Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Позивач ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до кредитного договору №010/02-2/126/02-06 від 18.12.2006р., укладеного в рамках Генеральної кредитної угоди №010/02-2/126-06 від 21.03.2006р. ВАТ (в подальшому ПАТ) «Райффайзен банк [PERSON]» було надано гр.-ці [PERSON] кредит у розмірі 23000 доларів США терміном на 75 місяців із сплатою 13% річних, а позичальник зобов»язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора та виконати всі інші зобов»язання в порядку та строки, визначені договором. Надання кредитних коштів проводилося згідно із вимогами п.3.2 кредитного договору, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника. З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, 27.01.2009р. була укладена Додаткова угода №1, з укладанням даної додаткової угоди сторони погодили врегулювати виконання позичальником грошових зобов»язань за кредитним договором, у зв»язку з чим Графік погашення кредиту та сплати інших платежів було викладено в новій редакції в Додатку №1,2, який є невід»ємною частиною додаткової угоди. 19.04.2012р. була укладена додаткова угода №010/02-2/126/02-06/4, з укладанням даної додаткової угоди сторони погодили збільшити строк кредиту, встановивши дату остаточного погашення 18.03.2022р., збільшити відсоткову ставку до 15% річних та Графік погашення кредиту та сплати інших платежів було викладено в новій редакції в Додатку №1,2, який є невід»ємною частиною додаткової угоди. Таким чином, позивач вважає, що з укладанням кредитного договору та додаткової угоди у позичальника виник обов»язок повернути кредит та відсотки за кредитним договором у строки та розмірах, чітко встановлених новою редакцією Графіка погашення, у разі прострочення якого кредитор має право достроково стягнути заборгованість за кредитом, відсотками та пеню. Однак, відповідачем не виконуються умови не здійснюється щомісячна сплата кредиту, у зв»язку з чим, станом на 11.06.2015р. заборгованість по кредиту становить 16570,05 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 350511,74грн.), в т.ч. прострочена заборгованість за кредитом 308,77 доларів США (в еквіваленті 6531,51грн). Відповідачем не виконуються умови щодо сплати відсотків та станом на 11.06.2015р. заборгованість по сплаті відсотків становить 1797,76 доларів США (в еквіваленті 38028,61грн.). Відповідно до п.6.5.1 кредитного договору, у випадку порушення відповідачем графіку погашення кредиту та відсотків, встановлених договором, позивач нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Отже, станом на 11.06.2015р. пеня за невчасну сплату кредиту та погашення відсотків становить 274,29 доларів США (в еквіваленті 5802,15грн.). Таким чином, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 18642,10 доларів США (в еквіваленті 394342,50грн), а також судові витрати судовий збір в розмірі 3654грн. 00коп. Також відповідачем [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву до ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]» про визнання договорів недійсними. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між сторонами укладено Генеральну кредитну угоду №010/02-2/126-06 від 21.03.2006р., за умовами якої кредитор зобов»язується надати позичальнику кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї угоди і, які є її невід»ємними частинами. В рамках цієї угоди було укладено додаток №2 кредитний договір №010/02-2/126/02-06 від 18.12.2006р. Вважає, що Генеральна кредитна угода та кредитний договір від 18.12.2006 року є недійсними, оскільки укладені між [PERSON] і Черкаською обласною філією АППБ «Аваль», яка є філією банку та підписи працівників філії на оспорюваних договорах завірені круглою печаткою «Для угод». Між тим, застосування печатки «Для угод» суперечить вимогам ст. 207 ЦК України, ст. 181 ГК України, ДСТУ 4163-2006 та наказу МВС України №17 від 11.01.1999 року, оскільки така печатка могла бути використана тільки для внутрішніх документів банку, а тому Генеральну кредитну угоду від 21.03.2006р. та кредитний договір від 18.12.2006 року укладено з порушенням встановленої законом письмової форми, що не відповідає ч.4 ст. 203 ЦК України. Крім того, [PERSON] ставить під сумнів повноваження співробітників банку, які склали, оформили та підписали вказані угоди. Тобто, [PERSON] вважає, що укладала спірні договори не з банком, а з окремими фізичними особами, які є посадовцями ЧОД АППБ «Аваль». Також [PERSON] у зустрічній заяві вказує на те, що згідно із п.1.2. Генеральної кредитної угоди загальний розмір позичкової заборгованості позичальника за наданими в рамках даної Угоди кредитами не повинен перевищувати 55000 доларів США, або еквівалента у гривнях чи євро. Вказана сума дорівнює 277750 гривень за курсом НБУ станом на 21.03.2006 року. Виданий [PERSON] кредит, носить споживчий характер та іноземна валюта була видана на споживчі цілі, тобто для здійснення правочину з резидентами України. Одна,к Генеральна кредитна угода та оспорюваний кредитний договір, як на її думку, суперечать положенням ст.ст. 8, 99 Конституції України, ст.ст. 524, 533 ЦК України, ст. 35 Закону України «Про Національний банк України», ст. 3 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ч.3.3 ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», які передбачають що грошовою одиницею України є гривня та зобовязання має бути виражене у гривні. Крім того, [PERSON] зазначає, що за умовами кредитного договору споживчий кредит надавався за рахунок коштів ЄБРР. При цьому, банк не міг видавати споживчий кредит фізичній особі за рахунок коштів ЄБРР, а також кредити за рахунок коштів ЄБРР не можуть бути використані на поповнення обігових коштів для торгівлі. Банк не зареєстрував спірні Генеральну угоду та кредитний договір від 18.12.2006 року в НБУ, як це передбачено, як на її думку, постановою НБУ №270 від 17.06.2004р. Вважає, що банк не мав права видавати транш в розмірі 23000 доларів США; Графік не відповідає нормам діючого законодавства щодо обов»язку здійснення розрахунків між резидентами України у національній валюті України гривні, що призводить до його нікчемності; порушено права відповідача [PERSON], як споживача фінансових послуг банку, оскільки її не повідомлено у письмовій формі, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, - про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту; з боку банку наявні порушення ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, в т.ч. відбулося незаконне кредитування в іноземній валюті за споживчим кредитом. Крім того, на думку [PERSON] отримання індивідуальної ліцензії або ліцензії, яка б визначала діяльність банку з валютного кредитування, є необхідною умовою для правомірності видачі та одержання кредиту незалежно від суми грошових коштів, які надаються банком та строку їх повернення позичальником, а також використання іноземної валюти як засобу платежу. В даному випадку, вважає, що така генеральна ліцензія у банку відсутня, а тому банк не мав права здійснювати кредитування в іноземній валюті. [PERSON] вважає, що не має бути примушена під час виконання Генеральної кредитної угоди від 21.03.2006р. сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах. Крім того, вказує, що для видачі кредитних коштів мають застосовуватися десятизначні номери рахунків, а відкриття банківського (поточного) рахунку є обовязковою умовою для видачі кредиту готівковою іноземною валютою з операційної каси банку. Однак, поточний рахунок на імя [PERSON] банком не відкривався та договір про його відкриття не укладався, позичальнику не присвоєно конкретного позичкового рахунку; заява про видачу готівки [PERSON] відсутня; меморіальний ордер-проводки 2203-2620 відсутній. Для погашення кредитних коштів також мають застосовуватися десятизначні номери рахунків, однак такі номери в оспорюваних договорах відсутні. В Генеральній кредитній угоді від 21.03.2006р. та кредитному договорі від 18.12.2006 року [PERSON] не розяснено, що валютні ризики, повязані з підвищенням вартості валюти (долару США), покладені тільки на позичальника. Отже, банк не надав достовірну, необхідну та своєчасну інформацію про отримані послуги/продукцію, та відповідні валютні ризики і позичальника було поставлено у нерівні з банком умови, які в подальшому призвели до значного подорожчання послуги/продукції за кредитним договором. Таким чином, [PERSON] просить суд, - визнати Генеральну угоду №010/02-2/126-06 від 21.03.2006 року та додаток №2 кредитний договір №010/02-2/126/02-06 від 18.12.2006 року, - недійсними, а також застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ч.2 ст. 230 ЦК України. Ухвалою суду від 05.04.2016р. зустрічний позов прийнято до провадження та об»єднано з первісним позовом в одне провадження. В судове засідання представник позивача ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]» за довіреністю [PERSON] не з»явилась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Первісний позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просить відмовити, про що надано письмові заперечення та вважає за необхідне застосувати строки позовної давності, що викладено у заяві від 26.04.2016р. В судове засідання відповідач [PERSON] не з»явилася, будучи належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Між тим, в попередніх судових засіданнях зазначила, що не пам»ятає, у якій валюті брала кредит у ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]»; де поділися платіжні документи, - не пам»ятає; не пам»ятає, куди поділися екземпляри кредитних договорів, які між нею та банком [PERSON] укладались, і які нею отримувались. В судовому засіданні представники відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] та [PERSON] первісний позов не визнали повністю, надавши письмові пояснення. Вважають позовні вимоги банку необґрунтованими та недоведеними; відсутні докази, що банк надавав [PERSON] кредит у розмірі 23000 доларів США; [PERSON] підписавши Генеральну кредитну угоду від 21.03.2006р., - вважала, що це договір про наміри; зі слів [PERSON] їм відомо, що вона не отримувала кредитні кошти; чи погашала [PERSON] кредит, - їм не відомо. Просили задовольнити зустрічний позов у повному обсязі. Заперечували проти застосування строків позовної давності, оскільки такі строк не збігли. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги первісного позову підлягають до задоволення, а у задоволенні позовних вимог зустрічного позову необхідно відмовити за таких підстав: встановлено, що 21.03.2006 року між АППБ «Аваль» (в подальшому ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]») як кредитором та [PERSON], як позичальником, укладено Генеральну кредитну угоду №010/02-2/126-06, за умовами якої (п.п. 1.1., 1.2.) кредитор зобовязався надавати позичальнику кредитні кошти в порядку та на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї угоди і, які є невід»ємними частинами. Загальний розмір позичкової заборгованості позичальника за наданими в рамках цієї угоди кредитами не повинен перевищувати 55000 доларів США або еквіваленту у гривнях чи євро. Всі позики, як і відсотки по них, повинні сплачуватися у тій самій валюті, в яких їх було надано (п.2.3 генеральної кредитної угоди). Позичальник зобов»язався використати отримані кредитні кошти і забезпечити повернення одержаних кредитів та сплату нарахованих відсотків відповідно до умов кредитних договорів, укладених в рамках цієї угоди (п.5.1 угоди). За порушення строків повернення кредитів, сплати відсотків за користування кредитними коштами, встановлених згідно умов кредитних договорів, використання кредитних коштів не за цільовим призначенням, сплачувати кредитору, додатково до встановленої відсоткової ставки за кредит, штрафні санкції, передбачені п.10 даної угоди (п.5.2 угоди). Кредитор має право, у разі виникнення у позичальника простроченої заборгованості за отриманими кредитами або прострочення сплати відсотків по ним, виявлення фактів нецільового використання кредитів стягувати штрафні санкції, передбачені в п.1- угоди (п.6.1 угоди). У разі несвоєчасного повернення кредитів позичальником у визначений кредитними договорами терміни, останній відшкодовує кредитору завдані ним збитки в повній сумі понад неустойку (штраф, пеню), які передбачені даним договором. За порушення строків повернення кредитів, відсотків за користування кредитами, передбачених кредитними договорами, укладеними в рамках даної угоди, позичальник сплачує кредитору пеню від суми простроченого платежу в розмірі 0,1% від суми платежу по відсотках та 0,1% від суми платежу по капіталу за кожний день прострочення (п.п.10.1,10.2 угоди). 18.12.2006 року між ВАТ «Райффайзен банк [PERSON]» (в подальшому ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]»), як кредитором та [PERSON], як позичальником, укладено Додаток №2 до Генеральної кредитної угоди №010/02-2/126-06 від 21.03.2006 року - Кредитний договір №010/02-2/126/02-06, за умовами якого кредитор надає позичальнику споживчий кредит в сумі 23000 доларів США зі сплатою 13% річних, терміном на 75 місяців та погашенням відповідно до Графіка (п.1.1.), що є невід»ємною частиною цього договору. Графіком погашення передбачено обовязок [PERSON] вносити щомісячні платежі для погашення кредиту та процентів. Кошти надаються на споживчі цілі (п.2.1 договору). Як передбачено п.3.3 договору, погашення основного боргу по кредиту і сплату відсотків позичальник здійснює в доларах США. Обов»язки позичальника визначені статтею 6 кредитного договору від 18.12.2006р., в т.ч. передбачені умови щодо сплати пені за порушення термінів повернення кредиту і відсотків за користування кредитом в розмірі 0,1% від суми платежу за кожний день прострочення. 27 січня 2009р. між ВАТ «РАйффайзен банк [PERSON]» та [PERSON] укладено договір про зміни №1 до кредитного договору від 18.12.2006р. 29.04.2009р. між ВАТ «Райффайзен банк [PERSON]» та [PERSON] укладено додатову угоду №2 до кредитного договору від 18.12.2006р., за якою змінено Графік погашення кредиту та процентів. Позичальнику [PERSON] банком надані кредитні канікули на період з 29.04.2009 року до 23.03.2010 року, шляхом зменшення розміру щомісячного платежу по сплаті суми кредиту та зміни строку його сплати. Крім того, під час розгляду справи, судом встановлено, що між сторонами 15.11.2010р. укладено додаткову угоду №3 до кредитного договору від 18.12.2006р., за умовами якої з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, сторони домовились, що починаючи з дати набрання чинності даної угоди процентна ставка становить 15% річних; станом на дату укладання цієї угоди фактична заборгованість позичальника по сплаті суми кредиту становить 17267,56 доларів США, заборгованість за договором складає 18981,66 доларів США. При цьому, з 15.11.2010р. фактична заборгованість за сумою кредиту збільшується на суму заборгованості за процентами у зв»язку з чим відбувається зміна сум щомісячних погашень заборгованості. Крім того, до цієї угоди має місце додаток (нова редакція) Графік повернення кредиту та сплати відсотків, а також складена Таблиця визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки кредиту до договору від 18.12.2006р. 19.04.2012р. між ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]» та [PERSON] укладено додаткову угоду до кредитного договору від 18.12.2006р., укладеного в рамках Генеральної кредитної угоди від 21.03.2006р., за умовами якої збільшено процентну ставку до 15% річних; збільшено строк договору до 18.03.2022р. включно та визначено графік повернення кредиту та сплати відсотків, що є невід»ємною частиною договору. Крім того, передбачено, що на дату укладання цієї додаткової угоди фактична заборгованість позичальника за договором по сплаті суми кредиту становить 17368,50 доларів США, а заборгованість, строк сплати якої настав складає 3869,83 доларів США. За п.2.3 додаткової угоди від 19.04.2012р., визначено, що фактична заборгованість за сумою кредиту збільшується на суму заборгованості за процентами, при цьому за згодою сторін відбувається зміна строку погашення заборгованості, таке збільшення не супроводжується видачею кредитних коштів позичальнику. Крім того, п.6 передбачено, що кредитор цією додатковою угодою повідомляє, що за кредитним договором №010/02-2/126/02-06 від 18.12.2006р. позичальнику анульовано (Прощено) заборгованість за пенею, за якою не минув строк позовної давності в розмірі 1268,40 доларів США. Одночасно з укладенням даної додаткової угоди сторони домовились викласти додаток №1 «Графік повернення кредиту та сплати відсотків» до кредитного договору в новій редакції, який є невід»ємною частиною договору. Також, судом встановлено, що між сторонами в письмовій формі складені Таблиці визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки за договором від 18.12.2006 року. 19 травня 2015р. ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]» звертався до [PERSON] з письмовою вимогою щодо необхідності погасити заборгованість за кредитним договором від 18.12.2006р., укладеного в рамках угоди від 21.03.2006р., але вона виконана не була. За наданою позивачем за первісним позовом випискою по рахунку, вбачається, що позивачем банком, 18.12.2006р. відповідачеві [PERSON] було видано кредит у розмірі 23000 доларів США за кредитним договором від 18.12.2006р. Крім того, за вказаною випискою, встановлено, що протягом часу з 18.12.2006р. по січень 2015р. [PERSON] вносила грошові кошти на погашення заборгованості за вказаним кредитним договором, але не в повному обсязі та у визначені договором (графіком) строки. Крім того, за випискою по рахунку №2620.8.47783, наданою позивачем, вбачається, що 18.12.2006р. банком видано позичальнику [PERSON] кредит в сумі 23000 доларів США, а саме, - шляхом перерахування коштів з банківського рахунку №2203.9.30802 на банківський рахунок №2620.8.47783, відкритий на імя [PERSON] Факт відкриття такого рахунку підтверджується даними договору від 02.12.2005 року, укладеного між [PERSON] та банком про відкриття і ведення рахунку до запитання в доларах США, а також заявою [PERSON] від 02.12.2005 року до банку про відкриття рахунку в доларах США. Відповідно до банківської ліцензії №10, що видана ВАТ «Райффайзен банк [PERSON]» і зареєстрована НБУ 27.03.1992р. за №94 банк має право здійснювати банківські операції, зокрема, - за Дозволом №10-4 від 11.10.2006р. та за Додатком до Дозволу №10-4 від 11.10.2006р. , в т.ч. на право здійснення операцій з валютними цінностями. Як передбачено ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). Як передбачено ст. 627 ЦК України (в ред., що діяла на час виниклих правовідносин), відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України. Згідно із\~ст. 628 ЦК\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК передбачено, \~що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні положення про правочин в т.ч. договори, правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені главою 16 розділу 1У ЦК України. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Як зазначено у ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), що визначено ст. 610 ЦК України. Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до вимог ст.625 ч.1 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання (ст. 549 ч.1 ЦК України). Поняття та підстави виникнення права на неустойку визначені ст.ст.549, 550 ЦК України. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України). Крім того, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (ч.1 ст.624 ЦК України). Крім того, відповідно до ст. 36 Закону України Про Національний банк України офіційний курс гривні до іноземних валют установлюється НБУ. Валютні курси встановлюються Нацбанком за погодженням із Кабінетом Міністрів України. Згідно з Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердж. постановою НБУ від 12.11.2003р. №496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про коригування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав уважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Кредитний договір між сторонами по даній справі про отримання позичальником кредиту в іноземній валюті не суперечить положенням ст. 524 ЦК України та умовам зазначеного договору від 18.12.2006р. та відповідних додаткових угод, укладених в рамках Генеральної кредитної угоди від 21.03.2006р., з якими під час укладання погодилася [PERSON] Відповідно до положень п.10 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012р. №5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин передбачено, що згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 № 15-93 валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобовязань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 року (справа №6-145цс14). Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"\~від 19.02.1993 № 15-93 установлено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 цього Декрету. Судом встановлено, що зобов»язання сторін у спірному кредитному договорі виражені в іноземній валюті доларах США. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Стаття 2 Закону визначає терміни «кошти» - як гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно із ч.1 ст. 49 ч.1 цього Закону, як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені у п.3 ч.1 та у п.п.3-7 ч.2 ст. 47 цього Закону. Тобто уповноважені банки на підставі виданої НБУ ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право використовувати іноземну валюту на території України при здійсненні розрахунків, в т.ч. і здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Згідно з ч.ч.2,4 ст. 5 вказаного Декрету (на час виниклих правовідносин) генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв»язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Як випливає з п.в) ч.4 ст.5 Декрету КМУ надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті потребує індивідуальної ліцензії, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Між тим, на час розгляду справи законодавством не встановлено термінів і сум кредитів в іноземній валюті, як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Відповідно до п.5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердж. Постановою Правління НБУ від 17.07.2001р. №275 (на час виниклих правовідносин), письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ від 19.02.1993р. №15-93. Відповідно до частини першої статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"\~від 19.02.1993 № 15-93\~валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобовязань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Отже, у ВАТ (ПАТ) «Райффайзен банк [PERSON]» були всі правові підстави для здійснення кредитування в іноземній валюті і, відповідно для укладення з [PERSON] кредитного договору від 18.12.2006р., враховуючи умови договору. Доводи відповідача та його представників про відсутність індивідуальної ліцензії у банку, - є безпідставними. Доводи відповідача та її представників про відсутність (ненадання позивачем) оригіналів первинних платіжних документів (меморіального ордеру, заяви на видачу готівки тощо) та, як на їхню думку, дає підстави для відмови у задоволенні первісного позову, спростовуються сукупністю інших досліджених в судовому засіданні доказів щодо встановленого факту наявності між сторонами кредитних правовідносин за кредитним договором від 18.12.2006р. в рамках генеральної угоди від 21.03.2006р. та послідуючих додаткових угод, в т.ч. укладання (підписання) кредитного договору та додаткових угод до нього, графіків (зокрема, й щодо визначення розміру фактичної заборгованості), факту отримання [PERSON] кредиту в розмірі 23000 доларів США, сплати частини кредитних коштів та відсотків за користування кредитом протягом 8-ми років (остання сплата кредиту мала місце в січні 2015р.). Також, підписуючи додаткові угоди від 29.04.2009р., від 15.11.2010р., від 19.04.2012р. - відповідач визнавала розміри заборгованості за вказаним кредитним договором, в т.ч. й фактичну реструктуризацію боргу щодо пені. Жодних доказів на спростування таких обставин відповідачем [PERSON] до суду не надано. Що стосується розрахунку розміру заборгованості за кредитними договором, то відповідачем не надано належних, допустимих та переконливих доказів, відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 57-61 ЦПК України, які б спростовували доводи позивача ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]». Крім того, позивач за первісним позовом визнає факт часткового погашення відповідачем виниклої заборгованості станом на 11.06.2015р. Що стосується зустрічного позову, то його позовні вимоги є необґрунтованими. За змістом ст. 203 (в ред. на час виниклих правовідносин), ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Безпідставними є доводи [PERSON] про неправомірне, як на її думку, використання банком певної печатки «Для угод», а також про начебто, укладання договору не з банківською установою, а з фізичними особами. Твердження [PERSON] про відсутність визначених умовами договору та додаткових угод номерів рахунків, спростовується даними додатку №2 «Графік погашення кредиту» до кредитного договору від 18.12.2006р., який підписаний і екземпляр отриманий відповідачем 27.01.2009р., за яким: рахунок заборгованості за кредитом №2203930802, рахунок відсотків №2208938388. За результатами розгляду даної цивільної справи, судом не встановлено будь-яких обставин та підстав для визнання генеральної кредитної угоди від 21.03.2006р. та кредитного договору від 18.12.2006р. недійсними та для застосування наслідків недійсності правочинів. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] порушує умови кредитного договору від 18.12.2006р., укладеного в рамках угоди від 21.03.2006р. не в повному обсязі та несвоєчасно вносить грошові кошти на погашення заборгованості за кредитними зобов»язаннями. Таким чином, з»ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд вважає, що позовні вимоги первісного позову слід задовольнити, а саме, - стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]» в особі Черкаської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]» заборгованість за кредитним договором №010/02-2/126/02-06 від 18.12.2006р., укладеного в рамках Генеральної кредитної угоди №010/02-2/126-06 від 21.03.2016р. : борг за кредитом - 16570,05 доларів США, що еквівалентно 350511,74грн.; борг за відсотками - 1797,76 доларів США, що еквівалентно 38028,61грн., а всього 18367,81 доларів США, що еквівалентно 388540,35грн., а також пеню в розмірі 5802,15грн. Станом на 11.06.2015р. за офіційним курсом НБУ 1 долар США становить 21,153330грн.). Що стосується позовних вимог зустрічного позову, то у їх задоволенні необхідно відмовити. Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 3654грн. 00коп., які сплачені при подачі позову за платіжним дорученням від 19.08.2015р. На підставі викладеного та,

Outcome: approved