Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду зі своїм вищезгаданим позовом, за яким просить суд визнати за нею право власності на ? частку квартири [ADDRESS], право власності на іншу ? частку квартири залишити за [PERSON], померлим 09.02.2018 року. Вищевказана справа була призначена до судового розгляду, проте у судове засідання учасники справи не явилися. У порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. При цьому відповідач про причини своєї неявки не повідомив, не подав відзив, а сторона позивача не висловила заперечень проти вирішення справи у порядку заочного розгляду, тому суд ухвалив провести заочний розгляд вищевказаної справи. Отже, у порядку ст. 223 ч.3 п. 1 ЦПК України суд розглянув справу за відсутності учасників справи. Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що З0 грудня 1983 року за актовим записом № 677 відділом ЗАГС Жовтневого райвиконкому м. Запоріжжя був зареєстрований шлюб між позивачем та [PERSON]. 14 січня 1999 року шлюб між ними був розірваний, про що відділом РАГС Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради складений актовий запис № 13 та видано Свідоцтво про розірвання шлюбу І-ЖС 082203 В період шлюбу, 27 червня 1996 року, через Запорізьку товарну біржу «Гілея», подружжя придбало квартиру № 40 в житловому будинку № 46 по вулиці Чарівна в місті Запоріжжі. 09 липня 1996 року Запорізьким бюро технічної інвентаризації, на підставі Договору купівлі-продажу від 27.06.1996 року, зареєстрованого Запорізькою товарною біржою за р.№900/2633, зареєстровано право власності на вказану квартиру за [PERSON], про що внесений відповідний реєстровий запис № 35515 в реєстровій книзі №196. 09 лютого 2018 року [PERSON] помер. \~ \~ \~ \~Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить частка спірної квартири № 40 в житловому будинку № 46 по вулиці Чарівній в місті Запоріжжі. \~ \~ \~ \~24 березня 2018 року позивач звернулась до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після померлого 09.02.2018 року [PERSON], якою, на підставі заяви, відкрито спадкову справу № 37/2018, номер справи у Спадковому реєстрі 62189935 (копія Витягу зі Спадкового реєстру № 51354583 від 24.03.2018 року додається). Після спливу шестимісячного строку після смерті [PERSON] .І., позивач звернулась до приватного нотаріуса із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину, але у звязку з тим, що договір купівлі-продажу спірної квартири не посвідчений нотаріально, було розяснено, що вищевказаний договір купівлі-продажу являється неукладеним і за ним не виникло права власності на придбане майно, а тому рекомендовано звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинна на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст.ст.128, 153 ЦК УРСР (1963 року) , право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обовязкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно ст. 15 Закону України "Про товарні біржі" не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Відповідно до статей 16, 17 Закону України "Про власність", спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). Згідно положень статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Положеннями ст. 60 Сімейного Кодексу України, який діє на теперішній час визначають, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ч.1,3 ст. 70 Сімейного кодексу України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Крім того, наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, затверджені Правила державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, які передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржою. Відповідно до п. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004р. за №1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Оскільки договір купівлі-продажу був укладений у відповідності з вимогами ст.15 Закону України „Про товарну біржу, зареєстрований в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації, сторони договору виконали усі його умови, з січня 1996 року, на підставі ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст.49 Закону України «Про власність», подружжя набуло право власності на спірну квартиру і правомірно володіло нею. Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на предявлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. На підставі викладеного,

Outcome: approved