Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання нерухомого майна спільним майном подружжя, визначення частки померлої у праві сумісної власності даної квартири, визначення права власності на 1/4 частину квартири. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 10.09.2018 відкрито провадження у цивільній справі за позивною заявою [PERSON] до [PERSON] , треті особи: Комунальне підприємство Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, Десята Київська державна нотаріальна контора, Головне управління юстиції у м. Києві, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання нерухомого майна спільним майном подружжя, визначення частки померлої у праві сумісної власності даної квартири, визначення права власності на 1/4 частину квартири. Позивач мотивує позовні вимоги тим, що [INFO] у віці 67 років померла мати позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її смерть, виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Так, за своє життя мати позивача [PERSON] , знаходилась в офіційному шлюбі із [PERSON] . Під час шлюбу придбали квартиру [ADDRESS] , оформивши договір купівлі-продажу на [PERSON] . Даний договір купівлі-продажу квартири було оформлено 14 серпня 1998 року на бланку ААО № 902357 та зареєстровано 22 вересня 1998 року в БТІ м. Києва шляхом запису в реєстрову книгу під № 5020. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є позивач [PERSON] (донька) та [PERSON] (чоловік).У встановлений законом термін та порядок позивач звернулася до Десятої Київської державної нотаріальної контори м. Києва із відповідною заявою про прийняття спадщини. В свою чергу [PERSON] жодних дій направлених на оформлення прийнятої фактично спадщини та отримання спадку після смерті своєї дружини - [PERSON] не здійснював.Крім позивача до Десятої Київської державної нотаріальної контори м. Києва звернулись фінансові установи, а саме: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» з претензією кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України та АТ «Дельта банк».В зв`язку з тим що в матеріалах спадкової справи №496/2016 відкритої після смерті [PERSON] відсутній право установчий документ це позбавляє позивача права отримати частину спадку, яка залишилась після смерті її матері. В той же час в матеріалах спадкової справи №496/2016 знаходиться інформаційна довідка, видана Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2017 №40370 від 17.10.2017, що підтверджує факт належності квартири [ADDRESS] родині Зайцевих. Позивач [PERSON] надала всі необхідні довідки та документи до Десятої Київської державної нотаріальної контори для оформлення спадщини, крім право установчого документу на квартиру [ADDRESS] , так як даний документ відсутній. Державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Гаєвська О.О. винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та повідомила, що у [PERSON] відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно і право власності [PERSON] за своє життя на себе не зареєструвала. Так, документи на квартиру [ADDRESS] не були оформлені та отримані [PERSON] за її життя, так як були оформлені на її чоловіка під час їх знаходження в шлюбі, а тому це унеможливлює спадкоємицею - [PERSON] оформити спадщину в Десятій Київський державній нотаріальній конторі. У зв`язку з викладеним вище позивач просить суд задовольнити позовні вимоги, а саме визнати спільним майном подружжя в рівних частинах, а саме по 1/2частини квартири [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] , яка померла [INFO] , як набутим за час шлюбу; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/4частину квартири [ADDRESS] , житлової площі 19,1кв.м., загальної площі 37,3кв.м.; визнати за [PERSON] право власності на 3/4частини квартири [ADDRESS] , житлової площі 19,1кв.м., загальної площі 37,3кв.м. 24.10.2018 до суду надійшли пояснення від представника третьої особи -Стрюкової Д.Д. відповідно до яких зазначила, що 21.06.2013 [PERSON] було відкрито основний рахунок № [NUMBER] в АТ «Дельта Банк». Після смерті [PERSON] Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося до Десятої Київської державної нотаріальної контори м. Києва з претензією кредитора згідно ст. 1281 ЦК України, а саме «Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги». Станом на 18.10.2018 заборгованість [PERSON] за основним рахунком № [NUMBER] в АТ «Дельта Банк» складає 16938,35грн. 30.10.2018 до суду надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] , відповідно до якого зазначино, що спірна квартира була придбана на власні кошти відповідача [PERSON] , які він одержав від продажу двох кімнат, що підтверджується договором купівлі-продажу 53/100 частини квартири [ADDRESS] від 06.03.1998 та копією договору купівлі-продажу 41/100 частини квартири [ADDRESS] від 26.05.1998. Від продажу двох кімнат відповідач отримав кошти на загальну суму 18175грн, а вартість спірної квартири на момент її придбання становила 12000грн. Отже, спірна квартира, на частину якої претендує позивач, є приватною власністю відповідача, оскільки придбана на його власні кошти, тому дана квартира не може входити в склад спадщини померлої [PERSON] . Позивач безпідставно претендує на частину квартири [ADDRESS] . У зв`язку з викладеним вище представник відповідача [PERSON] просить суд відмовити в позовних вимогах, так як вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. 03.12.2018 до суду надійшла відповідь на відзив від позивача [PERSON] в якому зазначила, що [PERSON] 07 червня 1974 року вийшла заміж за [PERSON] в зв`язку з чим змінила своє прізвище на [PERSON] , що підтверджується складеним актовим записом № 274 від 07 червня 1974 року та витягом 00020002042, оформленим 21 квітня 2018 року. Знаходячись в шлюбі [PERSON] разом зі своїм чоловіком - [PERSON] виплатили пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] кожен за свою частину квартири в повному обсязі. 21 липня 1981 року [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується складеним актовим записом №939 від 21 липня 1981 року та витягом 00020002042, оформленим 21 квітня 2018 року. Після розірвання шлюбу сторони розділили квартиру [ADDRESS] , що підтверджується рішенням суду. Відповідно до розділу вище зазначеної квартири [PERSON] стала співвласником вище зазначеної квартири та отримала 53/100 частин квартири [ADDRESS] , а її колишній чоловік - [PERSON] 47/100 частин вище зазначеної квартири. 28 лютого 1997 року [PERSON] вийшла заміж за [PERSON] уклавши з ним шлюб та змінивши своє прізвище на [PERSON] . Знаходячись в шлюбі [PERSON] 05 грудня 1997 року подарувала своєму чоловіку - [PERSON] 53/100 частин квартири [ADDRESS] . А тому, посилання [PERSON] , що спірна «квартира [ADDRESS] не була придбана за рахунок спільної участі подружжя коштами не відповідають дійсності. 13.02.2019 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від [PERSON] , відповідно до яких зазначив, що у своїй відповіді на відзив позивач визнає факт даруванню [PERSON] 53/100 частини квартири [ADDRESS] від 06.03.1998. З огляду на вищевикладене, з моменту дарування [PERSON] частини квартири [ADDRESS] дана частина квартири переходить власність [PERSON] . Отже, спірна квартира, на частину якої претендує позивач, є особистою приватною власністю відповідача, оскільки придбана на його особисті кошти, тому ні дана квартира, ні її частина не можуть входити в склад спадщини померлої [PERSON] . Позивач [PERSON] та представник позивача Яціва О.Р. в судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача - адвокат Шаповалов А.М. в судових засіданнях заперечував проти позовних вимог, спираючись на відзив та докази які додані до нього. Третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві представника в судові засідання не направив, до суду надійшли пояснення від представника [PERSON] відповідно до яких зазначила, що просить розглядати справу за відсутності представника Головного територіального управління юстиції у місті Києві з урахуванням фактичних обставин справи та ухвалити рішення відповідно до вимог діючого законодавства. Третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» представника в судове засідання не направив, до суду надійшли пояснення представника Банку, відповідно до яких зазначено, що позовна заява та вимоги викладені в ній є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Третя особа - Десята Київська державна нотаріальна контора представника в судові засідання не направила, до суду надійшов лист про розгляд справи за відсутності представника, рішення прийняти згідно чинного законодавства України. Третя особа - Акціонерне Товариство Комерційний Банк «Приват Банк» представника в судові засідання не нправив, до суду 31.10.2018 та 26.03.2019 надішли клопотання від представника про відкладення розгляду справи, інших клопотань, пояснень та заперечень щодо обґрунтування та позиції Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приват Банк» до суду не надходили. Третя особа - Комунальне підприємство Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна представника в судові засідання не направив, повідомлявся належним чином про день та час розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення судової повістки. Третя особа - Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві представника в судові засідання не направив, повідомлявся належним чином про день та час розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення судової повістки. В судому засіданні 18 квітня 2019 року були заслухані свідки, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , свідчення яких судом взято до уваги при ухвалені рішення. Свідок [PERSON] є подругою дитинства позивача, зазначила, що покійна мати позивача постійно працювала, мала забезпечене життя. Про дарування частини квартири не знала. Свідок [PERSON] є подругою померлої [PERSON] , зазначила, що вона зажди працювала та отримувала достойну заробітну плату задля безбідного життя, про дарування частини квартири також не знала. Свідок [PERSON] є колишнім чоловіком померлої [PERSON] , зазначив, що саме у шлюбі з ним подружжям було придбано квартиру [ADDRESS] . В липні 1981 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, а спільно нажите майно подружжям було розділено, в тому числі і квартира [ADDRESS] . Подальша юридична доля 53/100 квартири [ADDRESS] по вул. Райдужна в м. Києві, що належали [PERSON] після розподілу майна, свідку [PERSON] не відома. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити рішення. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 07 червня 1974 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується складеним актовим записом № 274 від 07 червня 1974 року та витягом 00020002042 оформленим 21 квітня 2018 року. 21 липня 1981 року [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується складеним актовим записом № 939 від 21 липня 1981 року та витягом 00020002042 оформленим 21 квітня 2018 року. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 05.12.1996 поділено майно подружжя [PERSON] , а саме квартиру [ADDRESS] , [PERSON] стала співвласником вище зазначеної квартири та отримала 53/100 частин квартири [ADDRESS] , а її колишній чоловік - [PERSON] 47/100 частин зазначеної квартири. 28 лютого 1997 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 28.02.1997 року, видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського району міста Києва, актовий запис № 249. Судом встановлено, що [PERSON] перебуваючи у шлюбі з відповідачем по справі подарувала 53/100частини квартири [ADDRESS] [PERSON] , відповідно до договору Дарування від 05.12.1997, зареєстрованого, 16.12.1997 за № 73/0471. Відповідно до договору купівлі - продажу від 26.03.1998 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив 53/100 частини квартири [ADDRESS] , реєстраційний № 2348-843. Також, 26.05.1998, [PERSON] продав, а [PERSON] купив 41/100 частину квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу, зареєстрованим в реєстрі за № 3-3040. Згідно із п.2 зазначеного вище договору купівлі-продажу, зазначені 41/100 частини квартири належать [PERSON] на підставі свідоцтва про власність на житло, виданого Державним управлінням житлового господарства Мінського району м.Києва 21.10.1997 та зареєстрованим за № 3948, 11.11.1997. Відповідно до договору купівлі - продажу від 14.08.1998 [PERSON] , від імені [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Решетніковою С.І, зареєстровано в реєстрі за №1442. Даний договір купівлі-продажу квартири було оформлено 14 серпня 1998 року на бланку ААО № 902357 та зареєстровано 22 вересня 1998 року в БТІ м. Києва, шляхом запису в реєстрову книгу під № 5020. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації смерті у м.Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 3953. Судом враховано, що спірні правовідносини між [PERSON] і [PERSON] відбувалися під час дії Кодексу про шлюб та сім`ї України (редакція 1963р.), Закону України «Про власність» та ЦК УРСР (редакції 1963р.). Стаття 3 КпШтаСУ, передбачала, що закріплено Конституцією України рівності прав жінки і чоловіка в Україні вони мають у сімейних відносинах рівні особисті і майнові права. Згідно із ст. 22 КпШтаСУ, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. У статті 27 КпШтаСУ, було закріплено, що подружжя може укладати між собою всі дозволені законом майнові угоди. Проте угоди між ними, спрямовані на обмеження майнових прав жінки, чоловіка або дітей, недійсні і не обов`язкові ні для подружжя, ні для третіх осіб. Також, відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 70 Сімейного Кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Так, згідно із статті 16 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності. Суд ставиться критично до тверджень представника відповідача про те, що спірна квартира була придбана на власні кошти відповідача [PERSON] , які він одержав від продажу двох кімнат, а тому квартира [ADDRESS] є його приватною власністю, оскільки судом встановлено, що всі правочини які стосувалися придбання або відчуження нерухомого майна здійснювались під час перебування у шлюбі з [PERSON] , а саме в період з 28.02.1997 по 14.08.1998. Дарування дружиною чоловіку частину своєї квартири, суд вважає, що такі дії були направленні виключено в інтересах сім`ї, як і все наступні дії реалізації та придбання майна в період зареєстрованого шлюбу. Таким чином, факт отримання відповідачем коштів від продажу квартир не може бути підставою для визнання даних коштів особистою власністю одного з подружжя у зв`язку із тим, що не доведено факт передачі грошей за домовленістю на власні, не пов`язані із сім`єю інтереси відповідача. Так, відповідач отримавши грошові кошти, придбав нерухоме майно, де в подальшому проживав з [PERSON] до кінця її життя. Отже, суд вважає, що відповідач діяв в інтересах сім`ї, а тому отримані кошти є спільним майном подружжя і майно придбане на ці кошти також є спільним майном подружжя. Враховуючи викладене вище та обставини справи, суд вважає, що квартира [ADDRESS] була спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , так як на момент оформлення договору купівлі - продажу вказаної квартири [PERSON] та [PERSON] були офіційно одруженні та квартира була придбана в інтересах сім`ї, а тому позовна вимога про визнання нерухомого майна спільним майном подружжя підлягає задоволенню. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя. Відповідно до частини першої статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно п. 1.1 глави 11 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Відповідно до п. 1.2 глави 11 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у повідомленні, що надсилається спадкоємцям померлого, які прийняли спадщину, зазначається склад спільного майна подружжя, на частку якого другий із подружжя, що є живим, просить видати свідоцтво про право власності, а також роз`яснюється право звернення до суду у випадку оспорювання спадкоємцями майнових вимог того з подружжя, що залишився живим. Згідно із п. 2.2. глави 11 розділу ІІ зазначеного Порядку якщо до складу майна, на частку якого видається свідоцтво, входить майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності подружжя на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку. У разі смерті одного з подружжя виникає необхідність розмежування частки одного з подружжя у спільній сумісній власності та спадкового майна. Як зазначається у пункті 4.21 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із правовстановлюючого документа вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи с у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Судом установлено, що [PERSON] - донька померлої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , а тому є спадкоємицею за законом відкритої спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] 12 травня 2018 року [PERSON] звернулась до Десятої Київської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за померлою [PERSON] . Державний нотаріус Десятої Київської державної нотаріальної контори Гаєвська О.О. винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, зазначивши, що у [PERSON] відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно, та те, що право власності [PERSON] за своє життя на себе не зареєструвала. Відповідно до ст. 2 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-ІУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на майно до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в даному випадку 1998 рік, нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність договору купівлі - продажу квартири не позбавляє спадкоємців права на спадщину. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до положень ч.1 ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкоємець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов`язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивачка) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку інших осіб. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв`язана волею сторонніх осіб, що суперечить вищевказаній презумпції. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що відповідно до вимог закону позивачка належним чином прийняла спадщину після смерті [PERSON] у зв`язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючих документів на спадкове майно не можуть оформити на це майно право власності, що унеможливлює в повній мірі володіти та користуватись ним, а також виходячи з положень ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», за яким рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, тому у сукупності встановлених обставин є підстави для задоволення позову про визнання за [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки є обґрунтованим та доведеними. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 3459,86грн. Враховуючи викладене і

Outcome: approved