Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просив суд стягнути з Приватного акціонерного товариства «Суха Балка» на його користь моральну шкоду завдану йому у звязку із смертю батька на виробництві, яку він оцінює в розмірі 150 000,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що його батько [PERSON], перебуваючи в трудових відносинах з ПрАТ «Суха Балка», працював гірником. 02.02.1996, отримавши ушкодження здоровя несумісні з життям під час виконання своїх професійних обовязків, [PERSON] загинув. Внаслідок нещасного випадку, позивач залишився без батька. На час коли мав місце нещасний випадок, позивачу виповнилось 3 роки. У звязку зі смертю батька, сімя\~ [PERSON] була зруйнована. Позивач був позбавлений можливості отримувати від батька піклування та матеріальну допомогу, що тягне за собою порушення нормальних життєвих звязків, у звязку з чим [PERSON] вважає, що йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в 150000 гривень. Ухвалою судді від 20.11.2018 відкрите провадження по справі, вирішено про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначене підготовче засідання.\~ У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди. В обґрунтування такої позиції відповідач вказав, що нормами цивільного кодексу УРСР, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, не було передбачено право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи,\~ її дітям. Крім того,\~ вказував\~\~ на необґрунтованість суми моральної шкоди. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 19.12.2018 закрите підготовче провадження та призначений судовий розгляд цивільної справи.\~ В судовому засіданні представник позивача підтвердила обставини викладені в позовній заяві, підтримала позовні вимоги, просила задовольнити їх в повному обсязі. Присутній в судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав вказаних у відзиві на позов. Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Враховуючи положення ст. 5 ЦК України, а також пункт 4 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, до спірних правовідносин, які виникли у 1996 році, суд застосовує норми ЦК УРСР від 18.07.1963, які діяли на момент їх виникнення. Так, відповідно до ст. 440 ЦК УРСР, шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду, у повному обсязі, за винятком випадків, передбачених законодавством Союзу РСР. Як видно з акта № 7 про нещасний випадок (а.с. 9) на час виникнення спірних правовідносин (02.02.1996) можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалась пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою КМ України від 23.06.1993 № 472. Саме застосування цих Правил і перелік осіб, що мають право на відшкодування шкоди після смерті потерпілого, зазначені у ст. 456 ЦК УРСР. Перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди також перелічений у п. 8 Правил. На час нещасного випадку, діяли і були чинними "Правила відшкодування власником підприємства,установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23.06.1993. Відповідно п. 1 вказаних Правил, власник підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Так, відповідно до п. 2 Правил, доказом вини власника можуть бути акт про нещасний випадок на виробництві або акт про професійне захворювання. Згідно ст. 456 ЦК УРСР, у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, пов'язаних з виконанням ним трудових обов'язків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток, а також виплатити потерпілому (членам сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого) одноразову допомогу в установленому законом порядку. В разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. При цьому, ст. 456 ЦК УРСР, в редакції 1963 року, передбачає право на відшкодування шкоди певному колу осіб у разі смерті громадянина, пов'язаного з виконанням ним трудових обов'язків. Крім того, відповідно до ст. 17 ЗУ "Про охорону праці" від 14.10.1992 р., в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, власник зобов'язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. Статтею 11 ЗУ "Про охорону праці" від 14.10.1992 р., передбачено, що власник зобов'язаний відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, у повному розмірі втраченого заробітку відповідно до законодавства, а також сплатити потерпілому (членам сім'ї та утриманцям померлого) одноразову допомогу. У разі смерті потерпілого розмір одноразової допомоги повинен бути не менше п'ятирічного заробітку працівника на його сім'ю, крім того, не менше річного заробітку на кожного утриманця померлого, а також на його дитину, яка народилася після смерті. Відповідно до ст.. 12 ЗУ "Про охорону праці" від 14.10.1992 р., в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями) спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону «Про інформацію», ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п.2). Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю моральну шкоду (п.5). Як видно з матеріалів справи і встановлено судом, позивач є сином загиблого [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії V-КІІ № 354228 (а.с. 7). За життя [PERSON] працював на посаді гірника на підприємстві рудник «Суха Балка», правонаступником якого є підприємство відповідача ПрАТ «Суха Балка». Вказана обставинами сторонами визнана.\~ 01.02.1996 при виконанні трудових обов'язків з [PERSON] стався нещасний випадок, в результаті якого 02.02.1996 він помер, (а.с. 8), про що підприємством складено акт № 7 про нещасний випадок (а.с. 9-11). Відповідно до акта № 7, затвердженого 14.02.1996 власником підприємства, нещасний випадок на виробництві стався у звязку з незадовільною організацією робіт та порушенням трудової дисципліни, яка виразилася у незадовільному контролі за безпекою виробничих робіт керівництвом та спеціалістами дільниці внутрішахтного транспорту та шахти. (а.с.9-11). Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-КИ № 345897 від 05.02.1996, [PERSON] помер 02 лютого 1996 року, причина смерті поєднана травма груднини і живота з пошкодженням внутрішніх органів (а.с.8). Так, з матеріалів справи видно, що правовідносини між сторонами по відшкодуванню моральної шкоди виникли з лютого 1996 року, коли з [PERSON] батьком позивача стався нещасний випадок, в результаті якого він помер. На час, коли мав місце нещасний випадок, діяли норми статті 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), як передбачала відшкодування моральної шкоди. Відповідно до зазначеної норми моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. За таких обставин, суд приходить до висновку, що смертю [PERSON] при виконанні трудових обов'язків в результаті нещасного випадку, його сину позивачу по справі, завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, на підставі ст. 440-1 ЦК УРСР. Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду України висловленою у постанові № 6-156цс14 від 24 грудня 2014 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Що стосується посилання представника відповідача на те, що позивач не має права на відшкодування моральної шкоди як член сімї потерпілого, оскільки таке право виникло до набрання чинності ЦК України 2003 року, яким передбачено право члена сімї потерпілого на відшкодування моральної шкоди, завданої його смертю (стаття 1168), а тому позов не підлягає задоволенню, суд вважає необґрунтованими, так як зазначена норма не регулює правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди членам сімей працівника, завданої його загибеллю в результаті нещасного випадку на виробництві, які виникли до 1 січня 2004 року, тоді як до 2004 року такі правовідносини регулювались статтею 440-1 ЦК УРСР. З огляду на вищевикладене, виходячи з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань, а також з того, що з часу смерті батька позивача пройшло понад 20 років та беручи до уваги принцип розумності і справедливості, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, у звязку із чим визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в розмірі 120,000 гривень, що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Крім того відповідно до положення п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 гривень.

Outcome: partial