Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

У вересні 2020 року Національний банк України (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом [PERSON] (відповідач 1), [PERSON] (відповідач 2), [PERSON] (відповідач 3), якому просив стягнути солідарно з відповідачів 1, 2 заборгованість в сумі 26275,63 грн, та з відповідачів 1, 3 2 заборгованість в сумі 26275,63 грн, а також витрати по сплаті судового збору. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04.05.2012 р. між позивачем та відповідачем 1 укладено договір про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі №2349, за яким відповідачу 1 було надано кредит на ремонт квартири в розмірі 300000,00 грн на 20 років зі сплатою 8 % річних. В забезпечення виконання зобов`язання з повернення кредиту, 15.10.2013 р. між позивачем та відповідачем 2 і відповідачем 3 укладено договори поруки №2349/П-2, №2349/П-3, за якими кожний з поручителів зобов`язався відповідати у частині 140000,00 грн за виконання зобов`язання позичальника щодо своєчасного повернення кредиту. 18.03.2016 р між позивачем та відповідачем 1 було укладено додатковий договір №230, за яким позичальник у випадку звільнення повинен перерахувати на рахунок Національного банку щомісячну суму повернення кредиту та оплату за користування ним, пеню (у разі її нарахування) до 20 числа (включно) кожного місяця. 21.06.2016 р. позичальника було звільнено з Національного банку України за угодою сторін, після чого утворилась прострочена заборгованість за процентами та пенею, яка станом на 20.08.2020 р. складається з 38425,17 грн - прострочені проценти за користування кредитом, 5330,16 грн - пеня за простроченим кредитом, 8795,921 грн - пеня за простроченими процентами, а всього 52551,25 грн. Вказане стало підставою для звернення до суду. Представник відповідачів 2, 3 подав відзиви на позов, в яких заперечує щодо задоволення позовних вимог, зазначає, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.05.2019 р. у справі №761/1152/18 з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 17.03.2020 р. стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Національного банку України заборгованість за кредитним договором №2349 від 04.05.2012 року в розмірі - 140 000 грн. 00 коп, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Національного банку України заборгованість за кредитним договором №2349 від 04.05.2012 року в розмірі - 140 000 грн. 00 коп., стягнуто з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь Національного банку України в рівних частках судовий збір в розмірі - 4117 грн. 00 коп., а саме по 1372 грн. 33 коп. з кожного. Вказаними судовими рішеннями стягнуто всю заборгованість за кредитним договором №2349 від 04.05.2012 року. Наявність судового рішення про дострокове стягнення кредиту, надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Підставою позову, що розглядається, не є стягнення коштів в порядку ст. 625 ЦК України. Крім цього, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки останній платіж [PERSON] здійснила 23.03.2017 р., тому з 21.04.2017 р. почався перебіг строку позовної давності. У відповіді на відзиви представника відповідачів 2, 3 позивач зазначає, що грошове забов`язання не припинилось, пеня та проценти передбачені умовами кредитного договору. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.05.2019 р. у справі №761/1152/18 стягнуто заборгованість станом на 15.11.2017 р., а в цій справі стягується заборгованість за період з 16.11.2017 р. по 20.08.2020 р. Вважає строк позовної давності не пропущено, оскільки невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, може обмежуватись лише останніми трьома роками, які передували зверненню до суду. Відповідач 1 подала відзив на позов, в якому заперечує щодо задоволення позову, наявність рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28.05.2019 р. у справі №761/1152/18 виключає можливість нарахування процентів та пені за кредитним договором. Як на підставу вимог позивач посилався на вимоги ст.ст. 526, 530, 546, 553, 1048, 1049, 1050,1054 ЦК України, а не ст. 625 ЦК України. Крім цього, станом на 24.02.2020 р. зобов`язання за кредитним договором №2349 від 04.05.2012 року. Було виконано [PERSON] та [PERSON] . У відповіді на відзив відповідача 1 позивач зазначає, що ст. 625 ЦК України передбачено стягнення процентів, які встановлені умовами договору. Пункт 3.2 кредитного договору передбачає за користування отриманим кредитом оплату в розмірі 8 % річних. Можливість стягнення пені встановлена п. 5.1 кредитного договору. Позивач вважає, що проценти та пеню можливо стягати з дати виникнення заборгованості до її повного погашення, незважаючи на наявність судового рішення про стягнення заборгованості. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.102020 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. (а.с. 99) Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.12.2020 р. клопотання відповідача [PERSON] про призначення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, - залишено без задоволення. Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. 04.05.2012 року між Національним банком України та [PERSON] був укладений Договір № 2349 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі (а.с. 17-19). Відповідно до умов Кредитного договору, Національний банк надає позичальнику довгостроковий кредит на споживчі цілі: ремонт квартири у сумі 300 000,00 грн. строком користування на 20 років з дати виникнення заборгованості на рахунку з обліку наданого кредиту (п.1.1. Кредитного договору). Згідно з п. 3.1. - 3.2. Кредитного договору, повернення кредиту здійснюється позичальником шляхом уповноваження Національного банку цим договором щомісячно відраховувати кошти з отриманого доходу позичальника для здійснення повернення кредиту в сумі 1250 грн. починаючи з травня 2012 року, та суму для оплати за користування кредитом. За користування отриманим кредитом на споживчі цілі, позичальник щомісячно під час роботи у Національному банку здійснює оплату в розмірі 8 відсотків річних. Згідно з п. 4.1.2. Кредитного договору, позичальник взяв на себе зобов`язання до 20.04.2032 року повернути Національному банку отриманий кредит. Згідно з п. 5.1. Кредитного договору, у разі несвоєчасного виконання позичальником зобов`язань з повернення кредиту, оплати за користування ним (за відсутності письмової домовленості про відстрочення повернення кредиту) нараховується пеня в розмірі 0,05 відсотка від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення, яку позичальник повинен сплатити Національному банку. 18.03.2016 року між Національним банком України та [PERSON] був укладений Додатковий договір № 230 до Договору про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі від 04 травня 2012 № 2349 (а.с. 20). Згідно з Додатковим договором, зокрема, пункти 3.1., 3.2. та підпункт 4.1.4. Кредитного договору викладено у наступних редакціях: «3.1.1. З травня 2012 року по лютий 2016 року (включно) шляхом уповноваження Національного банку цим договором місяця відраховувати кошти із отриманого позичальником доходу для здійснення повернення кредиту в сумі 1 250,00 грн. та оплати за користування ним. 3.1.2. З березня 2016 року по лютий 2017 року (включно) встановлюється відстрочення повернення кредиту. 3.1.3. З березня 2017 року шляхом уповноваження Національного банку цим договором місяця відраховувати кошти із отриманого позичальником доходу для здійснення повернення кредиту в сумі 1 333,00 грн., а в останній місяць користування кредитом - у сумі 1 227,00 грн. та оплати за користування ним. 3.2. З березня 2016 року по лютий 2017 року (включно) позичальнику надається відстрочення оплати за користування кредитом. Сума нарахованої оплати за користування кредитом з березня 2016 року по лютий 2017 року (включно) сплачується позичальником щомісяця рівними частинами, починаючи з березня 2017 року до закінчення строку дії Договору. 4.1.4. У разі звільнення позичальника з Національного банку у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 5 статті 36, пунктами 1, 2, 5, 6 статті 40 Кодексу законів про працю України, за власним бажанням з поважних причин позичальник повинен відповідно до умов укладеного договору про надання кредиту перераховувати готівкою до каси Національного банку (або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок Національного банку) щомісячну суму повернення кредиту та оплату за користування ним, пеню (у газі її нарахування до 20 числа (включно) кожного місяця. У разі звільнення позичальника з Національного банку за власним бажанням без поважних причин або з ініціативи адміністрації Національного банку (крім випадків, зазначених в абзаці першому підпункту 4.1.4 цього договору) оплата за користування кредитом з дати, наступної після звільнення позичальника, установлюється в подвійному розмірі оплати за користування кредитом, зазначеної в кредитному договорі, під час користування кредитом. Позичальник повинен щомісяця до 20 числа (включно) вносити готівкою до каси Національного банку або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок Національного банку щомісячну суму повернення кредиту, що визначена у кредитному договорі, оплату за користування ним та пеню (у разі нарахування).» З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника, 15.10.2013 року між Національним банком України та [PERSON] укладено Договір поруки №2349/П-2, відповідно до якого поручитель зобов`язується перед Національним банком відповідати за виконання зобов`язань [PERSON] щодо своєчасного повернення кредиту, наданого за кредитним договором від 04 травня 2012 року №2349 у частині (від загальної суми кредиту) 140 00,00 грн. строком до 20 квітня 2032 року, оплати за користування ним, сплати пені, штрафу (у разі їх нарахування) (п. 1 Договору поруки №1) (а.с. 21-22). Також, в якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника 15.10.2013 між Національним банком України та [PERSON] укладено Договір поруки № 2349/П-3, відповідно до якого поручитель зобов`язується перед Національним банком відповідати за виконання зобов`язань [PERSON] щодо своєчасного повернення кредиту, наданого за кредитним договором від 04 травня 2012 року №2349 у частині (від загальної суми кредиту) 140 00,00 грн. строком до 20 квітня 2032 року, оплати за користування ним, сплати пені, штрафу (у разі їх нарахування) (п. 1 Договору поруки №2) (а.с. 21-22). Згідно пунктів 2, 3 договорів поруки у випадку невиконання позичальником обов`язків за кредитним договором позичальник і поручитель відповідають перед Національним банком як солідарні боржники. Відповідальність поручителя настає з моменту порушення зобов`язань позичальником за кредитним договором, поручителем якого він є. Національний банк письмово повідомляє поручителя про невиконання позичальником умов кредитного договору, наявність заборгованості та/або дострокове припинення дії кредитного договору. Поручитель зобов`язується виконати свої зобов`язання за договором поруки протягом 10 календарних днів після отримання вимоги Національного банку. Поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений та гарантує, що на момент укладання цього договору поруки не має грошових зобов`язань, які унеможливлюють виконання цього договору. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 20.08.2020 р. заборгованість складається з 38425,17 грн - прострочені проценти за користування кредитом, 5330,16 грн - пеня за простроченим кредитом, 8795,921 грн - пеня за простроченими процентами, а всього 52551,25 грн. (а.с. 25-26) Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.05.2019 р. у справі №761/1152/18 стягнуто з [PERSON] на користь Національного банку України заборгованість за кредитним договором №2349 від 04.05.2012 року в розмірі - 274 466 грн. 75 коп, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Національного банку України заборгованість за кредитним договором №2349 від 04.05.2012 року в розмірі - 140 000 грн. 00 коп, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Національного банку України заборгованість за кредитним договором №2349 від 04.05.2012 року в розмірі - 140 000 грн. 00 коп., стягнуто з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь Національного банку України в рівних частках судовий збір в розмірі - 4117 грн. 00 коп., а саме по 1372 грн. 33 коп. з кожного. Постановою Київського апеляційного суду від 17.03.2020 р. рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 28.05.2019 р. скасовано в частині стягнення з [PERSON] на користь Національного банку України заборгованості за кредитним договором №2349 від 04.05.2012 р. в розмірі 274 466,75 грн., а в решті залишено без змін. Згідно ст. 82 ч. 4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, позивач використав своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім цього, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором. Кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 310/11534/13-ц). Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Підстава позову - обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які в сукупності дають право особі звернутися до суду з вимогами до відповідача. Національний банк України звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором після пред`явлення до відповідачів вимог згідно ст. 1050 ч. 2 ЦК України, які задоволені рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.05.2019 р. у справі №761/1152/18 з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 17.03.2020 р., а тому позивач має виключно право на отримання від відповідачів сум, передбачених ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Посилання позивача Національного банку України на те, що відсотки, які позивач просить стягнути, є відповідальністю за порушення грошових зобов`язань в порядку ст. 625 ЦК України, не відповідає дійсності, оскільки в позовній заяві позивач не зазначає як правову підставу стягнення коштів ст. 625 ЦК України. Крім того, згідно п. 3.2. договору № 2349 про надання кредиту на споживчі та соціально-побутові цілі від 04.05.2012 р. за користування отриманим кредитом на споживчі цілі, позичальник щомісячно під час роботи у Національному банку здійснює оплату в розмірі 8 відсотків річних. Зазначений розмір відсотків відображений в розрахунку заборгованості за кредитним договором, який додано позивачем. Тобто, відсотки, які просить стягнути позивач, є платою за користування кредитними коштами, а не відповідальністю відповідачів перед банком за порушення грошових зобов`язань в порядку ст. 625 ЦК України. Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості, а саме: процентів та пені, суд не вбачає. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, за умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В постанові Верховного Суду від 01.04.2020 р. (справа №640/4013/17-ц) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Судом встановлено, що на підтвердження витрат на правничу допомогу відповідача [PERSON] було надано договір про надання правової допомоги №12/12/2020 від 12.02.2020 р., додаток №2 від 23.10.2020 р. до договору про надання правової допомоги №12/12/2020 від 12.02.2020 р., за яким вартість послуг адвоката складає 4000,00 грн, дублікат квитанції від 28.10.2020 р., за якою [PERSON] перерахувала Квітіну Р.В. 4000,00 грн за оплату за договором про надання правничої допомоги. На підтвердження витрат на правничу допомогу відповідача [PERSON] було надано договір про надання правової допомоги №12/12/2020 від 12.02.2020 р., додаток №2 від 23.10.2020 р. до договору про надання правової допомоги №12/12/2020 від 12.02.2020 р., за яким вартість послуг адвоката складає 4000,00 грн, дублікат квитанції від 27.10.2020 р., за якою [PERSON] перерахувала Квітіну Р.В. 4000,00 грн за оплату [PERSON] за договором про надання правничої допомоги. Тобто, оплату за договором про надання правової допомоги щодо [PERSON] здійснювала [PERSON] . Квитанції або іншого платіжного документа, які б свідчили про оплату відповідачем [PERSON] коштів на правничу допомогу суду не надано. В зв`язку з чим в стягненні витрат на правничу допомогу відповідача [PERSON] необхідно відмовити. Згідно ч.5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У відповіді на відзив представник позивача просив зменшити витрати відповідачів на правничу допомогу, оскільки адвокатом безпідставно включено витрати на представництво інтересів в суді, а також відзиви [PERSON] та [PERSON] є ідентичними. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи те, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та об"ємом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), беручи до уваги те, що сторона позивача заявила клопотання про зменшення розміру витрат в зв"язку з їх неспівмірністю із об"ємом виконаних адвокатом робіт, суд вважає можливим стягнути з позивача на користь відповідача [PERSON] 2000,00 грн витрат на правничу допомогу, в стягненні решти витрат на правничу допомогу потрібно відмовити Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: approved