Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-31 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом в якому просить зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди у користуванні належною йому на праві власності Ѕ частини квартири [ADDRESS] та вселити його у вказану квартиру. Позовні вимоги мотивує тим, що 19.09.2016 року він на підставі договору дарування став власником Ѕ частини квартири [ADDRESS]. Інша Ѕ частина квартири [ADDRESS] належить [PERSON] Позивач вказує, що 22.02.2017 року він поставив відповідача до відома про те, що він являється співвласником зазначеної квартири та попросив про зустріч для подальшого вселення. Відповідачем було отримано лист, проте у зазначений у листі час відповідач на зустріч не з'явився. Реакцією на лист стали телефонні дзвінки із твердженням про те, що він вселитися у квартиру не зможе. Спочатку дана особа представилася як [PERSON], однак в подальшому дана особа визнала себе його представником по імені [PERSON]. Позивач також зазначає, що він намагався зустрітися з відповідачем через його представника з метою вирішення питання про вселення у квартиру, однак щодо цього йому було відмовлено у різкій формі. Неодноразові намагання потрапити до квартири результату не принесли, а на телефонні дзвінки та дзвінки у двері ніхто не реагував. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.12.2017 року було відкрите провадження у справі (а.с. 16). 05.03.2018 року [PERSON] було подано відзив на позов, у якому зазначив, що він прийняв спадщину за законом та став власником 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Спірна квартира була отримана його батьком [PERSON] під час шлюбу, яка з часом була приватизована в 1996 році у рівних долях по Ѕ частині між ним та [PERSON], яка була на той час його дружиною. Фактично з 1996 року, часу приватизації спірної оселі його батько одноосібно проживав та утримував квартиру, а [PERSON] проживала в іншому місці та вела спільне господарство з іншим чоловіком у смт. Ворзель. У 2003 році шлюб між його батьком та [PERSON] було розірвано. Фактично він та його батько здійснювали утримання спірної квартири, витрачали значні кошти на поточний ремонт та капітальний ремонт. Загалом для забезпечення більш комфортних умов для проживання в квартирі витрачено більше 40 570 грн., що в свою чергу збільшило вартість квартири і було створено більш комфортні умови для проживання. Після смерті батька, у 2014 та 2015 роках він неодноразово в присутності свідків відвідував [PERSON] у смт. Ворзель та мав з нею домовленість про користування, а в подальшому і отримання ним усієї квартири, на яку вона не претендує з моральних засад та своїх особистих переконань. На той час [PERSON] перебувала у тяжкому стані, вона вже не рухалась, була паралізована і ледве розмовляла, він вів неодноразово розмову з цього приводу з її чоловіком [PERSON], який завіряв, що претензій вони з дружиною не мають і він може вільно користуватись усією квартирою. З розмови також стало відомо що медична сестра, яка обслуговує паралізовану [PERSON] неодноразово пропонувала і наполягала передати 1/2 частку квартири, яка їй належить, іншій особі, за що [PERSON] та її чоловік будуть мати певний зиск та отримають значні грошові кошти для лікування хворої [PERSON] та її утримання. З даного приводу, з метою захисту інтересів [PERSON] яка була в той час паралізованою, а також для захисту своїх інтересів ще у жовтні 2015 року він звернувся із заявою про злочин, однак Ірпінським РВ МВС йому було відмовлено на тій підставі, що [PERSON] паралізована і ніяких показань дати як постраждала не може. В середині 2017 року стало відомо, що у вересні 2016 року, [PERSON] подарувала свою Ѕ частку квартири [PERSON], який не є її родичем та знайомим. З наведеного вбачається, що договір дарування не відповідає інтересам позивача та інтересам його сім'ї і укладений в той час коли дарувальник знаходилась в тяжкому безпорадному стані, коли її чоловік здійснював її догляд та потребувались значні кошти для її лікування і утримання. 14 березня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва зупинено провадження у справі до набрання законної сили судового рішення у справі № 755/1499/18 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним (а.с. 52-53). Постановою Апеляційного суду м. Києва від 14.05.2018 року ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14.03.2018 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 74-76). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.08.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про залучення до участі у справі третьої особи [PERSON] (а.с. 121-122). 10 серпня 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу якою заяву представника відповідача [PERSON] [PERSON] про відвід судді Виниченко Л.М. визнано необґрунтованою, а провадження у справі зупинено до вирішення питання про відвід судді (а.с. 153-154). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.08.2018 року представнику відповідача [PERSON] [PERSON] відмовлено у відводі судді Виниченко Л.М., а розгляд справи передано тому ж складу суду (а.с. 159-161). 03 вересня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва поновлено провадження у справі (а.с. 162). Ухвалами Дніпровського районного суду м. Києва від 12.11.2018 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про залучення до участі у справі третьої особи [PERSON]; частково задоволено клопотання про виклик свідків та відмовлено у задоволенні клопотання про об'єднання справ (а.с. 208-209, 210-211, 212-213). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.11.2018 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про надання строку для усунення недоліків позовної заяви за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та вселення відмовлено (а.с. 214, 215). В судовому засіданні під час розгляду справи представник позивача [PERSON] підтримала позов та викладені у ньому обставини, додатково пояснила, що позивач намагався вирішити з відповідачем спір в позасудовому порядку, надсилав йому листи з повідомленням дати та часу зустрічі, які [PERSON] отримав, однак на них не реагував, у зв'язку з чим [PERSON] звертався до правоохоронних органів. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на безпідставність вимог та незаконність укладення договору дарування позивачу Ѕ частини квартири. За клопотанням представника відповідача [PERSON] в судовому засіданні [PERSON] був допитаний у якості свідка, при цьому пояснив, що з відповідачем він перебуває в дружніх стосунках, знайомі декілька років, він неодноразово бував у спірній квартирі, допомагав [PERSON] у квартирі проводити ремонтні роботи. Про договір дарування [PERSON] [PERSON] частки квартири [ADDRESS] відповідачу відомо не було. На даний час цей договір оскаржується в судовому порядку. Жодних дій щодо проживання і користування вказаною квартирою позивачем не вчинялось та таких доказів суду не надано, ніяких звернень відповідач від позивача не отримував. Після смерті батька [PERSON] жив у спірній квартирі влітку 2018 року, чи постійно йому не відомо, особисто тоді він тричі зустрічався з відповідачем, на даний час у квартирі ніхто не живе, житло утримує [PERSON] Після оголошення судом перерви в судове засідання з'явився представник позивача [PERSON] Відповідач судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, при цьому суду подав заяву з проханням відкласти розгляд справи у зв'язку з його перебуванням у тривалому закордонному відрядженні та бажанням особисто брати участь у розгляді справи для допиту позивача, участь якого судом визнана обов'язковою. Представник позивача заперечував проти оголошення в судовому засіданні перерви, зазначив, що заявляючи безпідставні та надумані клопотання відповідач зловживає своїми процесуальними правами, до того ж судом не визнавалась обов'язкова участь позивача в судове засідання. Вивчивши заяву відповідача щодо відкладення розгляду справи суд враховує наступне. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, серед іншого, розумність строків розгляду справи судом (п. 10 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Враховуючи, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, розгляд справи відбувався за участі представника [PERSON], при цьому представники сторін по справі надавали пояснення, допитувався свідок з боку відповідача, [PERSON] був поданий відзив на позов, всі заявлені клопотання представником відповідача судом були вирішені, явка позивача до суду обов'язковою не визнавалась, відповідач не був позбавлений можливості направити в судове засідання свого представника, тому суд визнає причини неявки відповідача в судове засідання не поважними та вважає за можливе розглянути справу без часті відповідача та його представника на підставі наявних у справі доказів, відповідно положень ст. 223 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, представника відповідача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази, приходить до наступного висновку. Відповідно Договору дарування Ѕ частини квартири від 19.09.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козоріз Л.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2408, [PERSON] являється власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] (а.с. 6-6 зв.). Вказане також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 68454957 від 19.09.2016 року (а.с. 7-9). Власником іншої Ѕ частини квартири [ADDRESS] є [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину від 29.04.2015 року (а.с. 7-9). Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. За нормою ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У зв'язку з тим, що позивач являється власником своєї частки вищевказаної квартири, він має право користуватися нею, що передбачено чинним законодавством. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України. Згідно ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Разом з тим, у відповідності зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням. Як убачається із матеріалів справи, 18.09.2017 року [PERSON] на адресу [PERSON] було направлено лист від 16.09.2017 року в якому позивач звертався до відповідача із проханням про зустріч 24.09.2017 року о 14.00 год. з метою вселення в квартиру [ADDRESS] (а.с. 103). Згідно рекомендованого поштового повідомлення, вказаний лист відповідачем було отримано особисто 22.09.2017 року (а.с. 104). Відповідно до акту відсутності особи у встановлений час від 24.09.2017 року, [PERSON] 24.09.2017 року з 14 год. 00 хв. до 14 год. 30 хв. на дзвінок у вхідні двері квартири не відповідав та до квартири не з'явився (а.с. 105). 20 липня 2018 року [PERSON] звертався до Дніпровського УП ГУНП в м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, вказавши, що він не має можливості вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном через протиправну поведінку власника іншої Ѕ частини квартири [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 106-107). 25 липня 2018 року [PERSON] повторно намагався вселитися до квартири [ADDRESS], проте вселитися не зміг, оскільки на дзвінок двері не відчинили, про що складено відповідний акт (а.с. 109). Також звернення позивача до співробітників поліції та наявність судового спору щодо укладеного договору дарування частки квартири на користь позивача свідчить про те, що [PERSON] вільного доступу до спірного житла не має. Отже, судом встановлено, що позивач, володіючи на праві приватної власності Ѕ частиною квартири [ADDRESS], у вказаній квартирі проживати не має змоги, оскільки відповідач не надає доступу до житла, що призводить до порушення права володіння та користування належною [PERSON] частиною квартири, у зв'язку з чим позовні вимоги про зобов'язання відповідача не чинити перешкод позивачу у користуванні його часткою спірної квартири та вселення позивача у квартиру підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір в дохід держави в сумі 1 280,00 грн.

Outcome: approved