Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому, з урахуванням уточнення, просить стягнути на його користь за рахунок державного бюджету втрачений заробіток та інші доходи, втрачені за період тримання під вартою, з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 65176,93 грн., стягнути на його користь за рахунок державного бюджету суми, сплачені ним за надання йому юридичної допомоги у розмірі 40000 грн., стягнути на його користь за рахунок державного бюджету моральну шкоду у розмірі 69426 грн., зобов'язати Головне управління Міндоходів в Харківській області повернути йому в натурі 5792,81 грн., вилучені у нього під час обшуку. Позов обґрунтований тим, що Харківським районним судом Харківської області розглядалась кримінальна справа по обвинуваченню позивача у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191; ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 358; ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 212; ч. 3 ст. 212; ч. 2 ст. 366 КК України . В період з 19.02.2008р. по 25.09.2008р. [PERSON] було затримано та він знаходився у Харківському СІЗО та на стаціонарній психіатричній експертизі. Вироком Харківського районного суду Харківської області від 06.10.2011р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17.10.2012р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.05.2013р., [PERSON] визнано невинним та виправдано за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191; ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 358; ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 212; ч. 3 ст. 212. За ч. 1 ст. 366 КК України [PERSON] визнано винним, призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. та звільнено від покарання за ст. 49 КК України в зв'язку з закінченням строків давності. Враховуючи, що позивача виправдано за більшістю пред'явленого обвинувачення, він вважає, що дії органів досудового слідства та прокуратури були незаконними, його незаконно тримали під вартою, позивач просить відшкодувати завдану йому шкоду. Позивач та його представник у судовому засіданні поданий позов підтримали, просили його задовольнити у повному обсязі. Відповідач, Головне управління Державної казначейської служби України в Харківській області, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що [PERSON] був засуджений за однією зі статей обвинувачення, тому неможна вважати дії органів досудового розслідування незаконними. Крім того, позивачем не доведено факту спричинення йому моральної шкоди. Відповідач, прокуратура Харківської області, проти задоволення позову заперечував, мотивуючи заперечення тим, що прокуратурою не було допущено відносно [PERSON] ніяких протиправних дій, тому позов в частині вимог до прокуратури не підлягає задоволенню. Відповідачі, Головне управління Міндоходів в Харківській області та Державна казначейська служба України, в судове засідання не з'явились, ніяких заперечень та заяв не подали, про дату та час судового розгляду були повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим розглянути справу без участі їх представників. Під час судового розгляду судом встановлено наступне. Вироком Харківського районного суду Харківської області від 06.10.2011р. (т. 1 а.с. 127-150) [PERSON] визнано винним за ч. 1 ст. 366 КК України, призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. та звільнено від покарання за ст. 49 КК України в зв'язку з закінченням строків давності. Крім того, [PERSON] визнано невинним та виправдано за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191; ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 358; ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 212; ч. 3 ст. 212 КК України в зв'язку з недоведеністю його участі у вчиненні вказаних злочинів. Даний вирок залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17.10.2012р. (т. 1 а.с. 151-179) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.05.2013р. (т. 2 а.с. 73-78). Крім того, судом встановлено, що 19.02.2008р. [PERSON] було затримано співробітниками слідчого відділу податкової міліції ДПА в Харківській області (т. 2 а.с. 150-151) та до 25.09.2008р. він перебував під вартою у Харківському СІЗО та у Харківській обласній клінічній психіатричній лікарні № 3 при проведенні стаціонарної психіатричної експертизи, що підтверджується копіями постанов Київського районного суду м. Харкова від 22.02.2008р. (т. 2 а.с. 152-153), від 29.02.2008р. (т. 2 а.с. 154-155), постановою слідчого від 04.03.2008р. про призначення психіатричної експертизи (т. 2 а.с. 156, 157) та актом № 85 стаціонарної судово-психіатричної експертизи (т. 2 а.с. 158-166), постановами Київського районного суду м. Харкова від 07.04.2008р. (т. 2 а.с. 169-171), від 14.04.2008р. (т. 2 а.с. 172-174), від 16.05.2008р. (т. 2 а.с. 175-177) та постановою Харківського районного суду Харківської області від 25.09.2008р., якою [PERSON] змінено запобіжний захід із тримання під вартою на підписку про невиїзд. 27 листопада 2012 року [PERSON] повідомлено Харківським районним судом Харківської області про можливість отримання відшкодування згідно вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі за текстом - Закон № 266/94-ВР) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Відшкодуванню підлягають заробіток та інші грошові доходи, які особа втратила внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода (ст. 3 Закону № 266/94-ВР). Позивачем заявлено до відшкодування: 1) втрачений заробіток за час перебування під вартою з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 62123,23 грн.; 2) втрачений інший дохід у вигляді пенсії по інвалідності, яку він міг би отримувати якби не був затриманий, з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 3053,70 грн.; 3) витрати на правову допомогу адвокатів у розмірі 40000 грн.; 4) моральну шкоду у розмірі 69426 грн., виходячи з розрахунку одної мінімальної заробітної плати за кожен з 57 місяців, до яких відноситься строк з моменту затримання до винесення ухвали апеляційного суду Харківської області; 5) зобов'язати Головне управління Міндоходів в Харківській області повернути грошові кошти у розмірі 3450 грн., вилучені під час обшуку 19.02.2008р. з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 2342,81 грн. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості заявлених позивачем сум до відшкодування, суд виходить із наступного. Судом встановлено, що [PERSON] в період з 19.02.2008р. по 25.09.2008р. перебував під вартою в Харківському СІЗО та у Харківській обласній клінічній психіатричній лікарні № 3 при проведенні стаціонарної психіатричної експертизи. Разом із тим, позивач був засуджений судом тільки за ч. 1 ст. 366 КК України, санкція якої не передбачає такого покарання як позбавлення волі, тому, з урахуванням положень ст. 155 КПК України 1960 року, яка діяла на час затримання, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не міг бути застосований до [PERSON] у разі пред'явлення обвинувачення тільки за ч. 1 ст. 366 КК України. Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість тримання [PERSON] під вартою в період з 19.02.2008р. по 25.09.2008р., тому згідно ст.ст. 1, 3 Закону № 266/94-ВР, на його користь підлягає стягненню втрачений заробіток за цей період. Відповідно до п. 9 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04.03.1996р. (далі - Положення) середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється для робітників і службовців - у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" та від 05.05.1995 р. № 348 "Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100". Виходячи із положень постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", а також з урахуванням розміру заробітної плати позивача за два місяці, які передували його затриманню, який підтверджується відомостями нарахування заробітної плати за грудень 2007 року та січень 2008 року по підприємству «Інвестконтракт» (т. 1 а.с. 184-185), середній заробіток, втрата якого підлягає компенсації, складає 5196 грн. за місяць. Загальна сума втраченого позивачем заробітку за час перебування під вартою складає 37361,72 грн. При цьому, суд зазначає, що з урахуванням положень п.п. 1-4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. № 159, сума втраченого заробітку підлягає стягнення на користь [PERSON] разом із сумою індексації, яка розраховується, виходячи із індексу інфляції. Сума індексації втраченого [PERSON] заробітку за період з лютого 2008 р. по вересень 2014 року складає 24761,51 грн. Таким чином, сума втраченого [PERSON] заробітку за час тримання під вартою з урахуванням індексу інфляції складає 62123,23 грн. Вирішуючи питання щодо відшкодування пенсії по інвалідності, право на отримання якої позивач набув би, якщо б не був затриманий, у розмірі 3053,70 грн., суд вважає, що ці кошти не підлягають відшкодуванню, оскільки за змістом ст. 3 Закону № 266/94-ВР відшкодуванню підлягають тільки втрачені особою доходи, тобто ті, які позивач отримав би у будь-якому випадку, якщо б порушення його прав не відбулось. Однак у даному випадку, право на отримання пенсії по інвалідності залежало ще від факту подання позивачем особисто відповідної заяви, що не дозволяє суду дійти висновку про те, що неправомірні дії органу досудового слідства та прокуратури є єдиною підставою втрати доходу у вигляді пенсії по інвалідності. Стосовно зобов'язання Головного управління Міндоходів в Харківській області повернути в натурі грошові кошти, вилучені під час обшуку 19.02.2008р. з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 5792,81 грн., суд зазначає наступне. Згідно копії протоколу обшуку від 19.02.2008р. (т. 1 а.с. 189-194), проведеного за місцем проживання [PERSON] за адресою м. Харків, вул. Колективна, 8, в ході обшуку було виявлено та вилучено грошові кошти у розмірі 3450 грн. Вироком Харківського районного суду Харківської області від 06.10.2011р. питання про дані грошові кошти не вирішувалось та, як пояснив позивач, дані кошти взагалі не були визнані речовими доказами по справі. Відповідно до листа Головного управління Міндоходів в Харківській області № 7345/1/20-40-09-01-06 від 30.10.2014р. грошові кошти в сумі 3450 грн., вилучені під час обшуку 19.02.2008р. здані на депозитний рахунок ДПА у Харківській області і на даний час знаходяться на депозитному рахунку Головного управління Міндоходів в Харківській області. За змістом ст. 3 Закону № 266/94-ВР та п. 14 Положення дані грошові кошти підлягають поверненню позивачу в натурі. Разом із тим, а ні Законом № 266/94-ВР, а ні Положенням не передбачено можливості проведення індексації при поверненні грошових коштів, вилучених при здійсненні кримінального провадження, тому вимоги позивача про стягнення індексу інфляції даних коштів у розмірі 2342,81 грн. задоволенню не підлягають. Розглядаючи позовні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу адвокатів у розмірі 40000 грн. суд виходить з наступного. Під час розслідування та судового розгляду кримінальної справи відносно [PERSON] останнім укладались договори про надання правової допомоги із адвокатом [PERSON] від 25.02.2008р. (т. 2 а.с. 182, 183), якому позивачем було виплачено 35 000 грн., що підтверджується квитанціями від 25.02.2008р. (т. 2 а.с. 184) та від 11.09.2008р. (т. 2 а.с. 185), та із адвокатом [PERSON] від березня 2008 року (т. 2 а.с. 186, 187), якому позивач виплатив 5000 грн. згідно квитанції від 12.03.2008р. (т. 2 а.с. 188). За змістом ст.ст. 1, 3 Закону № 266/94-ВР витрати на правову допомогу адвоката підлягають відшкодуванню у разі незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Разом із тим, судом враховується що [PERSON] був засуджений за ч. 1 ст. 366 КК України, тобто притягнення його до кримінальної відповідальності не може вважатись цілком незаконним. При цьому, згідно пояснень позивача правова допомога надавалась адвокатами в цілому по кримінальній справі без розподілення послуг та без розподілення оплати за надані послуги по статтям Кримінального кодексу України, за якими пред'явлено обвинувачення. Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивачем не вказано та у даному випадку суд не може самостійно визначити якою була б тривалість провадження та, відповідно, вартість наданих позивачу адвокатських послуг у разі, якщо б обвинувачення було пред'явлене тільки за тією статтею, за якою його визнано винним. Виходячи з викладеного, суд відмовляє у відшкодуванні витрат на правову допомогу у повному обсязі, в зв'язку з недоведеністю розміру, який підлягає відшкодуванню. Стосовно відшкодування моральної шкоди суд, вирішуючи позов в цій частині, зазначає наступне. Згідно ст. 13 Закону № 266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Позивачем заявлено до відшкодування моральну шкоду у розмірі 69426 грн., виходячи з розрахунку одної мінімальної заробітної плати за кожен з 57 місяців, до яких відноситься строк з моменту затримання до винесення ухвали апеляційного суду Харківської області. Згідно п.п. 2, 4 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно абз. 2 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Судом встановлено, що тримання [PERSON] під вартою в Харківському СІЗО було необґрунтованим, тому суд вважає, що моральна шкода безумовно підлягає відшкодуванню за період тримання під вартою, а саме за 8 місяців з лютого по вересень 2008 року включно, тому суд задовольняє позов в цій частині та стягує на користь позивача моральну шкоду у розмірі 9744 грн. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості решти розміру моральної шкоди, заявленої позивачем до відшкодування, суд вважає, що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки [PERSON], хоча і був виправданий за більшою частиною обвинувачення, однак був засуджений за однією зі статей пред'явленого обвинувачення, та суд у такому випадку не може точно визначити якою б була тривалість провадження по кримінальній справі у разі, якщо обвинувачення було б пред'явлено тільки у тій редакції, за якою позивача було засуджено. Як зазначалось судом вище, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, тому суд відмовляє в задоволення позову про відшкодування моральної шкоди в частині, яка не відноситься до періоду тримання позивача під вартою. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial