Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором № б/н від 15.02.2012 року та стягнення судових витрат, обґрунтувавши свої вимоги тим, що відповідно до укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору № б/н від 15.02.2012 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Проте відповідач належним чином не виконувала зобов`язання за кредитним договором, в наслідок чого утворилась заборгованість станом на 28.02.2017 року у сумі 15982,00 грн., що складається з заборгованості за кредитом у сумі 1890,97 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 12853,79 грн., а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг у сумі 500 грн. 00 коп. штраф (фіксована частина), та у сумі 737,24 грн. штраф (процентна складова). У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитом та судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, пояснив, що під час виконання заочного рішення у даній справі з відповідача на користь банку було стягнуто лише 873,24 грн. 14.08.2020 року. Більше ніяких перерахувань не було. Щодо грошових коштів, які були стягнуті з заробітної плати відповідача пояснив, що оскільки в графі «Призначення платежу» в платіжних дорученнях вказано, що утримання проведено з [PERSON] на користь [PERSON] , банк, ймовірно, зарахував дані кошти в рахунок погашення кредиту [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, свою думку щодо даного позову висловила у заяві про перегляд заочного рішення, вказавши, що строк дії кредитної картки сплинув у лютому 2015 року, проте, позивач нараховував проценти за користування кредитом до 28.02.2017 року. Натомість, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених в п 91 постанови від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечується частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тобто, позивач мав нараховувати проценти лише до 15 лютого 2015 року, а не 28 лютого 2017 року. З даним позовом позивач звернувся у квітні 2017 року, тобто поза межами строку позовної давності. Представник відповідача, адвокат Неминущий Г.Л., в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову. Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 15.02.2012 року відповідач підписала заяву, згідно з текстом якої його ознайомлено з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані у письмовому вигляді, що підтверджується особистим підписом [PERSON] . Факту ознайомлення 15.02.2012 року з фінансовими умовами надання кредитної картки «Універсальна» та прикладами розрахунку суми оплати за використання кредитних коштів відповідачем не заперечується. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Згідно з довідкою про умови кредитування за карткою «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», при видачі кредиту відповідачу була встановлена базова процентна ставка в розмірі 2,5% на місяць, що становить 30% річних. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним Договором належним чином не виконав. Позивач зазначає, що у зв`язку з зазначеним порушенням зобов`язань за кредитним договором станом 28.02.2017 року відповідач має заборгованість 15982,00 грн., яка складається з наступного: - 1890,97 грн. заборгованість за кредитом; - 12853,79 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. штраф (фіксована частина); - 737,24,74 грн. штраф (процентна складова). Проте, такі вимоги не є цілком обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення Проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014. За змістом ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до зазначених населених пунктів належить м. Слов`янськ Донецької області. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] на момент укладання договору і в теперішній час, зареєстрована у м. Слов`янську Донецької області, що підтверджено копією його паспорта громадянина України, суд приходить до висновку, що на зазначені договірні правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VІІ від 02.09.2014 року, у зв`язку з чим Банк повинен був не нараховувати або скасувати відповідачу нараховані штрафи за період з 14 квітня 2014 року. Вирішуючи питання щодо стягнення процентів з відповідача на користь позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти і такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що при укладенні договору сторони домовились про сплату відповідачем процентів у розмірі 36% на рік. Однак, протягом дії кредитної картки процентна ставка за користування кредитом змінювалась і становила у період: - 3 01 січня 2013 року по 31 серпня 2014 року 30 % річних; - з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року 34,8 % річних; - з 1 квітня 2015 року - 43,2 % річних. Судом встановлено, що збільшення відповідачем процентної ставки за користування відповідачем кредитними коштами відбувалось з порушенням вимог законодавства. Відповідач не був письмово повідомлений банком про збільшення процентної ставки, з ним не підписувались будь які угоди щодо цього. Таким чином, збільшення процентної ставки відбулося в односторонньому порядку банком без згоди позичальника. Тому такі дії ПАТ КБ «Приватбанк» є незаконними і не можуть бути підставою для стягнення з відповідача заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом у підвищеному розмірі. Отже, відповідач має сплатити банку заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом не з розрахунку 43,20% річних, оскільки збільшення процентної ставки в односторонньому порядку банком без згоди позичальника є незаконною, а з розрахунку 30% річних, як було обумовлено сторонами на час укладення кредитного договору. Вирішуючи питання щодо строку дії кредитного договору, суд входить з наступного. Як зазначено у довідці Банку від 17.04.2020 року № 30.1.0/2-10170403/591 [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 15.02.2012 року отримала картки № [NUMBER] , [NUMBER] зі строком дії пере випущеної картки до останнього дня 11.2015 року. Згідно з випискою по рахунку на ім`я [PERSON] , остання фактично користувалася кредитною карткою 31.03.2014 року (операція по зняттю готівки в сумі 210,00 грн. разом із комісією). Всі подальші операції по даному рахунку здійснені безпосередньо банком (списання відсотків, нарахуванням штрафів, тощо) та не можуть свідчити про фактичне користування кредитною карткою відповідачем. Враховуючи викладене, суд доходить до висновку, що дія кредитного договору була припинена в останній день листопада 2015 року, та погоджується зі ствердженням відповідача щодо неправомірності нарахування процентів після спливу визначеного договором строку кредитування. Отже позивач повинен був нарахувати відповідачу відсотки за користування кредитом, починаючи з моменту укладення договору 15.02.2012 року та до останнього дня строку дії картки - 30.11.2015 року. За таких обставин, слід здійснити перерахунок суми заборгованості відповідача по процентам за користування кредитом. В судовому засіданні встановлено, що з 15.02.2012 року до 30.04.2014 року заборгованість за відсотками нарахована виходячи з відсотковою ставкою 30% в розмірі 191,00 грн. Проте, починаючи з травня 2014 року розмір вказаної суми заборгованості за відсотками вочевидь не відповідає реальному розміру відсотків, які повинні були нараховуватись, виходячи з положень кредитного договору та із застосуванням встановленою процентної ставки 30 % річних, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне здійснити перерахунок заборгованості по процентам, виходячи з такої формули: (сальдо заборгованості (поточної та простроченої) х процентну ставку : 360 х кількість днів у місяці). Виходячи з зазначеної вище формули, розмір заборгованості за відсотками з 01.05.2014 року по 30.11.2015 року становить 912,39 грн., з розрахунку: 1890,97 грн. х 30% : 360 днів х 579 днів. Загалом сума заборгованості за відсотками за період з 15.02.2012 року до 30 листопада 2015 року складає 1103,39 грн. (191,00 грн. за період з 15.02.2012 року по 30.04.2014 року + 912, 39 грн. за період з 01.05.2014 року по 30.11.2015 року). Отже, загальна сума заборгованості за кредитом та за процентами, яка повинна бути нарахована банком виходячи з обумовленої процентної ставки становить 2994,36 грн. (1890,97 грн. заборгованість за кредитом + 1103,39 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом). Однак, як встановлено в судовому засіданні, під час виконання виконавчого листа, виданого на підставі заочного рішення суду по даній справі, з місця роботи відповідача проводилися утримання заборгованості по кредиту. Так, згідно з платіжним дорученням № 23 від 26.03.2020 року з [PERSON] утримано та перераховано на рахунок банку 1044,73 грн., згідно з платіжним дорученням № 429 від 28.04.2020 року 499,00 грн., згідно з платіжним дорученням № 686 від 28.05.2020 року 554,76 грн. Таким чином, дана сума підлягає відрахування з загального розміру заборгованості. Посилання представника позивача щодо не отримання даних грошових коштів банком судом до уваги не приймаються, оскільки, як видно з вищенаведених платіжних доручень, стягнуті з заробітної плати [PERSON] грошові кошти перераховані на рахунок банку, вказаний в позовній заяві, як рахунок для погашення заборгованості. Крім того, представником позивача не надано доказів, які б свідчили про перерахування стягнутих з [PERSON] коштів в рахунок погашення кредиту іншої особи. Крім того, як видно з виписки по рахунку [PERSON] , 14.08.2020 року був здійснений платіж на суму 873,24 грн. Отже, загальна сума заборгованості за кредитом та за процентами, яка була сплачена відповідачем, становить 2971,73 грн.(перераховано за платіжними дорученнями 1044,73 грн., 499,00 грн., 554,76 грн. та сплачено 14.08.2020 року - 873,24 грн.). Таким чином, заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем за кредитним договором становить 22,63 грн., з розрахунку 2994,36 грн. (сума заборгованості, яка повинна була нараховуватися банком) - 2971,73 грн.(сума, стягнута при виконанні заочного рішення суду у даній справі). Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності та відмови в задоволенні позову з цієї підстави, суд зазначає, що строк позовної давності це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Оскільки суд дійшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення нарахованих банком штрафів, питання про застосування позовної давності до даної вимоги судом не вирішується. До інших вимог застосовується позовна давність у три роки, перебіг якої позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Як встановлено в судовому засіданні, останній платіж відповідачем був здійснений 22.03.2014 року у сумі 150,00 грн., а отже у банка виникало право пред`явити вимогу про стягнення заборгованості по кредиту не раніш, ніж після дати не внесення чергового внеску, тобто після 22.04.2014 року. З даним цивільним позовом позивач звернувся 05.04.2017 року, тобто в межах строку позвоженої давності. Таким чином, заява позивача про застосування строку позовної давності та відмови в задоволенні позову з цієї підстави задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, втому числі витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами 1-3 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так, згідно з Актом виконаних робіт від 03 березня 2020 року та квитанції від 11 листопада 2020 року, винагорода адвоката Неминущего Г.Л. за надання правової допомоги [PERSON] згідно договору про надання правової допомоги становить 4000,00 грн. При зверненні до суду позивачем сплачений судовий збір в розмірі 1600,00 грн., який згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, зокрема позовні вимоги до відповідача задоволені на 0,14% від загальної суми позову. Відповідно, в задоволені позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовлено на 99,86 %, а тому сума витрат на правову допомогу та сума судового збору повинна бути розподілена між сторонами у пропорційному співвідношенні. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2,24 грн. судового збору, а з позивача на користь відповідача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3994,40 грн.

Outcome: partial