Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

Медичний директор Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» Рубан О.М., звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з заявою про госпіталізацію [PERSON] у психіатричний стаціонар без його згоди, обґрунтувавши свої вимоги тим, що [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , був госпіталізований 17 квітня 2020 року о 10 годині 55 хвилини до Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ». Направлення на госпіталізацію було видане м/с псих кабінету м. Мирноград [PERSON]., яка після особистого огляду [PERSON] , зробила висновок про необхідність його госпіталізації у психіатричний стаціонар для обстеження та лікування, у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює її небезпеку для себе і оточуючих, істотної шкоди його здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо особі не буде надана психіатрична допомога. Підставою для висновку про необхідну госпіталізацію є відомості про поведінку [PERSON] , які надійшли від бабусі хворого [PERSON] . На підставі цих відомостей [PERSON] був оглянутий лікарем-психіатром [PERSON] у відділені № 1 о 11 годині 15 хвилин 17 квітня 2020 року, який підтвердив висновок про необхідність госпіталізації. Також [PERSON] був оглянутий комісією лікарів - психіатрів Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ», яка підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію згідно Закону України «Про психіатричну допомогу». Комісія прийшла до висновку, що обстеження і лікування [PERSON] можливо тільки в умовах стаціонару. Згода [PERSON] на госпіталізацію відсутня у зв`язку з його відмовою на госпіталізацію за психічним станом. Просить суд винести Рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] в психіатричний заклад. Представник Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» Яковенко О.В., яка діє на підставі Довіреності № 875 від 21 квітня 2020 року, в судовому засіданні підтримала Заяву та просила суд її задовольнити. Лікар-психіатр Комунального закладу охорони здоров`я «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ»» Ярошенко Р.М., який діє на підставі Довіреності № 876 від 21 квітня 2020 року, в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просить їх задовольнити. Особа, яка підлягає госпіталізації - [PERSON] в судовому засіданні не погодився на госпіталізацію його в психіатричну лікарню для лікування. Вказав, що він є адекватною, нормальною людиною. Законний представник особи, яка підлягає госпіталізації - [PERSON] - [PERSON] , яка діє на підставі Довіреності № 01.01-12/4 від 02 січня 2020 року, в судовому засіданні погодилася на госпіталізацію [PERSON] в психіатричну лікарню для лікування. Прокурор в судовому засіданні заявлені вимоги медичного директора Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» підтримав та просить суд відмовити в їх задоволенні. Суд, вислухавши учасників справи, які вважають за необхідне направити [PERSON] для лікування до психіатричної установи, вивчивши матеріали справи, набуває висновку, що заява медичного директора Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» Рубан О.М., про госпіталізацію [PERSON] у психіатричний стаціонар без його згоди підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» «Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих». З Лікарсько-психіатричного огляду № 233/1 від 17 квітня 2020 року вбачається, що [PERSON] виявив наявність наступних психічних розладів: контакт носить формальний характер, грубо орієнтований у власній особистості, дезорієнтований в місці та календарному часі; злісний; напружений; фон настрою дисфоричний. В бесіді свої хворобливі переживання приховує, хворим себе не вважає, висловлює маячні ідеї релігійного змісту та відношення; емоційно неадекватний; агресивний; на місті не утримується; мислення розірване, малопродуктивне; поведінкою виявляє наявність галюцинаторних переживань (завмирає в одноманітній позі, при цьому замовкає; час від часу впадає в стан «трансу»), суті яких не розкриває; інструкціям не підкоряється; критика до свого стану відсутня. З анамнезу відомо: Отримує послуги з психіатричної допомоги з 2015 року. Неодноразово проходив стаціонарне лікування у Комунальному некомерційному підприємстві «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ». Стан різко змінився протягом останніх трьох тижнів, коли з`явилась агресія по відношенню до родичів (під дією хворобливих переживань вигнав з квартири свою бабусю та малолітню сестру, та перешкоджає їм назад повернутися до житла погрожуючи фізичним насиллям), категорично відмовився від підтримуючого лікування, знову з`явились галюцинаторні переживання. Згідно зі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» є підстава для госпіталізації [PERSON] в психіатричну лікарню в примусовому порядку, у зв`язку з наявністю у [PERSON] важкого психічного розладу у вигляді: Параноїдна шизофренія, безперервний перебіг, параноїдний синдром, наростаючий параноїчний дефект особистості, в силу якого [PERSON] , вчиняє дії, які являють собою безпосередню небезпеку для нього і оточуючих. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» [PERSON] проведено освідчення комісією лікарями-психіатрами та примусова госпіталізація [PERSON] в психіатричну лікарню визнана доцільною (а.с.2). Конституційний суд України в Рішенні у справі про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу №2-рп/2016 від 01 червня 2016 року, зазначив, що Україна є демократичною, правовою, соціальною державою, в якій людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод. Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації. У пункті 1 статті 5 Конвенції закріплено підстави для правомірного позбавлення особи свободи відповідно до процедури, встановленої законом, до яких належить і законне затримання психічнохворої особи, а в пункті 4 цієї статті передбачено перевірку законності такого затримання у судовому порядку. Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час законного затримання психічнохворих осіб відповідно до підпункту (e) пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме: "за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є "психічнохворою". Сама сутність того, в чому слід переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обов`язкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу" (пункт 39 рішення у справі "Вінтерверп проти Нідерландів" від 24 жовтня 1979 року). Цей суд також вказав, що "хоча не завжди необхідно, щоб процедура за пунктом 4 статті 5 Конвенції щодо психічнохворих осіб мала ті ж гарантії, що вимагаються пунктом 1 статті 6 Конвенції для кримінального чи цивільного процесу, вона повинна мати судовий характер та надавати гарантії, що відповідають суті позбавлення свободи" (пункт 40 рішення у справі "Горшков проти України" від 8 листопада 2005 року). У Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Принципи захисту осіб з психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги" від 18 лютого 1992 року N 46/119 визначено, що примусова госпіталізація чи затримання пацієнтів спочатку має відбуватися на короткий строк, встановлений національним законодавством, для обстеження і попереднього лікування до розгляду такої госпіталізації чи затримання контрольним органом, яким має бути суд чи інший незалежний та безсторонній орган (принципи 16, 17). Парламентська Асамблея Ради Європи у Рекомендації з психіатрії та прав людини від 1 січня 1994 року N 1235 передбачила, що рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу має ухвалюватися суддею з встановленням часових меж такої госпіталізації (пункт 7). Згідно зі статтею 1 Конвенції про права інвалідів від 13 грудня 2006 року до інвалідів належать, у тому числі, особи зі стійкими психічними порушеннями, які під час взаємодії з різними бар`єрами можуть заважати їх повній та ефективній участі в житті суспільства нарівні з іншими. Відповідно до пункту 4 статті 12 цієї конвенції держави-учасниці мають, зокрема, забезпечувати, щоб усі заходи, пов`язані з реалізацією інвалідами правоздатності, застосовувалися протягом якомога меншого строку й регулярно перевірялися компетентним, незалежним та безстороннім органом чи судовою інстанцією. Аналіз наведених міжнародних документів дає підстави для висновку про необхідність здійснення судового контролю над втручанням у право на свободу та особисту недоторканність психічнохворої особи під час її госпіталізації до психіатричного закладу без її згоди. За статтею 1 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи стосовно правового захисту осіб, які страждають на психічні розлади і примусово утримуються як пацієнти, від 22 лютого 1983 року N R(83)2 примусове утримання означає госпіталізацію та утримання для лікування особи, яка страждає на психічний розлад, у лікарні, іншому медичному закладі або відповідному місці; таке утримання не є добровільним з боку пацієнта. Згідно з першим, третім реченнями частини першої, частиною другою статті 13 Закону особа госпіталізується до психіатричного закладу добровільно - на її прохання або за її усвідомленою згодою; особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна; госпіталізація особи у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за рішенням лікаря-психіатра. Відповідно до абзацу дев`ятого статті 1 Закону усвідомлена згода особи - це згода, вільно висловлена особою, здатною зрозуміти інформацію, що надається доступним способом, про характер її психічного розладу та прогноз його можливого розвитку, мету, порядок та тривалість надання психіатричної допомоги, методи діагностики, лікування та лікарські засоби, що можуть застосовуватися в процесі надання психіатричної допомоги, їх побічні ефекти та альтернативні методи лікування. Госпіталізація недієздатної особи до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра передбачає довгострокове надання цій особі психіатричної допомоги у стаціонарних умовах. Госпіталізована до психіатричного закладу в порядку, передбаченому статтею 13 Закону, недієздатна особа цілодобово перебуває у такому закладі без можливості добровільно залишити його територію, а її дії постійно контролюються медичним персоналом. З наведеного вбачається, що госпіталізація недієздатної особи до психіатричного закладу на підставі статті 13 Закону є обмеженням її права на свободу та особисту недоторканність, закріпленого у статті 29 Конституції України, а тому має відбуватися відповідно до критеріїв, визначених у цьому рішенні. Встановлена у Законі процедура госпіталізації недієздатної особи до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра не передбачає судового контролю за такою госпіталізацією, оскільки законодавець фактично розглядав її як добровільну, хоча госпіталізація недієздатної особи відбувається без надання нею усвідомленої згоди. Конституційний Суд України вважає, що така госпіталізація за своєю природою та наслідками є непропорційним обмеженням конституційного права недієздатної особи на свободу та особисту недоторканність, тому вона має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, з урахуванням зазначених міжнародно-правових стандартів, правових позицій Конституційного Суду України та виключно за рішенням суду відповідно до вимог статті 55 Основного Закону України. Судовий контроль за госпіталізацією недієздатної особи до психіатричного закладу в порядку, передбаченому статтею 13 Закону, є необхідною гарантією захисту її прав і свобод, закріплених, зокрема, статтями 29, 55 Основного Закону України. Суд після незалежного і неупередженого розгляду питання щодо госпіталізації недієздатної особи до психіатричного закладу має ухвалити рішення стосовно правомірності обмеження конституційного права такої особи на свободу та особисту недоторканність. Європейський суд з прав людини, застосовуючи статтю 5 Конвенції, виходить із того, що ця стаття встановлює позитивний обов`язок держави щодо захисту свободи осіб, які перебувають під її юрисдикцією, інакше існувала б значна прогалина в захисті від свавільного затримання, що було б несумісним з важливістю особистої свободи у демократичному суспільстві, тому держава повинна вживати заходів, що забезпечують ефективний захист вразливих осіб (пункт 102 рішення у справі "Шторк проти Німеччини" від 16 червня 2005 року; пункт 120 рішення у справі "Станєв проти Болгарії" від 17 січня 2012 року). Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення третього речення частини першої статті 13 Закону у взаємозв`язку з положенням частини другої цієї статті суперечить статтям 3, 8, 29, 55 Конституції України, оскільки передбачає госпіталізацію особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. (Рішення Конституційного суду України №2-рп/2016 від 01 червня 2016 року). Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Як вбачається з Заяви медичного директора Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» Рубан О.М., підставою для висновку про необхідну госпіталізацію [PERSON] було видане направлення на госпіталізацію м/с псих кабінету м. Мирноград [PERSON] , яка після особистого огляду [PERSON] зробила висновок про необхідність його госпіталізації у психіатричний стаціонар для обстеження та лікування, у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе і оточуючих, істотної шкоди його здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану у разі , якщо особі не буде надана психіатрична допомога. [PERSON] був оглянутий комісією лікарів - психіатрів Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ», яка підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію згідно Закону України «Про психіатричну допомогу». Комісія прийшла до висновку, що обстеження і лікування [PERSON] можливо тільки в умовах стаціонару. Згідно до вимог ч.1 ст. 76 ЦПК України «Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи». Як передбачено ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази, які заявник повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення заяви чи відмови у її задоволенні,- повинні бути виключно належними та допустимими. У зв`язку з тим, що в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад, який неспроможний самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, в наслідок чого його обстеження і лікування можливе лише в умовах стаціонару, суд вважає за необхідне задовольнити заяву медичного директора Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна психіатрична лікарня м. Слов`янськ» Рубан О.М. та примусово госпіталізувати [PERSON] до психіатричного закладу в умовах стаціонару. На підставі викладеного,

Outcome: approved