Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON], [INFO], ІПН:[NUMBER], яка поживає у с.Куйбишевське Котовського району Одеської області, звернулась 12.12.2013 року в суд з цим позовом, вказуючи, що [INFO] року померла [PERSON]. Вона, позивач, фактично з 2003 року доглядала за [PERSON] та її чоловіком [PERSON], а після смерті її чоловіка [INFO] року постійно мешкала спільно з [PERSON] до її смерті, оскільки остання за віком та станом здоров'я не могла самостійно себе обходити та потребувала стороннього догляду. Всі витрати на поховання та поминальні обіди вона понесла самостійно. Відповідно до статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини є день смерті особи. [PERSON] за життя належала на праві приватної власності земельна ділянка площею 1,8707 гектара розташована на території Липецької сільської ради Котовського району, право власності на яку посвідчено державним актом на право власності на землю ІУ-ОД №026247 виданим Котовською райдержадміністрацією 2 березня 2004 року. Чоловік [PERSON] - [PERSON] помер раніше неї, а саме [INFO] року, за життя йому належала земельна ділянка площею 1,8707 гектара розташована на території Липецької сільської ради Котовського району, право власності на яку посвідчено державним актом на право приватної власності на землю серії ІУ-ОД №026248, виданим Котовською райдержадміністрацією 2 березня 2004 року. [PERSON] відповідно до ст. 1261 ЦК України була єдиним спадкоємцем майна [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] мешкали спільно в одному будинку. Відповідно до ст. 1268 ч.2 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України (шість місяців) він не заявив відмову від неї. [PERSON] не відмовлялась від прийняття спадщини земельної ділянки свого чоловіка, тому відповідно до ст. 1268 ч. 2 ЦК України є такою, що прийняла спадщину і до складу спадкового майна [PERSON] належить також і земельна ділянка успадкована нею від [PERSON]. Оформити документи про прийняття спадщини (земельної ділянки чоловіка) [PERSON] до своєї смерті не встигла. Постанова пленуму ВСУ № 5 від 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів що мають юридичне значення» п.16 зазначено, що заява про встановлення факту прийняття спадщини та місця її відкриття може бути розглянута судом у порядку окремого провадження, якщо орган, який вчиняє нотаріальні дії, не вправі видати заявникові свідоцтво про право на спадщину через відсутність або недостатність документів, що необхідні для підтвердження в нотаріальному порядку факту вступу в управління або володіння спадковим майном. В даному випадку нотаріусом визнано за достатні подані нею документи для визнання прийняття спадщини спадкодавця [PERSON] спадкоємцем [PERSON], але отримати свідоцтво про спадщину на обидві земельні ділянки вона позбавлена можливості з інших причин (відсутності витягу з державного земельного кадастру та витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Вказане підтверджується також листом державного нотаріуса Полякової М.В. від 22.11.2013 року за вих. №1216/01-16 відповідно до якого об'єктом спадщини також є земельна ділянка право власності на яку посвідчено державним актом про право приватної власності на землю виданим 2 березня 2004 року на ім'я [PERSON]. Державні акти про право приватної власності на землю видані у відповідності до законодавства, яке діяло на момент набуття права власності на землю [PERSON] та [PERSON], а відомості про земельні ділянки на той час до державного кадастрового реєстру не заносились, кадастровий номер земельним ділянкам не надавався. Померла склала заповіт, відповідно до якого все її майно, де б воно не було із чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право вона заповіла їй, позивачеві. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Тобто у даному випадку має відбутись перехід права власності на земельні ділянки від [PERSON] до неї. Статтею 1225 ЦК України визначено, що спадкування права на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Постановою пленуму ВСУ від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» п.10. наголошено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до ст.1269 ЦК України вона виявила своє бажання прийняти спадщину шляхом подання нотаріусу Котовської районної державної нотаріальної контори Одеської області Полякової М.В. заяви про прийняття спадщини. Однак зареєструвати право власності на земельні ділянки я не можу з декількох причин: - Відсутності кадастрового номеру земельної ділянки в правовстановлюючих документах; - Відсутності технічної документації з оцінки земель; - Неможливості виготовити землевпорядну документацію необхідну для надання реєстрації земельних ділянок у державному земельному кадастрі та надання їм кадастрового номера. У відповідності до ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до вказаного кодексу Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Статтею 131 вказаного Кодексу зазначено, що громадяни України, мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі, успадкування. Статтею 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Стаття 126. Земельного кодексу України визначає, що право власності на земельну ділянку оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Аналогічні вимоги зазначені в статті 126 закону України «Про державний земельний кадастр» згідно з якою право власності земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до вимог ст.З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає з моменту такої реєстрації. Статтею 4 закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що обов'язковій реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно. Статтею 5 встановлено, що у державному реєстрі прав реєструються права на земельні ділянки. Статтею 9 вказаного закону визначено, що державний реєстратор (яким також є нотаріус) повинен встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих у документах. Оскільки, як зазначено вище, кадастровий номер земельним ділянкам не надавався, то вона не має змоги надати його нотаріусу для визначення наявності або відсутності суперечностей, а останній не може їх визначити навіть шляхом подання запиту до органів виконавчої влади (управління Держемагенста в Котовському районі), оскільки навіть у районному управлінні Держземагенства вказана інформація відсутня. Статтею 16 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що заява про державну реєстрацію прав власності на земельну ділянку, за письмовою заявою правонабувача, може подаватися державним кадастровим реєстратором, який здійснив державну реєстрацію такої земельної ділянки. Оскільки на момент реєстрації права власності на вказану земельну ділянку кадастровий номер не надавався та відомості про неї не заносились до кадастру, то вона позбавлена можливості набути права власності на земельну ділянку на підставі вказаної статті. Статтею 19 закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку у випадках, встановлених законом. Статтею 28-1 ч. 2. вказаного закону передбачено, що орган, який здійснює ведення Державного земельного кадастру (в даному випадку управління Держземагенства), надає органу державної реєстрації прав інформацію про кадастровий номер земельної ділянки, кадастровий план зареєстрованої земельної ділянки, право доступу до перегляду кадастрових карт (планів). Інформація, одержана від органу, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, вноситься державним реєстратором під час здійснення державної реєстрації прав на відповідний об'єкт до розділу Державного реєстру прав, який містить відомості про нерухоме майно. Як зазначено вище, кадастровий номер земельним ділянкам не надавався і з зазначених причин в управлінні Держземагенства у Котовському районі відсутня інформація про кадастровий номер та план земельних ділянок, що позбавляє її змоги реалізувати своє право на спадкування нерухомого майна (земельних ділянок) [PERSON]. У відповідності до ст. 11 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" порядок ведення Державного реєстру прав визначає Кабінет Міністрів України. Статтею 15 вказаного закону встановлено, що перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011р. N1141 затверджено «Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» (надалі «Порядок ...») пунктом 10 якого державного реєстратора (у тому числі нотаріуса) зобов'язано під час розгляду заяви (запиту) здійснювати пошук у Державному реєстрі прав відомостей про нерухоме майно; право власності та суб'єкта цього права; інші речові права та суб'єкта цих прав. Пунктом 11 встановлено, що пошук у Державному реєстрі прав відомостей здійснюється за реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна. У разі, коли відомості про реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна у заяві (запиті) не зазначаються, пошук у Державному реєстрі прав відомостей здійснюється «за кадастровим номером земельної ділянки» (ідентифікатором). Вона позбавлена можливості надати державному реєстратору (нотаріусу) дані щодо кадастрового номеру, оскільки кадастровий номер земельним ділянкам не надавався. Крім того, кадастровий номер також потрібен для внесення державним реєстратором (нотаріусом) запису про нерухоме майно оскільки П.20.вказаного «ПОРЯДКУ...» визначено, що з метою проведення державної реєстрації виникнення права власності державний реєстратор (нотаріус) вносить до запису про нерухоме майно такі відомості щодо земельної ділянки: дату державної реєстрації земельної ділянки; найменування органу, що провів державну реєстрацію земельної ділянки; кадастровий номер земельної ділянки; площу земельної ділянки; цільове призначення земельної ділянки; підставу для внесення запису про нерухоме майно: назву рішення; дату формування рішення; індексний номер рішення; прізвище, ім'я та по батькові державного реєстратора; найменування нотаріальної контори, назву нотаріального округу. Пунктом 36 «Правил..» встановлено, що для формування та видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно державний реєстратор вносить до Державного реєстру прав відомості щодо нерухомого майна (зокрема земельної ділянки): дату державної реєстрації земельної ділянки; найменування органу що провів державну реєстрацію земельної ділянки; кадастровий номер земельної ділянки; площу земельної ділянки; цільове призначення земельної ділянки. Аналогічні вимоги містить глава 10 п. 4 підпункт 4.20. Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, відповідно до якої «Видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі документів, оформлених відповідно до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та витягу з Державного земельного кадастру». Також, обов'язковим є отримання витягу з державного земельного кадастру при вчиненні правочинів щодо земельної ділянки у відповідності до вимог ст. 38 п. 2 закону України «Про державний земельний кадастр». На момент набуття права власності на вказані земельні ділянки землевпорядна документація не виготовлялась, оскільки це не було передбачено діючим законодавством з вказаних причин вона не може надати нотаріусу всіх необхідних документів для проведення державної реєстрації та видачі свідоцтва про право власності на земельні ділянки. Відповідно ст.7-1 Закону України «Про державний земельний кадастр» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин, здійснює підготовку земельно-кадастрової документації та внесення до Державного земельного кадастру відомостей про землі, розташовані у межах державного кордону України; здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, організовує роботи із землеустрою, що проводяться з метою внесення відомостей до Державного земельного кадастру. Статтею 9 вказаного закону визначено, що внесення відомостей до Державного земельного кадастру здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ДЕРЖЗЕМАГЕНСТВО). Державний кадастровий реєстратор здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, присвоює кадастрові номери земельним ділянкам. Однак на підставі вказаного закону вона також не має змоги вжити дій щодо надання кадастрового номеру земельній ділянці та звернутись до державного реєстратора, оскільки у відповідності до ст. 15 закону України «Про державний земельний кадастр» обов'язковим у відомостях про земельну ділянку є зазначення інформації про її власників (користувачів), власник же вказаних земельних ділянок помер, а вона лише спадкоємець. Статтею 21 вказаного закону визначено, що підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру є ^документація із землеустрою щодо формування земельних ділянок. Вона звернулась до землевпорядної організації, яка має ліцензію на виготовлення документації із землеустрою, однак їй також було відмовлено на підставі того, що вона не є власником земельної ділянки, а договори на виготовлення землевпорядної документації укладаються лише з власниками (користувачами) земельних ділянок. Відповідно до ч. 4 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право на нерухоме майно, що виникло до набрання чинності цим Законом, визнається дійсними у разі відсутності його державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Як вже зазначено вище, спадкодавець набув право на земельну ділянку у відповідності до законодавства, яке діяло станом на 2004 рік, яким не передбачалось присвоєння кадастрового номеру земельній ділянці та виготовлення технічної документації з оцінки земель. Ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Статтею 3 ЦК України у якості засад цивільного законодавства визвано неприпустимість позбавлення права власності, судовий захист цивільного права шляхом звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Пленум ВСУ в постанові N 20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вказав, що судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання права власності на майно. Неможливість отримати документ про право власності на вказану земельну ділянку прямо слідує з наведених нею положень діючого законодавства. З вище зазначених причин вона не можу реалізувати своє право на спадкування майна [PERSON] та отримати свідоцтво про право власності на земельні ділянки і за захистом своїх порушених прав вимушена звернутись до суду та просити у відповідності до ст. 16 ЦК України захистити її цивільні права, шляхом визнання права власності за нею як за спадкоємцем. Просила ухвалити рішення суду, яким встановити факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті її чоловіка [PERSON], який помер [INFO] року та визнати за [PERSON], [INFO], як спадкоємцем за заповітом після [PERSON], яка померла [INFO] року, право приватної власності на спадкові земельні ділянки: площею 1,8707 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Липецької сільської ради Котовського району Одеської області, згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-ОД №026247, виданого Головою Котовської райдержадміністрації Одеської області 02.03.2004 року; площею 1,8707 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Липецької сільської ради Котовського району Одеської області, згідно Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-ОД №026248, виданого Головою Котовської райдержадміністрації Одеської області 02.03.2004 року. В ході розгляду справи у суді позивач підтримала позов у повному обсязі. Представник відповідача, в особі Липецького сільського голови Р.І.Тінкован, в судове засідання на виклик суду не з'явився. Надав лист від 08.01.2014 року за №4 про розгляд справи у відсутність представника сільради, в якому позов визнав. Вислухавши пояснення позивача, покази свідка [PERSON] та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Викладені позивачем обставини справи не заперечуються відповідачем та найшли своє підтвердження показами свідка [PERSON], який свідчив, що позивач тривалий час доглядала [PERSON] та [PERSON], які були одинокими та потребували підтримки. Родина бокал проживала по сусідству з позивачем у своєму будинку. Після смерті чоловіка [PERSON] успадкувала його спадщину, однак отримати свідоцтво про спадщину не вспіла, оскільки померла. Після цього позивач стала спільно проживати з [PERSON] та її доглядати. Хоронила [PERSON] та прийняла спадщину за заповітом. Інших спадкоємців у родини [PERSON] не має. Крім показів свідка обставини справи підтверджуються письмовими доказами, які долучено до матеріалів справи. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи неможливість позивача оформити своє право на спадщину в встановленому законом нотаріальному порядку, це право підлягає судовому захисту через визнання за нею права власності на спадкові земельні ділянки.

Outcome: approved