Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

Згідно позовної заяви та пояснень позивача в судовому засіданні, на початку лютого 2016 року в мережі Інтернет, на сайті OLX.UA він знайшов оголошення про продаж автомобіля «Ford Fiesta», комплектація comfort, об'єм/тип двигуна 1,0/бензин, тип КПП - механічна, тип приводу - 4x2, за ціною 330000 гривень. 09.02.2016 року він разом з дружиною [PERSON] приїхав в м.Луцьк Волинської області, де в його присутності працівник компанії на ім'я [PERSON] зателефонувала на склад у м.Кіровоград і зарезервувала для нього автомобіль марки «Ford Fiesta». Після чого запропонувала сплатити 33000 грн. в банк на рахунок компанії «ВАШ АВТО», в якості завдатку, надавши при цьому банківські реквізити. Також, вона наполягала на швидкій оплаті, так як є багато бажаючих придбати вказаний автомобіль. Сплативши в банку 33000 грн. на рахунок ТОВ «ВАШ АВТО», позивач повернувся з квитанцією і пред'явив її для менеджера [PERSON], після чого вона надала для підпису примірник договору фінансового лізингу. Освітлення було в офісі недостатнє, а тому він не зміг ознайомитися з умовами договору, але повіривши менеджеру підписав його. За таких обставин, 09.02.2016 року між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», в особі представника за довіреністю [PERSON] був укладений договір фінансового лізингу №003337, згідно умов якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - транспортний засіб Ford Fiesta у власність та передати у користування лізингоодержувачу на умовах передбачених договором. Отримавши примірник договору фінансового лізингу №003337, він поїхав додому та ознайомившись більш ретельно з умовами договору, збагнув, що його обдурили. Неодноразові спроби протягом години додзвонитися в київський офіс компанії закінчилися невдачею, так як слухавку ніхто не брав. Однак, близько 17 години йому вдалося додзвонитися до менеджера компанії «ВАШ АВТО», яка повідомила, що замовленого ним автомобіля вже не має, але є можливість придбати інший, на що він не погодився. Менеджер головного офісу компанії в м.Київ повідомив йому, що якщо на протягом трьох днів він звернеться із заявою про розірвання договору, то йому повернуть кошти в повній сумі. 12 лютого 2016 року [PERSON] поштою направив в офіс компанії «ВАШ АВТО» в м.Київ заяву про розірвання договору, однак до цього часу відповіді не отримав. В подальшому, після детального ознайомлення з умовами договору, позивач виявив у ньому численні порушення законодавства України. Вважає, що положення договору про фінансовий лізинг обмежують його права як споживача передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України про лізинг та найм, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача і є несправедливими. Крім того, вказує на те, що виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Оскільки укладений договір фінансового лізингу №003337 від 09.02.2016 року не було нотаріально посвідчено, позивач вважає, що він є нікчемним. На підставі наведеного, позивач просить стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на його користь кошти сплачені за договором лізингу в сумі 33000 гривень та понесені ним судові витрати. Позивач не заперечував щодо проведення заочного розгляду справи. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позові. Крім того просив стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 551,20 грн. та за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 275,60 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 2500 грн. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, згідно вимог ст.74, 76 ЦПК України. Судом прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі ч.4 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 лютого 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу №003337, відповідно до умов якого лізингодавець зобов'язався придбати предмет лізингу - транспортний засіб Ford Fiesta, комплектації comfort, об'ємом двигуна 1,0 л. (бензин), механічною коробкою передач, приводом 4?2 у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором (п.п. 1.1., 1.3.). Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, визначених в п.п. 9.4., 9.6. (п.п.1.7., 4.1.). Строк лізингу починається з моменту передачі предмету лізингу та підписання акту приймання-передачі предмета лізингу і закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмету лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за додатком №3 до цього договору (п. 2.2.). Даний договір був укладений у простій письмовій формі. Додатком №1 до договору встановлено графік сплати авансового платежу 50% від вартості предмета лізингу, що становить 6226,42 доларів США і підлягає сплаті впродовж 12 місяців по 518,87 доларів США, а також визначено розмір адміністративного платежу - 1245,28 доларів США. На виконання умов договору, 09 лютого 2016 року [PERSON] сплатив на рахунок відповідача адміністративний платіж в розмірі 33000 гривень, що підтверджується квитанцією № 13916423-1 від 09.02.2016 року. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенні не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 003337 від 09.02.2016 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та [PERSON] нотаріально посвідчено не було. Оскільки сторони при укладенні вищевказаного договору фінансового лізингу не дотрималися нотаріальної форми договору, яка є обов'язковою, такий договір є нікчемним. Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові №6-2766цс15 від 16.12.2015 року, яка є обовязковою для всіх судів України. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Як вбачається з роз'яснень, викладених в п.п.4, 5, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути з відповідача на користь позивача кошти, сплачені ним на виконання договору фінансового лізингу № 003337 від 09.02.2016 року, в розмірі 33000 гривень. Згідно ст.ст.79, ч. 1 ст.88 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема: витрат на правову допомогу. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Як вбачається з договору про надання правової допомоги від 03.10.2016 року, акту прийомки виконаних робіт від 06.02.2017 року, приходного касового ордеру № 3/17 від 06.02.2017 року, позивач [PERSON] поніс витрати на отримання правової допомоги фахівця в галузі права [PERSON] в сумі 2500 гривень, з яких: ознайомлення з обставинами справи та судовою практикою 02.10.2016 року (2 год.) - 400 грн., підготовка позовної заяви до суду 03.10.2016 року (3 год.) - 1200 грн., підготовка та подання до суду заяви про забезпечення позову 24.10.2016 року (1 год.) - 350 грн., надання правової допомоги під час розгляду справи в Нетішинському міському суді 06.02.2017 року (1 год.) - 550 грн. Згідно роз'яснень викладених в п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" № 10 від 17.10.2014 року, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п.2 ч.3 ст.79, ст.ст.84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Відповідно до ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" (в редакції, що діяла до 31.12.2016 року) розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року було внесено зміни до вищевказаної статті Закону та встановлено, що з 01.01.2017 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" мінімальний розмір заробітної плати з 01.05.2016 року складав 1450 грн., а 40% розміру мінімальної заробітної плати - 580 грн. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2017 року становить 1600 грн., тому розмір граничної компенсації на правову допомогу за 1 годину складає 640 грн. Відповідно до журналу судового засідання, фахівець в галузі права [PERSON] брав участь в судовому засіданні 06.02.2017 року - 31 хв., тому вартість вказаної послуги становить 330 гривень 66 копійок (640 грн. х 31 хв.): 60 хв.) Решта понесених позивачем витрат на правову допомогу не перевищує законодавчо встановленого розміру. На підставі вищевикладеного, враховуючи час та вартість наданої представником правової допомоги поза судовими засіданнями та в судовому засіданні при розгляді справи, з відповідача слід стягнути на користь позивачки витрати на правову допомогу в розмірі 2280 гривень 66 копійок (400 грн.+1200 грн.+350 грн.+330,66 грн.). Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача також слід стягнути на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 551,20 грн., судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 275,60 грн., враховуючи те, що вказана заява судом була задоволена, а всього: 826,80 грн.

Outcome: approved