Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Публічне акціонерне товариство „Державний ощадний банк України в особі філії Одеського обласного управління Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України звернулась до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення. Позовні вимоги мотивовані тим, що між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського облуправління ВАТ «Ощадбанк» (яке змінило назву на «Публічне) з [PERSON] 11 жовтня 2006р. укладено договір відновлювальної лінії №943-н на суму 27 000,00 Євро, під 11,5 % річних, строком до 11 жовтня 2011р.. У забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору Банком 11.10.2007р. з іпотекодавцем [PERSON], укладено іпотечний договір. Предметом іпотеки є: - квартира №345, що в будинку №84, по вулиці Кримській в місті Одесі, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 05 грудня 2001 року за реєстровим №9492, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості 27 червня 2002 року за №2982 на стор. 123 в кн.446пр. Право власності на квартиру зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером № 16238793 за номером запису в книзі 446пр-123. ВАТ "Державний ощадний банк України" належним чином виконало свої зобов'язання по кредитному договору. Банком були надані кошти в сумі 27000,00 Євро готівкою. Згідно з умовами договору відновлювальної кредитної лінії №943-н, п.п.1.2. за користування кредитом позичальник зобов'язався погашати кредит щомісячно рівними частинами до останнього робочого дня кожного місяця. Проте в обумовлені договором про іпотечний кредит строки [PERSON] своїх зобов'язань по поверненню кредиту не виконує. Сума заборгованості станом на 31.07.2012р., який була заявлена в первісних позовних вимогах складала - 64 845,34 Євро, (що по курсу НБУ станом на 31/07/2013р. складає - 673 438,63грн.), в тому числі: Прострочений основний борг за кредитом - 27 000,00 Євро; Прострочені проценти за користування кредитом - 20 002,80 Євро; Пеня за прострочений основний борг по кредиту за період з 01/08/2010 по 31/07/2013 - 10798,82 Євро (112 149,04 грн.); Пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 01/08/2010 по 31/07/2013 -7 043,72 (73 151,18 грн.).; В процесі розгляду справи, позивач уточнив позовні вимоги, а також розмір заборгованості. Так станом на 28.04.2015р. складає 83 416,27 евро (вісімдесят три тисячі чотириста шістнадцять евро 27 центів), з яких: -прострочений основний борг - 27 000,00 євро; -прострочені проценти за користування кредитом - 25 438,67 євро; -пеня за прострочений основний борг - 15 786,36 євро; -пеня за прострочені проценти - 12 761,24 євро; -3% річних за несвоєчасне погашення кредиту - 2 430,00 євро. Згідно п.п. 3.3.1 договору відновлювальної кредитної лінії №943-н [PERSON] зобов'язався точно в строки повернути кредит та своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійні винагороди за банківські послуги та належним чином виконувати взяті на себе інші зобов'язання за кредитним договором. Відповідно до п.п. 4.2.2, 4.2.3, договору про іпотечний кредит №1776-н [PERSON] має право при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами, а також в інших випадках, передбачених цим Договором,вимагати дострокового повернення Кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та банк вправі здійснити погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на майно, що передано в забезпечення виконання зобов'язань за договором забезпечення. Відповідно до п.п. 4.2 іпотечного договору від 11 жовтня 2006р. Банк (іпотекодержатель) набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання якщо у момент настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому не повернені у встановлені кредитним договором строки суми кредиту; та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум неустойки (пені, штрафних санкцій). Згідно п.п.4.3.,4.4 іпотечного договору, передбачено що іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання за кредитним договором забезпеченого цією іпотекою, а якщо його вимога не буде задоволена - звернути стягнення на предмет іпотеки, у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених кредитним договором, та у разі порушення боржником обов'язків, встановлених кредитним договором. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду. П.п.4.5. договору про іпотечний кредит передбачено, що у випадку невиконання іпотекодавцем та/або боржником письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов'язань за цим та/або кредитним договором у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки. Так, позивачем 29 травня 2013 року, було вручено під особистий розпис відповідачу (майновому поручителю) [PERSON], вимогу про усунення порушення зобов'язань за договором відновлювальної кредитної лінії від 11.10.2006р. №943-н.. Згідно зі ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» передбачається право іпотекодержателя в незалежності від повідомлення іпотекодавця звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедуру продаж) , встановленої статтею 38 цього Закону.. Згідно ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. У зв'язку з порушенням Позичальником умов Кредитного договору, [PERSON] вимушений звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом пред'явлення до суду позовної заяви про звернення стягнення на предмет для подальшої реалізації від імені банку в порядку ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 40 Закону України „Про іпотеку" звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Згідно даних реєстраційного обліку, в квартирі зареєстровані та проживають відповідачі [PERSON], [INFO], а також [PERSON]. Якщо мешканці не звільняють квартиру у встановлений законом строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Крім того, відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. На підставі викладеного, згідно уточнених позивних вимог позивач просить: 1.В рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством „Державний ощадний банк України" в особі Філії - Одеського обласного управління AT «Ощадбанк» (ЄДРПОУ 09328601, МФО 328845, р/р №37396900050001 в Одеському облуправлінні AT «Ощадбанк») за Договором відновлювальної кредитної лінії № 943-н від 11.10.2006 року у розмірі 83 416,27 євро (вісімдесят три тисячі чотириста шістнадцять євро 27 центів), з яких: -прострочений основний борг - 27 000,00 євро; -прострочені проценти за користування кредитом - 25 438,67 євро; -пеня за прострочений основний борг - 15 786,36 євро; -пеня за прострочені проценти - 12 761,24 євро; -3% річних за несвоєчасне погашення кредиту - 2 430,00 євро. звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 11.10.2006 року за реєстровим № 693, а саме на двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 51,3 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м., що належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 05.12.2001 року за реєстровим № 9492 шляхом продажу Публічним акціонерним товариством „Державний ощадний банк України", як Іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві в порядку ст. 38 Закону України „Про іпотеку", визначивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на момент його реалізації. Надати Публічному акціонерному товариству "Державний ощадний банк України" в особі Філії - Одеського обласного управління AT «Ощадбанк» (ЄДРПОУ 09328601, МФО 328845, р/р №37396900050001 в Одеському облуправлінні AT «Ощадбанк») право на подання та отримання в будь-яких установах, підприємствах, організаціях, в тому числі в Реєстраційній службі головного управління юстиції в Одеській області та нотаріусів, будь-яких документів (їх копії, дублікати, витягів з державних реєстрів, довідки) необхідних для продажу предмету іпотеки за договором іпотеки від 11.10.2006 р. за реєстровим № 693, а саме двокімнатної квартири [ADDRESS] загальною площею 51,3 кв.м. житловою площею 30,6 кв.м. 2.Виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку у Головному управлінні Державної міграційної служби України в Одеській області. 3.Виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] зі зняттям з реєстраційного обліку у Головному управлінні Державної міграційної служби України в Одеській області, а також стягнути з відповідачів судовий збір. (Т.1, а.с. 132-135) Ухвалою суду 05 листопада 2015р. були обєднані в одне провадження цивільна справа за\~ позовом Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України в особі філії Одеського обласного управління Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України \~до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення, з цивільною справою № 523/6845/15-ц за позовом [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним кредитного договору. [PERSON] звернувся з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним кредитного договору. Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 жовтня 2006 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством „Державний ощадний банк України" було укладено договір відновлювальної кредитної лінії №943-н (далі - Договір), у п. 1.1 якого передбачалось, що: „[PERSON] зобов'язується надати Позичальнику на умовах цього Договору Кредит в сумі 27000 євро, що складає 170 955,63 гривень по курсу Національного банку України на 11 жовтня 2006 року (6,331690 за 1 євро), а Позичальник зобов'язується отримувати, належним чином використовувати та повернути Кредит, сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 11,5% річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором." [PERSON] стверджує, що між сторонами не укладалось жодних додатків до кредитного договору, при цьому він не повідомлявся про загальну вартість кредиту, графік погашення кредиту не складався. Вищевказаний кредит, згідно п. 1.2. Договору видався на споживчі цілі. Умовами розділу 1 та пункту 3.3 Договору передбачено, що Позичальник повинен повернути кредит, сплатити відсотки і винагороди у передбачені Договором строки. Пунктом 1.2 також передбачено: "Кредит надається окремими частинами (траншами) за відновлювальною кредитною лінією, у період до 11 жовтня 2007 року. На дату закінчення вказаного періоду визначається сума фактичної заборгованості за Кредитом, яка підлягає погашенню щомісячно рівними частинами до останнього робочого дня кожного місяця, починаючи з 02 жовтня 2007 року. Остаточним терміном повернення Кредиту є 11 жовтня 2011 року". Положеннями ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року № 1023-XII (далі - Закон 1023-XII) передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (п. 3.2, 3.4 мотивувальної частини рішення) йдеться про те, що регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень ЦК України. Принцип свободи договору, закріплений у пункті З частини 1 статті З ЦК України є обмеженим - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини 2 статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. [PERSON] посилається на те, що зміст оспорюваного кредитного договору суперечить Цивільному кодексу України, Закону України "Про захист прав споживачів", іншим нормативно-правовим актам України, а також містить несправедливі умові, що є підставами для визнання такого договору недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 18 Закону 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів", встановлено окрему підставу визнання договорів недійсними - несправедливість умов відповідного договору: умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У ч. 2 ст. 11 Закону 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1.особу та місцезнаходження кредитодавця; 2.кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно із частиною 4 цієї ж статті у кредитному договорі повинно зазначатися: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови, визначені законодавством. Більш розширене тлумачення наведеного в цій статті було надано „Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затвердженими Постановою Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), а саме у пункті 2.1. У пункті 3.2 Правил також йдеться про те, що кредитний договір повинен містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. [PERSON] стверджує, така інформація йому, як споживачу не надавалась. Таким чином в кредитному договорі мали бути зазначені: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обгрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Кредитний договір також мав містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Як вже зазначалось, на 11 жовтня 2007 року суму фактичної заборгованості за кредитом визначено не було, періодичність внесення платежів, розмір таких платежів сторонами також не визначалась. Вказане також свідчить, що сторони не досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору. Проте, з кредитного договору №943-н від 11 жовтня 2006 року вбачається, що у ньому не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які згідно чинного законодавства, визнані обов'язковими. Банком взагалі не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача, відсутній розрахунок де вказано повну орієнтовну вартість кредиту Отже, в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», [PERSON] не надавав [PERSON], як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону. За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Несправедливими, зокрема, вважаються положення які передбачають зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки та встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Такі положення були містяться в пункті 1.5.2 Договору, де плата за користування кредитом залежить від зміни ринкової ситуації, кон'юнктури ринку, ставки Національного банку, інших факторів. Отже, збільшувати ставку [PERSON] може за змістовним переліком факторів, які впливають на збільшення ціни Договору (зменшення ставки взагалі не передбачено) і мають оціночний характер, абсолютно не залежать від волі Позивача або його життєвих обставин. Законом про захист прав споживачів презюмується право споживача безперешкодно достроково повернути споживчий кредит, у тому числі шляхом збільшення суми періодичних виплат. Якщо споживач скористався правом повернення споживчого кредиту шляхом збільшення суми періодичних виплат, кредитодавець зобов'язаний здійснити відповідне коригування кредитних зобов'язань споживача у бік їх зменшення. Проте, відповідно до пункту 1.8 Договору, [PERSON] був зобов'язаний сплачувати певний відсоток від дострокового погашення частини кредиту. До того ж, положення вказаного пункту Договору суперечать зазначеному в пункті 2.2 Договору. Відповідно до п.5 ч.І ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Враховуючи вказане, у цьому контексті договірних відносин, слід звернути увагу на пункт 1.5.1.2, 3.1.2 Договору, відповідно до якого всі суми, які мав сплачувати Позивач, зараховувались на один рахунок - №2213, але напрямки розподілення коштів визначались тільки Відповідачем на власний розсуд. Це є також несправедливим по відношенню до Позивача, як споживача, оскільки [PERSON] отримав право проводити зарахування коштів на власний розсуд, без врахування вимог щодо справедливості, добросовісності, пропорційності та розумності. В порушення вимог статті 11, 18 Закону № 1023-ХІІ, Відповідач не надав Позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, повної інформації про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту, а тому допустив дискримінацію кредитних умов та ставок, чим порушив вимоги чинного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити даному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Положення ч. 5 ст.ст. 11,18 Закону України „Про захист прав споживачів" визначають, що до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, якими, зокрема, вважаються положення, про зміни в будь-яких витратах за договором. Банк не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав ш обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону № 1023-ХІІ, права споживача вважаються порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. На підставі викладеного, позивач просить: Визнати недійсним кредитний договір №943-н від 11 жовтня 2006/року, укладений між [PERSON] та Публічним Акціонерним Товариством "Державний [PERSON] України. (Т.2., 3-7) Крім того, [PERSON] просив також поновити йому строк позовної давності для звернення з вищевказаними позовом. При цьому, він посилається на те, що він є споживачем, а також не був юридично обізнаний під укладення договору, а тому не знав що його права були порушені. Крім того, 28 лютого 2012 року Суворовським районним судом м. Одеса було постановлене рішення, яке 31 травня 2012 року було залишено в силі Апеляційним судом Одеської області про стягнення з [PERSON] грошових коштів в сумі 60 461,49 Євро, з яких 27 000 Євро прострочена заборгованість, 15358,06 Євро заборгованість за відсотками, 7 024.85 Євро та 11078,58 Євро заборгованість за пенею за відсотками та по основному боргу. В звязку з чим, він вважає, що саме з 31 травня 2012 року він дізнався про порушення його права, як споживача кредитних послуг, що і є підставою для визнання кредитного договору 943-н недійсним. Крім того, він вважає, договір є чинним до теперішнього часу, оскільки зобовязання за договором є невиконаним. (Т.2, а.с. 57-59). В судовому засіданні представники позивача підтримали уточненні позовні вимоги, а також просили відмовити у задоволенні позову [PERSON]. В письмових запереченням представник ПАТ «Державний ощадний банк України» посилався на те, що по-перше [PERSON] пропустив строк позовної давності для звернення з вищевказаними вимогами, оскільки строк почав відлік з 11.10.2006 року та закінчився 11.10.2009 року. По-друге банк посилається на те, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28.02.2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31.05.2012 року з [PERSON] на користь ПАТ «Ощадбанк» була стягнута заборгованість за неналежне виконання умов кредитна договору у розмірі 60461,49 євро та судові витрати, тобто правомірність договору підтверджена судовим рішенням, яке набуло законної сили. При цьому, за період дії кредитного договору з 11.10.2006 по 11.10.2011р. [PERSON] не було сплачено жодного платежу по основному боргу, та в рахунок сплати відсотків було здійснено п'ять оплат на загальну суму 864,51 євро. Позивач також посилається на, що відповідно до вимог ст. 18 Закону «Про захист справи споживачів», споживач має звернутись до суду із заявою про визнання недійсним окремих умов договору, а не його в цілому, що також підтверджується практикою Верховного Суду України щодо розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009-2012 рр.) споживач фінансових послуг може звернутись до суду із позовною заявою про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору, які є несправедливими. Банк посилається на те, що відповідно до вимог ч.ч. 1-2 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. В зв'язку з тим, що 11 жовтня 2006 року між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] був укладений в письмовій формі кредитний договір, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, а також кредитні кошти були надані позичальнику, вказана дата є датою укладання кредитної угоди. Вимога ч. 1 ст. 203 ЦК щодо загальних вимог, дотримання яких є необхідним для дійсності угоди, є її відповідність законодавству, що діє на момент укладання угоди. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про умови кредитування. Дана вимога Закону носить форму простого повідомлення, що не є істотною умовою договору кредитування. Дана вимога має міститись в інформаційному листі про умови кредитування, що не є умовою чи змістом самого кредитного договору (Рішення ВСУ від 01.06.2011 року, http://reyestr.court.gov.ua/Review/16151975). В той же час, відповідно до Кредитної заявки [PERSON] від 06.10.2006 року міститься інформація щодо його ознайомлення з умовами кредитування і визнання їх прийнятними для нього. Посилання Позивача про невідповідність умов кредитного договору від 11.10.2006 року вимогам Постанови правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», що набула чинності 05.06.2007 року, зокрема розділу 3 щодо детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача під час укладення кредитного договору, є безпідставною, адже вказаних вимог на момент укладання кредитного договору не існувало. При цьому, позиція [PERSON] щодо визнання несправедливою умови щодо можливості збільшення розміру відсоткової ставки за кредитним договором, дія якого закінчилась в 2011 році є безпідставною, адже за весь період дії договору відсоткова ставка, по-перше, залишалась незмінною у розмірі 11,5 %, по-друге, дана умова кредитного договору була погоджена сторонами на момент укладання кредитної угоди, та не суперечила чинному на момент її укладання законодавству. Позиція [PERSON] щодо визнання недійсним п. 1.8. кредитного договору, яка передбачає сплату 0,3 % комісійної винагороди від дострокового погашення частини кредит або залишку всієї заборгованості також є неправомірною, адже під час укладання кредити угоди сторони погодили цю умову в двосторонньому порядку; будь-яких чинш нормативно-правових актів на момент укладання кредитної угоди, що заборони встановлювати комісійну винагороду не існувало; дана вимога взагалі не є актуальною, як за весь час дії кредитного договору боржником не здійснено жодної проплати і основному боргу. Розподілення коштів, що мали надходити від [PERSON] в рахунок погашення кредитного договору, мали розподілятись у строгій відповідності до умов п.1.7., що сторони погодили під час його укладання, а саме: плата за розрахунково-касове обслуговування при достроковому погашенні основного боргу; прострочені проценти за користування кредитом; прострочена основна сума основного боргу; строкові проценти за користування кредитом; комісійні винагороди; строкова сума основного боргу; штрафні санкції. В останнє судове засідання представник позивача подала заяву, згідної якої просила справу розглянути у її відсутність, а також задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON] в судове засідання не зявився про розгляд справи був повідомлений належним чином. При цьому представник відповідачів надіслав до суду копію клопотання про призначення судової економічної експертизи, однак не пояснив причини його неможливості явки в судове засідання. Суд ухвалою від 17.05.2016р. залишив клопотання про призначення судової економічної експертизи без задоволення. На підставі викладеного, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в справі доказів з урахуванням пояснень сторін, які були надані в судовому засіданні. Судом встановлені наступні обставини справи, а також відповідні правовідносини. Так судом встановлено, що між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського облуправління ВАТ «Ощадбанк» (яке змінило назву на «Публічне) з [PERSON] 11 жовтня 2006р. укладено договір відновлювальної лінії №943-н на суму 27 000,00 Євро, під 11,5 % річних, строком до 11 жовтня 2011р.. У забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору Банком 11.10.2007р. з іпотекодавцем [PERSON], укладено іпотечний договір. Предметом іпотеки є: - квартира №345, що в будинку №84, по вулиці Кримській в місті Одесі, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 05 грудня 2001 року за реєстровим №9492, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості 27 червня 2002 року за №2982 на стор. 123 в кн.446пр. Право власності на квартиру зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером № 16238793 за номером запису в книзі 446пр-123. ВАТ "Державний ощадний банк України" належним чином виконало свої зобов'язання по кредитному договору. Банком були надані кошти в сумі 27000,00 Євро готівкою. Згідно з умовами договору відновлювальної кредитної лінії №943-н, п.п.1.2. за користування кредитом позичальник зобов'язався погашати кредит щомісячно рівними частинами до останнього робочого дня кожного місяця. Так станом на 28.04.2015р. розмір заборгованості складає 83 416,27 евро (вісімдесят три тисячі чотириста шістнадцять евро 27 центів), з яких: -прострочений основний борг - 27 000,00 євро; -прострочені проценти за користування кредитом - 25 438,67 євро; -пеня за прострочений основний борг - 15 786,36 євро; -пеня за прострочені проценти - 12 761,24 євро; -3% річних за несвоєчасне погашення кредиту - 2 430,00 євро. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28.02.2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31.05.2012 року з [PERSON] на користь ПАТ «Ощадбанк» була стягнута заборгованість за неналежне виконання умов кредитна договору у розмірі 60461,49 євро та судові витрати, тобто правомірність договору підтверджена судовим рішенням, яке набуло законної сили. В судовому засіданні було встановлено, що вищевказане рішення суду не виконано та заборгованість за кредитним договором не погашена. Даний факт в судовому засіданні підтвердив представник позивача, а також представник відповідачів. В той же час, представник відповідачів пояснив, що заборгованість не погашається, оскільки відповідач [PERSON] вважає, що кредитний договір повинний бути визнаний недійсним. В своїх позовних вимогах [PERSON] посилається на те, що зміст оспорюваного кредитного договору суперечить Цивільному кодексу України, Закону України "Про захист прав споживачів", іншим нормативно-правовим актам України, а також містить несправедливі умові, що є підставами для визнання такого договору недійсним, на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Так, між сторонами виникли зобовязання що випливають з кредитного договору. Вищевказаний кредит, згідно п. 1.2. Договору видався на споживчі цілі, а тому на нього розповсюджується положення Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. Відповідно до ст. 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. В звязку з тим, що між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського облуправління ВАТ «Ощадбанк» (яке змінило назву на «Публічне) з [PERSON] 11 жовтня 2006р. укладено договір відновлювальної лінії №943-н на суму 27 000,00 Євро, то на час укладення договору діяла редакція Закону України «Про захист прав споживачів" 1023-ХІІ від від 12.05.1991р. зі змінами станом на 13.01.2006р.. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991р. зі змінами станом на 13.01.2006р.. перед укладенням договору про надання\~ споживчого\~ кредиту кредитодавець\~ зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:\~ 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким\~ описом\~ відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну\~ сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про\~ надання\~ кредиту\~ (перелік\~ усіх\~ витрат,пов'язаних\~\~ з\~\~ одержанням\~\~ кредиту,\~\~ його\~ обслуговуванням\~ та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги;\~ ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та,\~ якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий\~\~ режим\~\~ сплати\~\~ відсотків\~ та\~ про\~ державні субсидії,\~ на які споживач має право,\~ або відомості про\~ те,\~ від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі\~\~\~\~ ненадання\~\~\~\~ зазначеної\~\~\~\~ інформації\~\~\~ суб'єкт господарювання,\~ який повинен її\~ надати,\~ несе\~ відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Однак ст.ст. 15 та 23 даного Закону не передбачають такого наслідку, яки визнання договору недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про умови кредитування. Д Суд вважає, що дана вимога Закону носить форму простого повідомлення, що не є істотною умовою договору кредитування. Дана вимога має міститись в інформаційному листі про умови кредитування, що не є умовою чи змістом самого кредитного договору. Суд також погоджується з позицією ПАТ «Державний ощадний банк України» щодо визнання несправедливою умови щодо можливості збільшення розміру відсоткової ставки за кредитним договором, дія якого закінчилась в 2011 році є безпідставною, оскільки за весь період дії договору відсоткова ставка залишалась незмінною у розмірі 11,5 %, також, що дана умова кредитного договору була погоджена сторонами на момент укладання кредитної угоди, та не суперечила чинному на момент її укладання законодавству. В той же час, суд вважає, що посилання відповідача на несправедливість п. 1.8. кредитного договору, яка передбачає сплату 0,3 % комісійної винагороди від дострокового погашення частини кредит або залишку всієї заборгованості в даному випадку є безпідставною, оскільки відповідач не здійснював, а також не бажає здійснювати дострокове стягнення за кредитним договором. В матеріалах справи є також копію анкети позичальника, з якої вбачається, що з умовами кредитування позичальник ознайомлений та визнав їх прийнятими для себе. (Т2., а.с. 52) Крім того, позивач посилається на п. 3.2 Постанови НБУ N 168 від 10.05.2007 р. "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту". Суд вважає, що для даних правовідносин неможливо застосувати Постанову НБУ N 168 від 10.05.2007р., оскільки вона прийнято пізніше, аніж укладено кредитний договір. У статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, сторони за договором мають право за взаємною згодою вносити зміни або доповнення до умов договору, у тому числі щодо нарахування процентів, розміру пені тощо, що не може вважатись як істотний дисбаланс договірних відносин, або несправедливість умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Суд вважає, що відсутні підстави для визнання недійсним, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського облуправління ВАТ «Ощадбанк» (яке змінило назву на «Публічне) з [PERSON] 11 жовтня 2006р. укладено договір відновлювальної лінії №943-н., які передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України. В звязку з чим, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним кредитного договору необхідно залишити без задоволення. Суд також вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України в особі філії Одеського обласного управління Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України \~до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення підлягають частковому задоволенню. Так, згідно п.п. 3.3.1 договору відновлювальної кредитної лінії №943-н [PERSON] зобов'язався точно в строки повернути кредит та своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійні винагороди за банківські послуги та належним чином виконувати взяті на себе інші зобов'язання за кредитним договором. Відповідно до п.п. 4.2.2, 4.2.3, договору про іпотечний кредит №1776-н [PERSON] має право при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами, а також в інших випадках, передбачених цим Договором,вимагати дострокового повернення Кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим договором, та банк вправі здійснити погашення заборгованості шляхом звернення стягнення на майно, що передано в забезпечення виконання зобов'язань за договором забезпечення. Відповідно до п.п. 4.2 іпотечного договору від 11 жовтня 2006р. Банк (іпотекодержатель) набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання якщо у момент настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому не повернені у встановлені кредитним договором строки суми кредиту; та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум неустойки (пені, штрафних санкцій). Згідно п.п.4.3.,4.4 іпотечного договору, передбачено що іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання за кредитним договором забезпеченого цією іпотекою, а якщо його вимога не буде задоволена - звернути стягнення на предмет іпотеки, у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених кредитним договором, та у разі порушення боржником обов'язків, встановлених кредитним договором. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду. П.п.4.5. договору про іпотечний кредит передбачено, що у випадку невиконання іпотекодавцем та/або боржником письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов'язань за цим та/або кредитним договором у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки. Так, позивачем 29 травня 2013 року, було вручено під особистий розпис відповідачу (майновому поручителю) [PERSON], вимогу про усунення порушення зобов'язань за договором відновлювальної кредитної лінії від 11.10.2006р. №943-н.. Згідно зі ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. У відповідності до ст. 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Відповідно до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» передбачається право іпотекодержателя в незалежності від повідомлення іпотекодавця звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедуру продаж) , встановленої статтею 38 цього Закону.. Згідно ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм\~\~особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки,\~\~інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Судом встановлено, що квартира №345, що в будинку №84, по вулиці Кримській в місті Одесі, належить [PERSON] ([INFO], що зареєстрована за адресою [INFO] б. № 84, кв. 345, іпн. [NUMBER]) на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 05 грудня 2001 року за реєстровим №9492, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості 27 червня 2002 року за №2982 на стор. 123 в кн.446пр. В квартирі зареєстрована та проживає відповідач [PERSON], [INFO], а також [PERSON].. Таким чином, суд вважає, що відсутні підстави для виселення відповідачів, які передбачені ст. 109 ЖК України, а тому позовні вимоги про виселення не підлягають задоволенню. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в справі 6-39цс15 від 18.03.2015р., яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязкова для суду. В звязку з чим, суд вважає, що не підлягають позовні вимоги Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України в особі філії Одеського обласного управління Публічного акціонерного товариства „Державний ощадний банк України \~до [PERSON], [PERSON] про виселення, а також про зняття з реєстраційного обліку відповідачів, оскільки останні є похідними від позовних вимог про виселення. Суд вважає, що до даних правовідносин також необхідно застосувати дію «Про мораторій на \~\~стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VII. В той же час, відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на \~\~стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VII, який опубліковано 07.06.2014р., протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. З кредитного договору вбачається, що кредити видався в іноземній валюті у розмірі 27000,00 Євро, загальною площею: 51,3 кв.м.; житлова: 30,6 кв.м.; Згідно даних реєстру, окрім цієї квартири будь-якого нерухомого майна за відповідачкою [PERSON] іншого майна не зареєстровано, а також квартира є єдиним місцем проживання. Таким чином, на відповідачку [PERSON] розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на \~\~стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VII. В Постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015р. по справі за позовом публічного акціонерного товариства УкрСиббанк до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту і звернення стягнення на предмет іпотеки\~за заявою публічного акціонерного товариства УкрСиббанк про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року зазначено, що мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак установлений Законом України Про мораторій» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Таким чином, що рішення суду підлягає в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає виконанню після зупинення дії Закону України «Про мораторій на \~\~стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VII. Суд також вважає, що з [PERSON] ([INFO], що зареєстрована за адресою [INFO] б. № 84, кв. 345, іпн. [NUMBER]) на користь ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Одеського облуправління АТ „Ощадбанк" 65125, м. Одеса, вул. Базарна, 17 (р/р 37396900050001 в ФООУ ВАТ «Ощадбанк», МФО 328845, код ЄДРПОУ 09328601) необхідно стягнути судовий збір в розмірі - 3441,00 грн., оскільки позовні вимоги щодо [PERSON] судом не задовольняються. На підставі викладеного,

Outcome: partial