Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-07 00:00:00

До суду з названим позовом звернувся [PERSON], посилаючись на те, що відповідно до погосподарських книг Іванівської сільської ради за 1986-1990, 1991-1995 роки житловий будинок [ADDRESS], 1973 року побудови, відносився до майна двору робітників та службовців, головою якого був він. Окрім нього в будинку проживали його дружина - [PERSON] та їхні діти - [PERSON] та [PERSON] Даний будинок був спільною сумісною власністю подружжя, тому в разі поділу належав би їм у рівних частках. Відповідно до рішення виконкому Ставищенської районної Ради № 153 від 11 жовтня 1988 року „Про виконання робіт по обліку житлової площі і оформлення права власності на житлові будинки с. Розкішна та Іванівка Ставищенського району Київської області", вирішено оформити право власності на житлові будинки, які належать громадянам, в тому числі на житловий будинок по [ADDRESS], що належить двору, головою якого є [PERSON] 10 листопада 1990 року була проведена технічна інвентаризація та виготовлений технічний паспорт на його ім'я. Як йому стало відомо в лютому 2014 року, рішенням виконавчого комітету Іванівської сільської ради № 36 від 26.10.1995 року, без скасування рішення Іванівської сільської ради № 29 від 26.08.1988 року та вказаного рішення виконкому Ставищенської районної Ради № 153 від 11.10.1988 року, в зв'язку з тим, що пройшли зміни в по господарських книгах сільської ради було визнане право власності на житловий будинок по [ADDRESS] за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Тобто, окрім нього, право власності на житловий будинок визнано за дружиною, дітьми та невісткою, яка прибула в будинок в 1992 році. 17 листопада 1997 року Іванівською сільською радою на підставі вказаного рішення видане свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, згідно якого Білоцерківським МБТІ право власності зареєстроване в реєстрову книгу № 2 за реєстром № 372 за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] В технічний паспорт були дописані, окрім нього, ще чотири власника. 5 листопада 2001 року він отримав державний акт на право приватної власності на землю на бланку ІІ-КВ №081695 для обслуговування вказаного житлового будинку. Оскільки, внаслідок видання органом місцевого самоврядування рішення про визнання права власності, будинок не вийшов з його володіння та користування, на вимоги власника або іншого володільця про усунення порушень його права не поширюється позовна давність. Позивач просить суд визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Іванівської сільської ради № 36 від 26.10.1995 року, в частині визнання права власності на житловий будинок по [ADDRESS] за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок по [ADDRESS], видане 17 листопада 1997 року виконавчим комітетом Іванівської сільської ради на підставі рішення виконавчого комітету Іванівської сільської ради № 36 від 26.10.1995 року на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яке зареєстроване Білоцерківським МБТІ в реєстровій книзі № 2 за реєстром № 372. В судове засідання позивач не прибув, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просить справу розглядати без його участі. Представник відповідача Іванівської сільської ради в судове засідання не прибув. Відповідач Іванівська сільська рада направила до суду заяву, в якій позовні вимоги визнала, просить справу розглядати без участі їх представника. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не прибули, направили до суду заяви, в яких позовні вимоги визнали, просять справу розглядати без їх участі. Суд, розглянувши матеріали справи, письмові заяви про визнання позову відповідачами, та перевіривши матеріали справи, вважає, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до погосподарських книг Іванівської сільської ради за 1986-1990, 1991-1995 роки житловий будинок [ADDRESS], 1973 року побудови, відносився до майна двору робітників та службовців, головою якого був позивач. Окрім нього в будинку проживали його дружина - [PERSON] та їхні діти - [PERSON] та [PERSON] Даний будинок був спільною сумісною власністю подружжя, тому в разі поділу належав би їм у рівних частках. Відповідно до рішення виконкому Ставищенської районної Ради № 153 від 11 жовтня 1988 року „Про виконання робіт по обліку житлової площі і оформлення права власності на житлові будинки с. Розкішна та Іванівка Ставищенського району Київської області", вирішено оформити право власності на житлові будинки, які належать громадянам, в тому числі на житловий будинок по [ADDRESS], що належить двору, головою якого є [PERSON] 10 листопада 1990 року була проведена технічна інвентаризація та виготовлений технічний паспорт на ім'я позивача. Рішенням виконавчого комітету Іванівської сільської ради № 36 від 26.10.1995 року, без скасування рішення Іванівської сільської ради № 29 від 26.08.1988 року та рішення виконкому Ставищенської районної Ради № 153 від 11.10.1988 року, в зв'язку з тим, що пройшли зміни в погосподарських книгах сільської ради, було визнане право власності на житловий будинок по [ADDRESS] за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Його невістка [PERSON] прибула в будинок в 1992 році. 17 листопада 1997 року Іванівською сільською радою на підставі вказаного рішення видане свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, згідно якого Білоцерківським МБТІ право власності зареєстроване в реєстрову книгу № 2 за реєстром № 372 за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] В технічний паспорт були дописані, окрім позивача, ще чотири власника. 5 листопада 2001 року позивач отримав державний акт на право приватної власності на землю на бланку ІІ-КВ №081695 для обслуговування вказаного житлового будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. У відповідності до вимог ст.ст. 100,101 ЦК УРСР (1963 року), чинних на час виникнення правовідносин, в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. В особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). Стаття 57 Закону України "Про власність" (який діяв на час прийняття оспорюваного рішення) передбачає, що якщо в результаті видання акта органом державного управління або місцевим органом державної влади, що не відповідає законові, порушуються права власника та інших осіб щодо володіння, користування чи розпорядження належним їм майном, такий акт визнається недійсним за позовом власника або особи, права якої порушено. Згідно п. 4 ч.1 ст. 268 ЦК (в редакції до 15.01.2012 року) на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право позовна давність не поширюється. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до вимог п. 3 розділу ІІ „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України „Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20 грудня 2011 року N 4176-VI (набрав чинності 15 січня 2012 року) протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи. Частиною 1 ст. 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові та порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ч. 2 цієї статті власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Таким чином, оскільки рішенням виконавчого комітету Іванівської сільської ради № 36 від 26.10.1995 року в частині визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та видачею на підставі вищевказаного рішення свідоцтва про право особистої власності на зазначений житловий будинок на ім'я останніх, порушуються права позивача щодо володіння, користування чи розпорядження належною йому частиною даного житлового будинку, тому вищевказане рішення слід визнати недійсним та скасувати, а також слід визнати недійсним свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок [ADDRESS], видане на ім'я відповідачів.

Outcome: approved