Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

І. Виклад позиції позивача. 1. 24.02.2020 [PERSON] звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова та подавши виправлену позовну заяву від 16.03.2020 просила визнати за [PERSON] право одноособової приватної власності на квартиру [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що в період шлюбу сторонами за договором купівлі-продажу було придбано квартиру [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем, проте при придбанні вказаної квартири були використані кошти лише позивачки, які надані її батьком згідно розписки від 20.06.1996 року. Відповідач не здійснював утримання сина [PERSON] , тому на підставі судового наказу стягнуті аліменти на утримання дитини. Оскільки за змістом розписка від 20.06.1996 року є договором дарування коштів від батька своїй дочці позивачці [PERSON] , тому придбання квартири 28.06.1996 року, яка номінально оформлена на відповідача є власністю [PERSON] в цілому. До теперішнього часу вона мешкає в цій квартирі, добросовісно та безперервно володіє і користується цим нерухомим майном, оскільки ця квартира є її постійним житлом. Відповідач не дбає про матеріальне забезпечення сім`ї, не сплачує аліментів, неповнолітні діти проживали разом з позивачкою, яка їх самостійно утримувала. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 2. 03.04.2020 позивач надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. 3. Відповідач не використав свого права на безпосередню участь у судовому засіданні, про час та місце розгляду справи сповіщався у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не повідомив. ІІІ. Процесуальні дії у справі. 4. Ухвалою суду від 05.03.2020 р. позовна заява була залишена без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків (а.с. 46, 47). 5. Ухвалою суду від 17.03.2020 року загальне позовне провадження по справі відкрито, призначено справу до судового засідання, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк подати відзив на позов. 6. Ухвалою суду від 14.05.2020 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. 7. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснювалось. IV. Фактичні обставини, встановлені судом. 8. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 05.08.1995 року було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). 9. Сторони від шлюбу мають дітей - сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] [INFO] (а.с. 9, 10). 10. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова 21.12.2007 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12, 13). Видано свідоцтво про розірвання шлюбу 04.01.2011 (а.с. 14). 11. Судовим наказом Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.11.2018 сятгнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] в розмірі ј заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26.10.2018 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 15). 12. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04.11.2019 року позбавлено батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] (а.с. 17, 18). 13. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 28.06.1996 р. [PERSON] купив трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Право власності [PERSON] зареєстроване у КП "ЧМБТІ" (а.с. 24, 33). 14. Згідно з технічним паспортом на квартиру [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] , квартира складається з трьох кімнат, а саме першої кімнати 12,0 кв.м., другої кімнати 16,0 кв.м., третьої кімнати 10,4 кв.м., кухні площею 9,9 кв.м., вбиральні площею, ванни, коридору площею 12,3 кв.м. (а.с.34-36). 15. Згідно з розпискою від 20.06.1996 року [PERSON] отримала від своїх батьків [PERSON] , [PERSON] гроші в розмірі 1 млрд 50 млн купонів карбованців та 2000 доларів США на придбання житла і проведення ремонту квартири за адресою: [ADDRESS] в зв`язку з народженням сина і укладенням шлюбу (а.с. 38). V. Оцінка суду. 16. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. 17. У відповідності зі ст. 328 ЦК України право власності виникає на підставах, не заборонених законом, і вважається придбаним правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність придбання права власності не встановлена судом. 17. З роз`яснень, що містяться у п.37 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 р. № 5 вбачається, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). 18. Таким чином, судом встановлено, що відповідач набув право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. Право власності [PERSON] зареєстроване в КП "ЧМБТІ" в 1996 році. 19. В той же час під час придбання квартири [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Положенням ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 20. Однак, Сімейним кодексом України не визначено положення щодо чинності норм сімейного законодавства в часі. Але згідно ст.8 Сімейного кодексу України якщо особисті немайнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Так, за змістом ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 21. Підсумовуючи вищенаведене, суд зазначає, що обставини справи щодо придбання відповідачем квартири під час перебування у зареєстрованому шлюбі мали місце 28.06.1996 р., в той час як Сімейний кодекс України був прийнятий 10 січня 2002 р., а набув чинності з 01.01.2004 р. Таким чином, положення Сімейного кодексу України стосовно підстав для визнання майна особистою приватною власністю дружини, як позивача у даній справі не можуть бути застосовані щодо виниклих між сторонами правовідносин. 22. Згідно з п.2 Указу президії Верховної ради УРСР "Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім`ю УРСР" від 29.12.1969 р., Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР застосовується до шлюбно-сімейних правовідносин, що виникли після введення його в дію, тобто з 01 січня 1970 р. 23. Положенням ст.22 КпШС передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном . Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. 24. За змістом ст.23 КпШС майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Статтею 24 КпШС визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. 25.Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що оскільки [PERSON] набув право власності на зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу, під час придбання квартири перебував в зареєстрованому шлюбі, тому зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя. 26. Позивач, як на підставу своїх позовних вимог про визнання права особистої приватної власності на квартиру зазначає, що вказана квартира була придбана за її особисті кошти, які передані останній на підставі розписки від 20.06.1996 року, вона до теперішнього часу проживає в зазначеній квартирі, безперервно володіє та відкрито користується цим нерухомим майном, вживає заходи з його утримання. Розмірковуючи над такими доводами позивача, суд зазначає наступне. 27. Положенням ст.355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 28. За змістом ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. 29. Положенням ст. 24 КпШС, на яку посилається позивачка, визначено, що роздільним майном подружжя, є майно яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. 30. Таким чином, за змістом вимог [PERSON] вона згідно розписки від 20.06.1996 року, який визначила договором дарування коштів подружжям [PERSON] своїй дочці [PERSON] придбала квартиру 28.06.1996 року, яка є власністю позивачки в цілому. В той же час як судом встановлено, вказана боргова розписка, яка не посвідчена нотаріально вказує лише на передачу коштів та не є договором дарування, тому не доводить придбання спірної квартири за особисті кошти [PERSON] 31. Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що ані спеціальних, ані загальних підстав для визнання ха [PERSON] право одноособової приватної власності на квартиру [ADDRESS] під час судового розгляду не встановлено. 32. Окрім того, підстави наведені позивачкою для визнання за нею права власності на квартиру, які викладені у статтях 28, 29 КпШС (хоча позивачка і не посилається на зазначену норму права), а саме поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя та збільшення частки одного з подружжя, утримання нерухомого майна не є підставою для визнання права одноособової приватної власності за позивачем. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. 33. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з урахуванням відмови у позові, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed