості забезпечення виконання позичальником зобов'язань за Кредитним договором, між [PERSON] та Банком було укладено Іпотечний договір № PCL-501/217/2007 від 16.11.2007 року. Позивач вважає, що вищевказаний Кредитний договір є недійсним, оскільки при укладенні спірного правочину відповідач умисно ввів в оману споживача по кредитному договору, приховавши інформацію щодо істотної умови кредитної угоди - абсолютного значення подорожчання кредиту. Оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов'язання то Іпотечний договір № PCL-501/217/2007 від 16.11.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 3893, також підлягає визнанню недійсним. У судове засідання позивач не з'явилася, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила. Так, цивільна справа № 522/3387/16-ц надійшла до Приморського районного суду м. Одеси 25.02.2016 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 2017 року, позовну заяву [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк» в особі Одеського регіонального відділення ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійним кредитного договору було залишено без розгляду, у звязку із повторною неявкою позивача в судові засідання без поважних причин. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10.05.2017 року вищевказану ухвалу скасовано та справу направлено до Приморського районного суду м. Одеси для продовження розгляду. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Проте, позивач зловживаючи своїми процесуальними правами не зявляється в судові засідання. Так, у судові засідання призначені на 24.11.2017 року та 01.12.2017 року представник позивача не зявилася, поважності причин неявки суду не повідомила, сповіщалася про дату, час та місце розгляду цивільної справи належним чином, про що свідчать розписки в матеріалах справи. Таким чином, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для скасування судового рішення прийнятого за відсутності представника сторони спору. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Вищого господарського суду України від 07 липня 2016 року по справі № 910/21819/15. Згідно до ч.3 ст.27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов'язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов'язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов'язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Недобросовісним користуванням процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез'явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. На підставі наведеного, суд вважає, що позивач була належним чином сповіщена про час та місце розгляду справи, неотримання ними повісток є зловживанням наданими правами, враховуючи ті обставини, що позивач у судове засідання не завилялися, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином у відповідності до чинного процесуального законодавства. Суд враховує, що позивач, як ініціатор провадження, повинна проявляти процесуальну зацікавленість рухом поданої в її інтересах позовної заяви, і крім судових повісток, має можливість отримати інформацію про розгляд її справи в Інтернет - мережі на офіційній сторінці Приморського районного суду м. Одеси. Тому, слід визнати, що позивач самостійно розпорядилася своїми процесуальними правами та не з'являлася в судові засідання до Приморського районного суду м. Одеси з неповажних причин. Більш того, строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України), є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Недотримання строків розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Згідно до роз'яснень Пленуму ВССУ у постанові від 17.10.2014 року №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» (пункт 3), оцінюючи поведінку заявника, а також осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу, слід звернути увагу на те, що не можна покладати відповідальність за тривалий розгляд справи використання ними процесуальних засобів, передбачених законодавством, для здійснення свого захисту. Разом із тим слід взяти до уваги факти невиконання ними процесуальних обов'язків, наприклад, ненадання чи надання з порушенням строку, передбаченого ЦПК, доказів у справі; неодноразові неявки в судове засідання без поважних причин, якщо це призвело до порушення розумного строку судового розгляду. З врахуванням тривалості судового розгляду суд прийняв рішення про розгляд позовної заяви по суті за відсутності позивача, яка сповіщалася у відповідності до чинного процесуального законодавства та зловживає своїми процесуальними правами та обов'язками. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 листопада 2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» укладено Кредитний договір № ML-501/217/2007 за умовами якого Банк надав кредитні грошові кошти в сумі 72 106,86 доларів США строком до 16.11.2019 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у вигляді плаваючої відсоткової ставки (фіксована ставка + FIDR), що відповідно до п. 1.4.1. Кредитного договору плаваюча процентна ставка підлягає корегуванню протягом дії цього договору. У якості забезпечення виконання позичальником зобов'язань за Кредитним договором, між [PERSON] та Банком було укладено Іпотечний договір № PCL-501/217/2007 від 16.11.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., зареєстровано в реєстрі за № 3893. Згідно умов вказаного договору іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та в цілому складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 57,7 кв. м., у тому числі житловою площею 40,5 кв. м. Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками Постановою Правління Національного Банку України № і 68 від 10 травня 2007 року, затверджено Правила надання банками України інформацію споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Підпунктом 1.1 пункту 1 даних правил зазначено, що ці Правила розроблено відповідно до пункту 4 ст.7 Закону України «Про національний банк України», статей 47.49, та 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність», статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з метою захисту прав споживачів під час укладання договорів про надання споживчих кредитів, запобіганню завданню споживачам моральної та матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної інформації. Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Підстави для визнання правочинів недійсними, передбачені Цивільним кодексом України (далі -ЦК України), а не Законом України «Про захист прав споживачів». Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно- правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (частина 5 статті 18). Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК України. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України дає вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: ?зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; ?особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; ?волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; ?правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; ?правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Зміст правочину становить собою сукупність умов, які направлені на досягнення відповідного та очікуваного для всіх сторін правочину правового ефекту у спосіб, який би не суперечив законодавству. Під змістом правочину, умови якого не суперечать законодавству, слід розуміти умови договору про його предмет і мету. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Відповідно до ч.ч. 1 і 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Щодо посилань позивача на ненадання позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту, суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на день укладення кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління Національного банку України №168 від 10 травня 2007 року, встановлюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту. Позивач перед укладенням кредитного договору була ознайомлена із загальними умовами кредитування, погодилась на них, про що свідчить підпис у кредитному договорі № ML-501/217/2007 від 16 листопада 2007 року. Також, 16 грудня 2009 року між ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] була підписана частина № 2 Кредитного договору № ML-501/217/2007 від 16 листопада 2007 року відповідно до якої позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначеній у частині № 1 цього Договору, а позичальник приймає Кредит, зобовязується належним чином використати та повернути Банку суму отриманого Кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування Кредитом і виконати всі інші зобовязання, як вони визначені у Договорі. Відповідно до копії Інформаційного листка Умови кредитування по програмі «Житло в кредит»від 01 жовтня 2007 року банк ознайомив позивача під розпис в письмовій формі з умовами кредитування по програмі «Житло в кредит», а також надав інформацію щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту (Додаток № 1), наявних в Банку форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобовязаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих схем кредитування. Отже, уся інформація, передбачена законодавством про захист прав споживачів, під час укладення спірного Кредитного договору Позичальником була отримана. Суд вбачає, що [PERSON] не зверталась до Банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору, а також не скористалась передбаченим п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовилась від його виконання, а тривалий час користувалась кредитними коштами, що свідчить про те, що вона була згодна з умовами кредитного договору. При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження введення її ПАТ «ОТП Банк» в оману, оскільки при підписанні договору позивач була ознайомлена з умовами договору. З матеріалів справи таких обставин судом також не встановлено. Крім того, з позовної заяви вбачається, що позивач не заперечує, що дійсно підписала спірний договір та протягом тривалого часу сплачувала платежі по ньому. Суд вважає, що уклавши кредитний договір № ML-501/217/2007 від 16 листопада 2007 року та приступивши до його виконання, сторони підтвердили, що цей договір відповідає їх внутрішній волі та спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені. Щодо ненадання позивачу інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні суд зазначає наступне. Відповідно до статті 36 Закону України Про Національний банк України офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено в частині першій статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Позивачем у позові не доведено, що сторони при укладенні кредитного договору були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане. Покладення ризиків щодо валютних коливань виключно на позичальника також є необґрунтованими, оскільки банк не може володіти достовірною інформацією щодо майбутніх валютних коливань на фінансовому ринку, однак фактично враховує можливі ризики встановлюючи відсоткову ставку по валютним кредитам меншою порівняно з кредитами за національною валютою. Тому такі доводи позивача щодо нечесної підприємницької діяльності є безпідставними. Суд враховує, що укладаючи спірний договір та отримуючи кредит саме в іноземній валюті, Позивач сам особисто обрав ті умови кредитування, які він вважав вигіднішими для себе, це було його вільним волевиявленням, та для укладення кредитного договору саме в іноземній валюті його ніхто не примушував. За положеннями ч. 5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів"до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому). Відповідно до ч.5ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Зі змісту укладеного сторонами Договору вбачається, що жодної з перелічених умов, які законом визнаються несправедливими, до Договору внесено не було. Не містить Договір і будь-яких інших несправедливих умов. Вся інформація щодо істотних умов кредитного договору міститься в тексті підписаного сторонами договору та додаткових умов до нього, ця інформація є чіткою і зрозумілою. Будь - яку іншу інформацію щодо форм кредитування та відмінностей між ними позивач мав можливість отримати до підписання Договору (додаткових угод) або відмовитись від підписання Договору (додаткових угод) у разі ненадання йому такої інформації. За викладених обставин суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що укладений Кредитний договір № ML-501/217/2007 від 16 листопада 2007 року, суперечить нормам чинного законодавства, у зв'язку із чим підстав для задоволення позову щодо визнання недійсним вказаного договору суд не знаходить. Оскільки іпотека відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» має похідний характер від основного зобов'язання, а тому вимоги позивача щодо визнання недійсним Іпотечного договору № PCL-501/217/2007 від 16.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 3893, також не підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed