Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

09.03.2016 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до ДП «Укршахтгідрозахист» про стягнення заробітної плати, не виплаченої при звільненні працівника, середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, та компенсації втрати доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, посилаючись на те, що 04.06.2015 року, згідно наказу від 04.06.2015 року № 87-к, її було звільнено з посади машиніста насосних установок 3 розряду водовідливного комплексу шахти «Центральна» ДП «Укршахтгідрозахист». При звільнені їй не було виплачено заробітну плату за період з грудня 2014 року по червень 2015 року у сумі 25839,38 грн., а також не було виплачені виплати у відповідності до ст. ст. 47, 116 та 117 КЗпП України та станом на день звернення до суду загальна сума заборгованості становить 72286,72 грн. (з них 25839,38 грн. - заробітна плата, 43549,92 грн. становить середній заробіток за весь час затримки до дня подання позовної заяви, 2897,42 грн. - компенсація втрати доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати). Посилаючись на статті 116, 117 КЗпП України, позивачка просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати в розмірі 43549,92 грн. згідно наданого до суду розрахунку. У судове засідання, 19.05.2016 року, позивач та представник позивача не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Представник позивача направив до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, про причини неявки суд не повідомив, та зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі посилаючись на обставини викладені в позовній заяві (а.с. 38). У судовому засіданні, 19.05.2016 року, представник відповідача ДП «Укршахтгідрозахист» позов визнав частково, в розмірі невиплаченої заробітної плати в сумі 25839,38 грн. та надав суду письмові заперечення, зазначивши, що строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за весь час затримки закінчився, позивач звернувся до суду після спливу тримісячного терміну. При цьому послався на те, що дійсно, на день розрахунку з позивачем не було йому виплачено заробітну плату, заперечував, що стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, та компенсації втрати доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, посилаючись на відсутність вини підприємства у несвоєчасні виплаті заробітної плати. ДП «Укршахтгідрозахист» є неприбутковою організацією відповідно до п.п.2.1 Статуту. Фінансування підприємства здійснюється Міністерством енергетики та вугільної промисловості України виключно за рахунок коштів Державного бюджету України, які повинні перераховуватися на відповідні рахунки Державного казначейства України. Заборгованість із заробітної плати виникла за незалежних від відповідача обставин, а саме у зв'язку із неперерахуванням коштів Міненерговугілля (а.с. 23-24). Представник третьої особи Державної казначейської служби України до суду не з'явився про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, і не оспорюється учасниками процесу, що позивача з 04.06.2015 року, згідно наказу від 04.06.2015 року № 87-к, було звільнено з посади машиніста насосних установок 3 розряду водовідливного комплексу шахти «Центральна» ДП «Укршахтгідрозахист» (а.с. 7-8). Як вбачається з довідки, виданої [PERSON], заборгованість по виплаті заробітної плати становить 34400,97 грн. (а.с. 9). Як стверджує позивач, і не оспорюється відповідачем, позивачу не було виплачено кошти в розмірі 25839,38 грн. за період з грудня 2014 року по червень 2015 року. Судом встановлено, що на день звільнення - 04.06.2015 року у в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, з позивачем не було проведено кінцевий розрахунок із заробітної платі. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 25839,38 грн. за період з грудня 2014 року по червень 2015 року та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку в сумі 43549,92 грн., виходячи з розміру середньоденної заробітної плати розрахованого за період з 05.06.2015 року по 02.03.2016 року, середньоденний заробіток, згідно проведеного позивачем розрахунку становить 160,11 грн., кількість днів затримки згідно заявлених меж позивача становить 272 дня. Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так, відповідно до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі Закон), цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення. Статтею 1 цього Закону передбачено, що період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Розпорядженням КМУ №1275 від 02 грудня 2015 року затверджено перелік населених пунктів де здійснювалась антитерористична операція, і в цьому переліку зазначено м. Антрацит. Розпорядженням КМУ від 07 листопада 2014 року № 1085 затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення. До цього переліку зокрема належить і м. Антрацит. Постановою Правління Національного банку України № 466 від 06.08.2014 року «Про призупинення здійснення фінансових операцій», доручень Президента України, рішень Ради національної безпеки і оборони України, доручень КМУ було призупинено казначейське обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів на території, яка не контролюється українською владою, а також банки України, небанківські установи та національний оператор поштового зв'язку, які є учасниками платіжних систем призупинили здійснення усіх видів фінансових операцій на зазначеній території. Згідно за ст.1 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» від 13.01.2015 року заборгованість із виплати заробітної плати, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції, має бути погашена до 31.12.2015 року. Пунктом 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» зупинено дію статті 1 Закону України "Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси" (Відомості Верховної Ради України, 2015 р., № 13, ст. 84) до завершення антитерористичної операції. Відповідач неодноразово звертався до різних Міністерств з листами, щодо вирішення питання виплати заборгованості по заробітній платі (а.с. 55-56, 57,58-59, 60-61, 62). Окрім того, відповідач надав докази, проте, що не встановленні особи 17.11.2014 року незаконно захопили будівлю та майно ДП «Укршахтгідрозахист» та м (а.с.52, 52). Відтак, суд приходить до висновку, що відповідачем доведено, відсутність своєї вини, щодо несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні. Таким чином вимоги, позивача в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, та компенсації втрати доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, задоволенню не підлягають, оскільки відповідач довів відсутність своєї вини, щодо несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні. Щодо посилань представника відповідача, на застосування строків позовної давності суд, вважає їх безпідставними, з огляду на наступне. Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22.01.2014 року у справі №6-159цс13. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в заявлених межах, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення заробітної плати, не виплаченої при звільненні працівника в заявлених межах в розмірі 25839,38 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються: позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Таким чином встановлено, що позивача при подачі до суду позову, було звільнено від сплати судового збору. Судові витрати покласти на відповідача пропорційно задоволених вимог у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial