Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

22.09.2014 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсною приватизацію квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] та [PERSON] та скасувати свідоцтво про право власності на житло, видане Миколаївською міською радою на підставі розпорядження №1488-р від 06.09.2012 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири, укладений 11.12.2012 року [PERSON], [PERSON] з [PERSON], вселити його до спірної квартири та зобов'язати відповідачів не чинити перешкод у користуванні цією квартирою. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали, пояснили, що позивач був зареєстрований в [INFO]. Заочним рішенням суду 08.02.2012 р. позивача було визнано таким, що втратив право на проживання у вказаній квартири, що стало підставою для зняття його з реєстрації. Після чого відповідачі [PERSON] та [PERSON] приватизували квартиру та в подальшому продали її відповідачу [PERSON] Однак, оскільки позивач був відсутній за місцем проживання з поважних причин, в звязку з відбуванням покарання в місцях позбавлення волі, він не втратив право користування квартирою та після звільнення подав до суду заяву про скасування заочного рішення суду, яке 09.11.2012 р. було скасовано та в подальшому позов [PERSON] залишено без розгляду. Посилаючись на те, що позивач не втратив право на проживання в спірній квартирі, а відповідно приватизація цієї квартири проведена з порушенням Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", тобто без його участі, що потягло порушення прав позивача на житло, представники позивача просили визнати недійсною приватизацію квартири та скасувати свідоцтво на право власності на житло. Крім того, оскільки спірна квартира була продана відповідачці [PERSON] після того як було скасовано рішення суду про [PERSON] таким, що втратив право користування житлом, а отже і приватизація стала недійсною, про що було відомо [PERSON] та [PERSON] на час укладення договору купівлі-продажу, то під час укладання договору купівлі-продажу не були додержані вимоги ч.ч. 1,3,5 ст. 203 ЦК України, у зв'язку з чим представники позивач просили визнати договір купівлі-продажу недійсним, вселити позивача до спірної квартири та зобов'язати відповідачів не чинити перешкод у користуванні цим житлом. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив, що позивач був зареєстрований у спірній квартирі однак з початку 2004 р. не проживав за місцем реєстрації, а тому втратив право на проживання у цій квартирі ще у 2004 році. В момент укладення договору купівлі-продажу сторонами були додержані вимоги ст. 203 ЦК України, а тому відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем. Просив відмовити в задоволенні позову. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] та їх представник позовні вимоги не визнали та просили відмовити у його задоволенні. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] пояснили, що у 2001 році вселилися у спірну квартиру та позивач до весни 2003 року періодично проживав з ними, але він антисоціальний спосіб життя, вчиняв сварки та бійки з ними, а весною 2003 р. взагалі пішов з дому та більше про його місце знаходження та проживання їм не було відомо. Про те, що позивач відбував покарання в місцях позбавлення волі їм не було відомо, оскільки ніяких стосунків з ними він не підтримував, не листувався, не телефонував. Вважають що позивач втратив право на проживання та право на приватизацію ще у 2004 р., оскільки добровільно покинув квартиру та був відсутній за місцем реєстрації без поважних причин понад 6 місяці, а тому правомірно зняти з реєстрації в цій квартирі, приватизація квартири та її продаж проведено у відповідності з вимогами чинного законодавства. Представники Миколаївської міської ради, Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, управління державної міграційної служби України в Миколаївській області, Національний банк України в судове засідання не з'явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності на підставі наявних у справі доказів. Представник Реєстраційної служби Головного управління юстиції у Миколаївській області, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. 03.08.2001 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради [PERSON] виданий ордер №670 на житлове приміщення квартиру [ADDRESS]. З 21.03.2003 року у вказаній квартирі зареєстровані [PERSON], її син [PERSON] та з 18.06.2004 року донька [PERSON] рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11.11.2003 року [PERSON] визнаний таким, що втратив право користування спірною квартирою. Відповідно до акту про не проживання від 06.12.2011 року, засвідченого головою правління ОСББ «Наш Дом» [PERSON], [PERSON], зареєстрований за адресою: [INFO], з 2004 року не проживає за даною адресою, що підтверджено підписами свідків [PERSON], [PERSON] Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08.02.2012 року [PERSON] визнано таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS]. 24.07.2012 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до органу приватизації з заявою про оформлення передачі в приватну спільну часткову власність спірної квартири. Згідно довідки ОСББ «Наш дом» №15 від 24.07.2007 року у квартирі [ADDRESS] мешкають і мають право на житло 2 особи [PERSON] та [PERSON] Розпорядженням органу приватизації №1488-р від 06.09.2012 року було задоволено заяву [PERSON] про приватизацію квартири [ADDRESS] (передачу квартири в приватну спільну часткову власність). 06.09.2012 року Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради [PERSON] та [PERSON] у порядку приватизації видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру в рівних частках по 1/2 частини на кожного, яке 02.10.2012 р. зареєстровано в єдиному реєстрі права власності на нерухоме майно. 11.12.2012 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON]. Також, з матеріалів справи вбачається, що з 21.03.2003 р. по 20.03.2012 р. [PERSON] був зареєстрований у [INFO] (довідка ОСББ "Наш Дом" № 534 від 03.02.2015 р.). З досліджених в судовому засіданні матеріалів цивільної справи №2-1412/1346/12 (№2/487/197/13) вбачається, що 09.12.2011 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08.02.2012 року задоволено позов [PERSON] та визнано [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS]. 30.10.2012 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про скасування заочного рішення від 08.02.2012 року. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.11.2012 року заочне рішення цього суду від 08.02.2012 року, яким позивача визнано таким, що втратив право користування квартирою, було скасовано та справу призначено до розгляду на 22.01.2013 року. Відомості про те, що [PERSON] або [PERSON] було вручено ухвалу суду від 09.11.2012р. про скасування заочного рішення, в матеріалах справи відсутні. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 29.03.2013 року позов [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом залишено без розгляду. Згідно ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, але відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при здійснені своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Зі змісту статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Набуте громадянами право на квартири державного житлового фонду є непорушним (ст. 41 Конституції України), забезпечується державою і захищається судом (ст. 55 Конституції України). Згідно зі ст. 346 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають двоє і більше наймачів, та відповідних господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Аналогічна вимога міститься і в п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992 року №56, згідно з яким передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом з наймачем. Доводи позивача про те, що він був позбавлений можливості приймати участь у приватизації,оскільки був знятий з реєстрації на підставі рішення суду в результаті омани з боку відповідачів, не ґрунтуються на матеріалах справи та нічим не підтверджуються. Діюче законодавство пов'язує право особи на участь у приватизації з її правом на житло та фактом проживання у квартирі, а не лише з фактом її реєстрації у спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», що узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом України в постанові від 30 січня 2013\~року в справі №6-125цс12. Виходячи з аналізу змісту Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сімї. Підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами визначені у ст. 71 ЖК України. Так, із пояснень свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] встановлено, що позивач [PERSON] у спірній квартирі не проживав з початку 2004 року. Зазначене також підтверджується актом про не проживання, складеним 06.12.2011 р. ОСББ "Наш Дом". Посилання позивача на те, що він не втратив право на проживання у спірній квартирі оскільки відбував покарання в місцях позбавлення, а тому був відсутній за місцем проживання з поважних причин і за ним зберігалось право на житло на момент приватизації, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, а саме: довідкою про звільнення № 07046 відповідно до якої [PERSON] відбував покарання за вироком від 17.08.2007 р. в Казанківській виправній колонії з 16.05.2007 року по 14.09.2012 р. та прямує до місця проживання - [ADDRESS]; вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.05.2005 р. відповідно до якого [PERSON] засуджено до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, обчислюючи термін покарання з 23.12.2004 р.; постановою місцевого суду Арбузинського району Миколаївської області від 16.11.2006 р. згідно з якою [PERSON] встановлено адміністративний нагляд. Таким чином судом встановлено, що з початку 2004 року до 23.12.2004 р. (дата затримання) та з 16.11.2006 р. по 16.05.2007 р. [PERSON] не знаходився у місцях позбавлення волі, однак, як вбачається з пояснень свідків, не мешкав за зареєстрованим місцем проживання у спірній квартирі, що свідчить про те, що ще у 2004 році позивач втратив право користування житлом. Крім того, у згаданій довідці про звільнення місцем проживання позивача зазначена інша адреса - [ADDRESS], що свідчить про те, що на момент звільнення (14.09.2012р.) [PERSON] не мав наміру проживати у [INFO]. Докази того, що на час перебування на свободі [PERSON] проживав у спірній квартирі або не проживав, але за ним зберігалося право на житло відповідно до чинного законодавства, суду не надані. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судам роз'яснено, що наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Отже, наявності рішення суду про виселення чи про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, є не обов'язковим. Таким чином, факт скасування рішення суду про визнання таким, що втратив право на житло, відповідно до ст. ст. 60-61 ЦПК України, не є преюдиційним (таким, що не підлягає доказуванню) для позову про визнання приватизації незаконною та сам по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог позивача, який у спірній квартирі не проживав, а відтак і не мав права на рівні з відповідачами її приватизувати на умовах передбачених Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Тому посилання представників позивача на ту обставину, що скасування заочного рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08.02.2012 року є підставою для визнання недійсною приватизації, суд вважає необґрунтованими, оскільки залишення позову без розгляду не свідчить про те, що позивач фактично проживав у спірній квартирі, а саме по собі скасування рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не відновлює права на приватизацію, так як позов залишено без розгляду з процесуальних підстав. Зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України вбачається, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Позивачем не доведено, що спірна квартира приватизована з порушенням вимог Закону, а тому його доводи про порушення права на приватизацію спірної квартири, що є підставою для визнання приватизації незаконною, визнання правочинів на підставі ч.1 ст.215, ч.1,3,5 ст.203 ЦК України недійсними, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Досліджені докази та встановлені по справі обставини вказують на те, що приватизація спірної квартири проведена у відповідності до вимог закону; волевиявлення власника квартири на вчинення правочину з метою відчуження свого майна на користь іншої особи було вільним; підстави для визнання договорів купівлі-продажу, укладеного 11 грудня 2012 року між [PERSON], [PERSON] і [PERSON], такими, що не відповідають вимогам статті 203,215 ЦК України, відсутні, а позовні вимоги позивача у вказаній частині задоволенню не підлягають. Вселення у спірну квартиру, без згоди її власника [PERSON], суперечить нормам матеріального права та встановленим обставинам справи, тому у вказаній частині позовні вимоги також задоволенню не підлягають. Оцінюючі надані сторонами по справі докази в сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані та задоволенню не підлягають, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed