Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, вимоги якого змінював та уточнював, збільшував та зменшував (а.с. 15-18, 35-41), та в обгрунтування якого вказав, що між ним відповідачами існує трудовий спір з приводу визнання незаконним його звільнення з посади директора МКП «Бімік», зміни дати та формулювання причин звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та неповернутої поворотної позики, наданої ним підприємству, у розмірі 16 300 грн. Також просив відшкодувати моральну шкоду, завдану такими неправомірними діями відповідачів, яку оцінює в: 500 000 грн., завдану підприємством, та по 100 000 грн відповідачами [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з тих же підстав та просили його задовольнити. Представник відповідачів заперечив проти заперечення позову за безпідставністю, просив відмовити в задоволенні позову повністю. Свідки [PERSON] та [PERSON], засновники підприємства, в судовому засіданні пояснили, що [PERSON] працював директором їхнього підприємства, обслуговував ТМЦ, до припинення трудових відносин була проведена перевірка, внаслідок якої встановлено нестачу ТМЦ. З цих причин, та на підставі зборів підприємства, [PERSON] було звільнено за втратою довіри. Свідок [PERSON] підтримала покази [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON], бухгалтер підприємства, пояснила, що особисто їй нічого не відомо про нестачу ТМЦ та їх розмір, все придбане майно знаходилося у будинку співзасновника підприємства [PERSON], та він мав до майна цілодобовий доступ. Свідок [PERSON] пояснив, що про розтрату на підприємстві йому нічого не відомо, але він, на прохання [PERSON] та [PERSON], підписував якісь документи чи то акти, однак він їх не читав. Суд заслухав пояснення сторін, свідків, дослідив матеріали справи в межах заявлених вимог та встановив, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з пояснень позивача та матеріалів справи, [PERSON] працював на посаді директора МКП «Бімік» з 24.10.2012 (а.с. 4) та 05.05.2015 подав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. В цей же день засновник підприємства прийняв по акту від [PERSON] у зв»язку з його звільненням печатку, штампи, статутні документи, банківський електронний ключ тощо (а.с. 6). Однак, у цей день звільнення проведено не було. За станом здоров»я [PERSON] з 15.05.2015 оформив лікарняний лист, про що рекомендованим листом з повідомленням повідомив [PERSON], та просив подбати останнього належне зберігання та недопущення втрати майна МКП «Бімік», вказаний лист був отриманий [PERSON] 18.05.2015 (а.с. 7). В цей же день, 18.05.2015, позивач написав повторну заяву про звільнення на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України (а.с. 8-9). 18.05.2015 рішенням позачергових загальних зборів засновників Малого колективного підприємства «Бімік» вирішено усунути з 18.05.2015 [PERSON] від виконання обов»язків директора МКП «Бімік» по день подання ним звіту загальним зборам засновників (а.с. 10). Повторно, 26.05.2015, [PERSON] звернувся до засновників МКП «Бімік» [PERSON] та [PERSON] із заявою про звільнення із займаної посади директора підприємства згідно ст. 38 КЗпП України, з 10.06.2015, за власним бажанням (а.с. 11). Трудову книжку позивач отримав лише 06.07.2015 із записом про звільнення з підприємства за втратою довір»я з 30.06.2016 (ст. 41 п.2 КЗпП) за підписом фізичних осіб (співвласників підприємства) відповідачів [PERSON] та [PERSON] та на підставі рішення позачергових загальних зборів засновників Малого колективного підприємства «Бімік» від 29.06.2015 (а.с. 20). З вказаного рішення вбачається, що підставою недовіри стали «численні недоліки та порушення у фінансово господарській діяльності підприємства, … істотна нестача ТМЦ, тощо», виявлені після проведення фінасово господарської діяльності товариства. Відповідно до положень ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Однак, 10.06.2015 всупереч вимог чинного законодавства та повторної заяви позивача від 26.05.15 р. [PERSON] не було звільнено 10.06.15, не видано трудової книжки, що ускладнило подальше влаштування позивача на іншу роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Трудову книжку відповідач видав позивачеві лише 06.07.2015 р.. Відповідно до п. 4.1 "Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої спільним наказом Мінпраці, Мін'юсту та Мінсоцполітики України № 58 від 29.07.1993 року власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Отже, днем звільнення [PERSON] з посади директора за власним бажанням є 06.07.2015, а не 10.06.2015. Відповідно до п. 2 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 р. № 9 при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Звільнення з підстав втрати довір 'я суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір»я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Однак, відповідачами не надано жодних доказів того, що [PERSON] вчинив дії, які могли бути підставами для втрати довіри з боку засновників підприємства та звільнення за п.2 ст. 41 КЗпП України. Зокрема, відповідачами не надано доказів винних дій чи бездіяльності [PERSON] в порушенні фінансово господарської діяльності, в нестачі товарно матеріальних цінностей, не надано висновків правоохоронних органів, рішень суду про відшкодування шкоди тощо. Враховуючи викладене, а також покази свідків, суд приходить до висновку про неправильність дати і формулювання звільнення [PERSON] із займаної посади директора МКП «Бімік», та необхідне задовільнити позов в цій частині, а саме змінити дату і формулювання причини звільнення та зазначити, що [PERSON] «звільнити за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 06 липня 2015 року». Що стосується позовної вимоги про порушення строків розрахунку при звільненні, судом встановлено наступне. Частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 року № 13, при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Суд виходить з того, що санкція у виді стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні спрямована на забезпечення виконання останнім своїх зобов'язань, визначених ст. 116 КЗпП України, та не спрямована на безпідставне збагачення працівника. Встановлено, що підприємство заборгувало [PERSON] заробітну плату за період з 01.06.2015 по 06.07.2015, що дорівнює 25 робочих днів. Як вбачається із довідки Малого колективного підприємства «Бімік» за вих.№ 01-06.16 від 04.07.2016, сума доходів [PERSON] за квітень 2015 року складає 1918, 56 грн., за травень 1618, 29 грн.(а.с. 149). Таким чином розрахунок середньоденного заробітку [PERSON] наступний: 1918,56 + 1618,29 = 3536, 85 : 39 роб.днів = 90, 68 грн. Отже, підприємство заборгувало [PERSON] заробітну плату за 25 робочих днів, що складає 90, 68 грн. х 25 = 2 267 грн. 21 коп. Також підлягає до стягнення з підприємства на користь позивача сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 06.07.2015 по 21.09.2015 : 49 роб.днів х 90, 68 грн. = 4 443 грн. 73 коп. та середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки : з 10.06.2015 по 06.07.2015 = 17 роб.днів х 90, 68 грн. = 1541 грн. 56 коп. Стосовно позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача 16 300 грн. наданої поворотної фінансової допомоги судом встановлено наступне. Відповідно до заяви на переказ готівки №4762 [PERSON] 28.04.2015 перевів на рахунок МКП «Бімік» 16300 грн. поворотної фінансової допомоги (а.с. 63). Відповідачі не заперечують факту надання такої допомоги, однак вважають, що цю позовну вимогу слід вирішувати в порядку господаського судочинства. Однак, як стверджує позивач та вбачається із заяви (а.с. 63), вказану допомогу він надавав як фізична особа, а тому суд вважає цю вимогу обгрунтованою та такою, що підлягає до задоволення. Також суд вважає обґрунтованою вимогу позивача щодо відшкодування моральної шкоди в звязку з невиплатою належної суми зароблених коштів, невидачею трудової книжки, оскільки відповідачем були порушені його законні права, тому суд, враховуючи характер та обсяг страждань, їх тривалість, задовольняє позов цій частині частково, оцінює моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. та стягує її на користь позивача з відповідача МКП «Бімік». Разом з тим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог до [PERSON] Дмитровича і [PERSON], оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з Малим колективним підприємством «Бімік», та не підтвердив відповідними доказами завдання моральної шкоди йому засновниками підприємства, клопотань про витребовування таких доказів не заявляв.

Outcome: partial