Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

У грудні 2014 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON], третя особа - Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації про усунення перешкод у вихованні дитини та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що з грудня 2010 року по серпень 2011 року [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу за місцем фактичного проживання позивача - [ADDRESS]. 06 грудня 2010 року у позивача з відповідачем народився син [PERSON]. Після розірвання фактичних шлюбних відносин з відповідачем, малолітній син [PERSON] залишився проживати з матір'ю [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS]. З початку вагітності та з моменту народження дитини і до розірвання шлюбних відносин позивач, як свідомий громадянин і батько дитини, всіляко допомагав матері дитини, допомагав у догляді, приймав участь у спілкуванні та вихованні дитини. Після того, як [PERSON] з відповідачем стали проживати окремо, у добровільному порядку кожного місяця позивач надає відповідачу матеріальну допомогу по утриманню їхнього сина: купує дитині одяг, ліки, засоби гігієни, іграшки, сплачує за дитячий садочок, надає кошти на утримання дитини. Позивач намагався також приймати участь у спілкуванні із сином та приймати участь у вихованні, однак відповідач систематично та свідомо чинить йому в цьому перешкоди, не дозволяє навіть бачитись з сином. Так, у 2011 році із серпня по грудень позивач надав матеріальну допомогу на утримання дитини на суму 10 627 грн, а мав можливість бачитись із дитиною 7 разів за 5 місяців. У 2012 році матеріальна допомога на утримання дитини з боку позивача склала 23 891 грн, а натомість отримав від матері дитини можливість побачитися із дитиною 8 разів за рік. За 2013 рік матеріальна допомога на утримання дитини склала 12 656 грн., при цьому із грудня 2012 року по вересень 2013 року позивачу не дали можливості жодного разу побачитись із дитиною. Дії [PERSON] полягають у тому, що вона не допускає [PERSON] до приміщення, де проживає дитина, не дає йому дитину для спілкування та прогулянок, а також вчиняє інші дії з метою усунення батька від спілкування з дитиною та контролю за умовами його життя. Позивач всіляко намагався встановити нормальні стосунки із матір'ю дитини та, на жаль, сторони не змогли дійти згоди самостійно і тому позивач вимушений звернутися до суду. Протягом розгляду справи позивач уточнював позовні вимоги. Посилаючись на вищевикладене та норми закону, остаточно просив суд: Визначити [PERSON] способи участі у вихованні дитини [PERSON], [INFO] наступним чином: 1) У буденні дні та у вихідні дні перша, третя субота та неділя місяця з 10години суботи до 19 години неділі, 50 % канікулярного періоду. Усунути [PERSON] перешкоди у вихованні та спілкуванні з дитиною [PERSON], [INFO], зобов»язавши [PERSON] надавати [PERSON] можливість приймати участь у вихованні та спілкуванні з [PERSON], [INFO], у буденні дні та у вихідні дні перша, третя субота та неділя місяця з 10години суботи до 19 години неділі, 50 % канікулярного періоду. Стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. Позивач та його представник у судове засідання з'явилися. Позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позові. Відповідач у судове засідання з»явилась. Проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі. Просила суд відмовити. Третя особа - Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації в судове засідання свого представника не направив. Повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно із ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини. Згідно із ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно до ст.157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. У відповідності до ч.3 ст.291 ЦК України фізична особа має право на підтримання зв'язків з членами своєї сім'ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Отже, враховуючи вищезазначені норми закону, я маю право на виховання та спілкування зі своїм малолітнім сином [PERSON] на рівні з його матір'ю, а він має право спілкуватися зі мною, його батьком. Крім того, брати участь у вихованні дитини є і моїм обов'язком. Відсутні обставини, які б обмежували право позивача на спілкування з дитиною. Згідно ч.1 ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до ч.2 ст. 158 СК України рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Судом встановлено, що з грудня 2010 року по серпень 2011 року [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу за місцем фактичного проживання позивача - [ADDRESS]. 06 грудня 2010 року у позивача з відповідачем народився син [PERSON]. Після розірвання фактичних шлюбних відносин з відповідачем, малолітній син [PERSON] залишився проживати з матір'ю [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS]. З початку вагітності та з моменту народження дитини і до розірвання шлюбних відносин позивач, як свідомий громадянин і батько дитини, всіляко допомагав матері дитини, допомагав у догляді, приймав участь у спілкуванні та вихованні дитини. Після того, як [PERSON] з відповідачем стали проживати окремо, у добровільному порядку кожного місяця позивач надає відповідачу матеріальну допомогу по утриманню їхнього сина: купує дитині одяг, ліки, засоби гігієни, іграшки, сплачує за дитячий садочок, надає кошти на утримання дитини. Позивач намагався також приймати участь у спілкуванні із сином та приймати участь у вихованні, однак відповідач систематично та свідомо чинить йому в цьому перешкоди, не дозволяє навіть бачитись з сином. Так, у 2011 році із серпня по грудень позивач надав матеріальну допомогу на утримання дитини на суму 10 627 грн, а мав можливість бачитись із дитиною 7 разів за 5 місяців. У 2012 році матеріальна допомога на утримання дитини з боку позивача склала 23 891 грн, а натомість отримав від матері дитини можливість побачитися із дитиною 8 разів за рік. За 2013 рік матеріальна допомога на утримання дитини склала 12 656 грн., при цьому із грудня 2012 року по вересень 2013 року позивачу не дали можливості жодного разу побачитись із дитиною. Дії [PERSON] полягають у тому, що вона не допускає [PERSON] до приміщення, де проживає дитина, не дає йому дитину для спілкування та прогулянок, а також вчиняє інші дії з метою усунення батька від спілкування з дитиною та контролю за умовами його життя. Позивач всіляко намагався встановити нормальні стосунки із матір'ю дитини та, на жаль, сторони не змогли дійти згоди самостійно і тому позивач вимушений звернутися до суду. Підтвердженням того, що відповідач чинить [PERSON] перешкоди в зустрічі та спілкуванні з сином та в намаганнях у досудовому порядку вирішити це питання, є акти, складені фахівцем з соціальної роботи та депутатом Боярської міської ради від 22 березня 2014 року, від 29 березня 2014 року, від 5 квітня 2014 року, від 12 квітня 2014 року, 21 червня 2014 року, висновок К.-Святошинського РВ ГУ МВС від 31.07.2013 року. Намагаючись у досудовому порядку вирішити питання способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею та на підставі статті 158 Сімейного Кодексу України у жовтні 2012 року позивач звернувся до органу опіки та піклування при Києво-Святошинський РДА. Комісією з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській райдержадміністрації Київської області прийнято рішення №29 від 13 листопада 2012 року (протокол №19), згідно якого рекомендовано [PERSON] та відповідачу дійти спільної згоди щодо дотримання вимог статті 157 Сімейного кодексу України щодо визначення участі у вихованні та спілкуванні з нашим сином. Визначено, що батько має право щоденно приймати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею. Рекомендовано органу опіки та піклування встановити дні та години моєї участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною [PERSON], [INFO], чотири рази на місяць, щонеділі з 9 години до 12 години. В рішенні також зазначено, що [PERSON] не має права перешкоджати [PERSON] спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні. Відповідно до положень ст. 214 СК України, ч.1 ст. 11 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" від 13 січня 2005 року органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районні в місті Києві та Севастополі, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Розпорядженням органу опіки та піклування - Києво-Святошинської райдержадміністрації Київської області від 06 грудня 2012 року №3245 "Про встановлення участі батька - гр. [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною [PERSON]", встановлено дні та години його участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною - сином [PERSON], [INFO], чотири рази на місяць, щонеділі з 9 години до 12 години. Оскільки відповідач свідомо та систематично ухилялась від виконання розпорядження органу опіки та піклування - Києво-Святошинської райдержадміністрації Київської області від 06 грудня 2012 року №3245 "Про встановлення участі батька - гр. [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною [PERSON]", позивач був змушений звернутися до суду за захистом свого права. Згідно положень ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодний доказ у справі не має для суду наперед встановленого значення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до ч.1,3,4 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Частина 1 ст. 1167 ЦК України визначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно пн..3-4 Постанови Пленуму Верховного суду «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди N 4 від 31.03.1995р. ( Із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду N 5 (v0005700-01 ) від 25.05.2001 N 1 (v_001700-09) від 27.02.2009) передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Проте, [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів щодо тих втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, заподіяних йому незаконними діями відповідача в частині визначеного ним розміру моральної шкоди в сумі 10 000, 00 грн.. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 141, 153, 157, 158, 159, 214 СК України, ст.ст.15, 16, 23, ч.3 ст.291, 1167 ЦК України, ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 11 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування",

Outcome: partial