Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась в суд з вказаним позовом, мотивуючи тим, що [INFO] померла її мати [PERSON], яка була зареєстрована в [ADDRESS]. Після смерті матері залишилось спадкове майно - земельна ділянка площею 1,26 га, яка розташована на території Іванковецької сільської ради Дунаєвецького району Хмельницької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, право власності на яку посвідчене Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Позивачка є спадкоємцем за законом першої черги, як дочка померлої, однак нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку в зв'язку з тим, що у правовстановлюючому документі - Державному акті на право власності на земельну ділянку відсутня дата видачі та номер реєстрації державного акта, а тому звертається до суду. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась, однак подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити.. Представник відповідача Дунаєвецької міської ради Хмельницької області в судове засідання також не з'явився, однак подав заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи Дунаєвецької районної державної адміністрації Хмельницької області в судове засідання не з'явився, до суду подано заяву про розгляд справи у їх відсутності, проти задоволення позову не заперечують. Суд, дослідивши матеріали справи та заяви сторін, вважає, що позов підлягає до задоволення, а розгляд справи слід провести у порядку ст.197 ЦПК України. Так ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що [PERSON] народилась у 1956 році, її мати - [PERSON], дівоче прізвище позивачки "[PERSON]", у 1974 році зареєструвала шлюб і їй присвоєно прізвище "[PERSON]", що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та про одруження серії [NUMBER]. Також встановлено, що [INFO] померла [PERSON], яка була зареєстрована в [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER]., після смерті якої залишилося спадкове майно, зокрема земельна ділянка площею 1,26 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Іванковецької сільської ради Дунаєвецького району Хмельницької області, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку. Позивачка [PERSON] спадщину прийняла належним чином, оскільки постійно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується копією рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 30.06.2017 року, інших спадкоємців, які б прийняли спадщину або претендують на неї, немає, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, що видно із Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру про спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину від 01.08.2017 року. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі розпорядження Дунаєвецької районної державної адміністрації №291/2006-р від 12 квітня 2006 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], яка розташована на території Іванковецької сільської ради Дунаєвецького району Хмельницької області, площею 1,26 га, у межах згідно з планом, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER]. Згідно постанови приватного нотаріуса Дунаєвецького районного нотаріального округу Бугерко Н.А. від 28 квітня 2017 року нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, яка належала померлій [PERSON], в зв'язку з відсутністю у правовстановлюючому документі на вказане майно відсутня дата видачі та номер реєстрації державного акта. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. На підставі абз.2 п.1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року №139-У) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (п.1 розділу X доповнено абз.2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року №509-УІ). Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87; 90, 97, 100, 102, 108, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161. 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЩІК України,статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що Державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], яка розташована на території Іванковецької сільської ради Дунаєвецького району Хмельницької області, площею 1,26 га, у межах згідно з планом, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, який виданий Дунаєвецькою районною державною адміністрацією на ім'я [PERSON] порушує права позивачки на оформлення спадщини, не відповідає вимогам закону, оскільки у ньому не вказана дата видачі та номер реєстрації, а тому суд вважає, що заявлений позов в частині визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до п. «г» ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Позивачка позбавлена можливості іншим чином, ніж у судовому порядку визнати за собою право власності на земельні ділянки. Згідно п.3.5 листа ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону. Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця); до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. А тому, суд вважає, що вимоги позивачки [PERSON] про визнання права на земельну ділянку в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO].

Outcome: approved