Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь" про внесення зміни формулювання причини звільнення у трудову книжку, стягнення заборгованої заробітної плати, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 12.06.2008 року по 17.02.2015 року працював на ПрАТ «Азовелектросталь». З серпня 2014 року відповідач не виплачував позивачу заробітну плату, саме таму у лютому 2015 року позивач був змушений написати заяву про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Згідно наказу №54к від 17.02.2015 року його було звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, але при цьому відповідач не провів з ним повний розрахунок та не видав копію наказу про звільнення. На підставі викладеного просив просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість з заробітної плати за період з 01.08.2014 року по 17.02.2015 рік, середній заробіток з 18.02.2015 року по день винесення рішення суду, вихідну допомогу, моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн., змінити формулювання причини звільнення та зобов'язати відповідача внести запис в його трудову книжку про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з 17.02.2015 року. Позивач в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник позивача, що діє на підставі довіреності у судовому засіданні підтрима позов, просив задовольнити. Представник відповідача ПрАТ "Азовелектросталь", до судового засідання не з'явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заперечення, де визнав позов частково, в часттині стягнення заборованості з заробітної плати в розмірі 17891,27 грн., в задоволенні інших позовниз вимог просив відмовити обгрунтовуючи насутпним. 12.02.2015 року на адресу ПрАТ «Азовелектросталь» поштою надійшла заява [PERSON] від 03.02.2015 року, в якій він просив звільнити його з 03.02.2015 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України. Пояснив, що зазначена вимога не могла бути задоволена у звязку з тим, що відповідно до норм діючого законодавства звільнення працівників не може здійснюватися заднім числом, тому адміністрація підприємства не знайшла законних підстав для її задоволення, проте,єдиною законною підставою для звільнення [PERSON] з ПрАТ «Азовелектросталь» була ч.1 ст. 38 КЗпП України, яка предбачає звільнення працівника за власним бажанням з відпрацюванням 14 денного строку. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 12.06.2008 року позивача було прийнято на роботу до ЗАТ «Азовелектросталь», що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с. 10). Згідно заяви позивача про звільнення від 03.02.2015 року, [PERSON] просив звільнити його у зв'язку з невиплатою відповідачем заборгованої заробітної плати з серпня 2014 року на підставі ч.3 ст38 КЗпП України. Згідно штампу відної кориспонденції зазначена заява надійшла на адресу підприємства 12.02.2015 року (а.с.26). Згідно наказу ПрАТ "Азовелектросталь" від 17.02.2015 року №54-к [PERSON] звільнено за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (а.с.25). Згідно запису в трудовій книжці, позивач був звільнений 17 лютого 2015 року по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням на підставі наказу № 54-к від 17 лютого 2015 року( а.с.25). Відповідно до ст. 48 КЗпП України, трудові книжки є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. За змістом ст. 38 КЗпП України, відповідної до якої працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Зі змісту зазначеної правової норми вбачається, що власник зобов'язаний звільнити працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору з цих питань, у тому числі при наявності такого порушення як затримка заробітної плати. Тому суд вважає, що права [PERSON] порушені, та визнає формулювання причини звільнення [PERSON] з Приватного акціонерного товариства "Азовелектросталь" на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням таким, що не відповідає чинному законодавству. За положеннями ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно довідки №735 від 01.04.2015 року у ПАТ «Азовелектросталь» перед позивачем, у зв'язку з систематичною невиплатою заробітної плати, утворилася заборгованість, яка станом на 01.04.2015 року складає : серпень 2014 року - 1303,52 грн., вересень 2014 року - 2003,52 грн., жовтень 2014 року - 3359,35 грн., листопад 2014 року - 3369,08 грн., грудень 2014 року - 2015,86 грн., січень 2014 року -82,18 грн., лютий 2014 року - 5757,76 грн., а всього - 17891,27 грн. Відповідно до п.п. 10, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Згідно із ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) вихідна допомога виплачується у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Згідно довідки №736 від 01.04.2015 року розмір середньомісячної заробітної плати позивача складає 7800,00 грн. Враховуючи зазначене, розмір вихідної допомоги, яка підлягає стягненню складає (7800,00 грн. х 3= 23400,00 грн.). Судом достовірно встановлено та не спростовано відповідачем, що з боку ПАТ "Азовелектросталь" мало місце систематичне порушення трудового законодавства відносно позивача, який належним чином виконуючи свої трудові обов'язки відповідно до вимог трудового, який з серпня по грудень не отримував оплату за свою працю. Згідно положень ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Таким чином, на думку суду, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню та відповідач зобов'язаний внести зміни до формулювання причини звільнення відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України у зв,язку із порушення законодавства про працю. Крім того, на підставі наявних матеріалів у справі, судом встановлений факт несвоєчасної виплати заробітної плати позивачу. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як зазначено у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року № 13, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні проводиться відповідно до "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з пунктом 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно із наданого позивачем розрахунку розміру середнього заробітку кількість робочих днів з 04.02.2014 року (наступний день з дня звільнення) по 03.06.2015 року (день остаточного розрахунку по заборгованій заробітній платі) складає 80 днів. Згідно наданої відповідачем довідки № від розмір середньоденного заробітку позивача складає 390,00 грн. Таким чином, розмір середньої заробітної плати за весь час затримки заробітної плати, тобто з 04.02.2014 року по 03.06.2015 року (включно) становить 31200,00 грн. (80 робочі дні х 390,00 грн. (середньоденна заробітна плата). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останньому була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 5000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 300 грн. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. ( за позов майнового характеру).

Outcome: partial