Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою про захист прав споживачів фінансових послуг. Позовні вимоги мотивовано тим, що 27 травня 2013 р. між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 500908352 (далі Кредитний договір-1), на умовах якого позивач отримала споживчий кредит в сумі 47357,67 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,99% річних та зі сплатою комісійної винагороди в розмірі 1,29 % від суми кредиту з першого по 60-й місяць користування кредитом. У звязку з реструктуризацією кредитної заборгованості за Кредитним договором-1, між позивачем та відповідачем був укладений Кредитний договір № 500957863 від 27.08.2014 р.(далі Кредитний договір-2) на умовах якого [PERSON] отримала споживчий кредит у сумі 43 625,47 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,99 % річних та зі сплатою комісійної винагороди за управління кредитом в розмірі 0,73 % від суми кредиту з першого по 60-й місяць користування кредитом. Позивач вважає, що вказані договори вчинено в порушення вимог ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, пунктом 2.8 Кредитного договору-1 встановлена комісійна винагорода за надання виписок за рахунком в розмірі 1,29 % від суми кредиту за період з першого місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом та пунктом 2.8.1 Кредитного договору-2 встановлена комісійна винагорода за управління кредитом в розмірі 0.73 % від суми кредиту за період з 1-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом, що суперечить вимогам ст. 1054 ЦК України, ст. 11 ч.4 Закону України «Про захист прав споживачів». З наведених підстав позивач просить суд визнати\~\~недійсними пункт 2.8 Кредитного договору № 500908352 від 27.05.2013 р., пункт 2.8.1 Кредитного договору № 500957863 від 27.08.2014 р., укладених між позивачем та відповідачем; зобовязати відповідача здійснити перерахунки заборгованості за кредитними договорами, зарахувавши в погашення основної суми боргу сплачену позивачем комісійну винагороду відповідачу за надання (інформації) виписок за рахунком за весь час дії Кредитного договору № 500908352 від 27.05.2013 р. та комісійну винагороду за управління кредитом за весь час дії Кредитного договору № 500957863 від 27.08.2014 р. Позивач та її представник в судовому засіданні підтвердили позовні вимоги та їх обґрунтування, наполягаючи на задоволенні позову. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що 27.05.2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 500908352, 28.08.2014 року між сторонами було укладено кредитний договір № 500957863 для погашення заборгованості за першим кредитним договором. Вважає, що перший кредитний договір було припинено підписанням другого, тому у вимозі позивачки про визнання недійсним пункту 2.8 першого договору треба відмовити. Щодо визнання недійсним п. 2.8.1. кредитного договору № 500957863, то наголошує, що позивач була ознайомлена з усіма його умовами та погодилася з ними. Також представник відповідача підкреслює, що банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги, а позов [PERSON] спрямований на ухилення від взятих на себе зобовязань за кредитними договорами. Суд, заслухавши, позивача, представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, між [PERSON] і Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» був укладений Кредитний договір № 500908352 від 27.05.2013 р., на умовах якого [PERSON] отримала споживчий кредит у сумі 47 357,67 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,99 % річних та зі сплатою комісійної винагороди в розмірі 1,29 % від суми кредиту з першого по 60-й місяць користування кредитом. У звязку з реструктуризацією кредитної заборгованості за Кредитним договором-1, між [PERSON] і Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» був укладений Кредитний договір № 500957863 від 27.08.2014 р., на умовах якого [PERSON] отримала споживчий кредит у сумі 43 625,47 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,99 % річних та зі сплатою комісійної винагороди за управління кредитом в розмірі 0,73 % від суми кредиту з першого по 60-й місяць користування кредитом. Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Враховуючи вищевикладені норми та вивчивши зміст обох договорів, суд не бере до уваги показання представника відповідача про припинення дії кредитного договору-1 підписанням кредитного договору-2, бо в обох договорах відсутні будь-які відомості щодо припинення дії кредитного договору № 500908352 від 27.05.2013 р. підписанням кредитного договору № 500957863 від 27.08.2014 р., натомість в п.3 кредитного договору-1 встановлено дату остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахувань, відсотків та комісій 28.05.2018 року. Пунктом 2.8 Кредитного договору-1 встановлена комісійна винагорода за надання виписок за рахунком в розмірі 1,29 % від суми кредиту за період з першого місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом. Судом встановлено, що дана комісійна винагорода є фіксованою та не підлягає зменшенню у звязку зі зменшенням заборгованості за кредитом, та підлягає сплаті щомісяця в розмірі 610,91 грн. Розмір комісійної винагороди за Кредитним договором-1 на рік становить 15,48 % від суми наданого кредиту, в грошовому еквіваленті вона складає 7\~330,97 грн. Кредит був наданий на 5 років, а тому за весь строк дії Кредитного договору-1 позивач мала сплатити комісійну винагороду в розмірі 36\~654,60 грн., що більше на 14\~928,74 грн. за нараховані проценти за весь строк дії договору (розмір процентів, який має бути сплачений за весь строк дії договору у відповідності до графіку платежів складає 21\~725,86. грн.). Крім того, розмір комісійної винагороди за весь строк дії договору відрізняється від отриманого кредиту тільки на 10\~703,07 грн. та становить 77,4 % від отриманого кредиту. З вищенаведеного вбачається істотний дисбаланс договірних відносин на шкоду споживача. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Сплата будь-яких інших платежів за користування кредитними коштами законом не передбачена. Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. \~Згідно ч. 4 ст. 11 Закону кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього\~закону, є нікчемною. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона зобовязана вчинити на користь іншої сторони, певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Таким чином, у зобовязанні про надання банком позичальнику супутньої послуги мають бути чітко визначені субєкти такого зобовязання та конкретизований його обєкт. У разі декларування банком у договорі зі споживачем будь-якої послуги, споживач має право не тільки знати в деталях предмет задекларованої послуги, а також мати можливість отримати зазначену послугу належної якості, відповідно до умов договору. В Кредитному договорі не вказано в чому саме полягають послуги Банку по наданню виписок за рахунком, що є результатом їх виконання та як може позивач отримати цей результат. Крім того, судом встановлено, що позивач жодного разу не отримувала дану послугу. Вищевказана позиція міститься в\~Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року\~№ 15-рп/2011, яким розтлумачено положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», які поширюються на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. З огляду на вищенаведені обставини, суд вважає, що дії відповідача щодо встановлення в Кредитному договорі-1 щомісячної комісійної винагороди за надання виписок за рахунком можна розцінювати, як додатковий тягар до сплати відсоткової ставки, а не як надання окремої послуги. Пунктом 2.8.1 Кредитного договору-2 встановлена комісійна винагорода за управління кредитом в розмірі 0,73 % від суми кредиту за період з 1-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом. Вказані положення суд вважає такими, що суперечать діючому законодавству, з наступних підстав. Згідно п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 р., банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Суд приходить до переконання, що при наданні банком позичальнику супутньої послуги, а саме управління кредитом, як те зазначено в кредитному договорі, мають бути чітко визначені субєкти такого зобов'язання та конкретизовано його обєкт. У разі декларування банком у договорі будь-якої послуги, споживач має право не тільки знати в деталях предметі задекларованої послуги, а також мати можливість отримати зазначену послугу належної якості відповідно до умов договору. Між тим, в судовому засіданні встановлено, що в кредитному договорі, укладеному між сторонами, не вказано, в чому полягають послуги банку з управління кредитом, що є результатом їх виконання та як може позивач отримати цей результат. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає , що встановлена банком щомісячна комісія є платою за дії, які банк здійснює на власну користь, як додатковий тягар до сплати відсоткової ставки, а не як надання окремої послуги. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України викладених у п.7 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно ч. 5 ст. 11, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовується положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, умови договору щодо сплати щомісячної комісії, оскільки в даному випадку позивач не отримав та не отримує такої послуги, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недоде-ржання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ча-стинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України, є частиною національного законодавства України. У пунктах 1, 2 Резолюції Генеральної [PERSON] ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року N 39/248 зазначено такі цілі: сприяти країнам у встановленні або подальшому забезпеченні належного захисту свого населення як споживачів; сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою всіх підприємств на національному і міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної [PERSON] Європи від 17 травня 1973 року № 543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви). За змістом Директиви 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів важливим для забезпечення довіри споживачів є пропонування ринком достатнього ступеня їх захисту. При цьому в зазначеній Директиві відповідні права споживачів регламентуються на доконтрактній стадії, а також на стадії виконання кредитної угоди. Конституційний Суд України у своєму рішенні № 7-рп/2013 від 11.07.2013 р. дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної [PERSON] ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Виходячи із вищевикладеного, суд вважає, що зміст пункту 2.8 Кредитного договору № 500908352 від 27.05.2013 р., п. 2.8.1 Кредитного договору № 500957863 від 27.08.2014 р. суперечать вимогам Конституції України, ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», рішенням Конституційного суду України, нормам міжнародних договорів, що є підставою для визнання їх недійсними відповідно до 203 ч.1, ст. 215 ч.1 ЦК України. Вказані порушення вимог чинного законодавства при укладені кредитних договорів призвели до порушення прав споживача, які мають бути захищені відповідно до ст. 18 ч.9, 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Для захисту порушених прав споживача суд вважає за необхідне зобовязати відповідача здійснити перерахунок заборгованості за вказаними кредитними договорами, зарахувавши в погашення основної суми боргу сплачену позивачем щомісячну комісію за надання (інформації) виписок за рахунком та за управління кредитом за весь час дії вказаних кредитних договорів. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд не приймає до уваги показання та письмові заперечення представника відповідача про те, що [PERSON] була ознайомлена з усіма умовами споживчого кредитування та погодилася з ними, бо позичальник, не маючи спеціальної освіти та відповідних знань, не могла обєктивно оцінити умови кредитного договору, помилково придбала не потрібні їй послугі у вигляді виписок за рахунком та за управління кредитом, не надала належної оцінки розміру пені за несвоєчасне виконання зобовязань з погашення заборгованості за кредитом. Вказаний висновок суду кореспондується з висновками Конституційного Суду України, викладеними у Рішенні від 10 листопада 2011 р., щодо обмеження дії принципу свободи договору критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Висновок суду узгоджується також з положеннями Резолюції Генеральної [PERSON] ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 р., в якій наголошено: «… визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах». У відповідності зі ст. 84, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на правову допомогу в сумі 3550 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved