Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], третя особа: садове товариство "Металіст" про визнання договору купівлі-продажу дійсним, про визнання права власності на самочинне будівництво. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити їх у повному обсязі та визнати дійсним договір купівлі-продажу дачі, розташованої на земельній ділянці [ADDRESS] укладеного 01.06.2011 року між продавцем [PERSON] і покупцем [PERSON]. Також просили визнати за позивачем право власності на земельну ділянку, розташовану за вищевказаною адресою та на самовільно зведені на ній садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Відповідачка у судовому засіданні заперечувала проти пред'явленого позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованими та таким що не підлягає задоволенню, оскільки на даний час вартість спірного майна набагато вища, а ніж зазначено у договорі, тому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того зазначила, що на її думку у не підписанні договору купівлі-продажу винен саме позивач. Представник третьої особи, надав заяву про розгляд справи без їх участі за доказами наявними у матеріалах справи та ухвалити рішення на розсуд суду, згідно норм чинного законодавства. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.12.2010 року належала земельна ділянка [ADDRESS], із цільовим призначенням для ведення садівництва, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №928510 від 03.09.2012 року. Крім того, на вказаній земельні ділянці розташовані самовільно збудовані садовий (дачний) будинок з господарськими будівлями та спорудами. 01 червня 2011 року між [PERSON], з однієї сторони та [PERSON], з другої сторони, був укладений попередній договір купівлі - продажу садової ділянки [ADDRESS]. У відповідному договорі була визначена вартість майна, яка складала 11 000 (одинадцять тисяч) доларів США, що в еквівалентному відношенні долара до гривні (на момент укладення попереднього договору) становить 88 000 (вісімдесят вісім тисяч) гривень. За умовами попереднього договору, при його підписанні, позивач сплатив відповідачці частину коштів у сумі 8000 (вісім тисяч) гривень, та було визначено, що залишкову суму у розмірі 10 000 доларів США [PERSON] повинен був виплатити [PERSON] при оформленні документів у визначений законом порядку. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 29 листопада 2012 року, [PERSON] надала довіреність [PERSON] для можливості останнім здійснити оформлення документів про право власності на самовільно зведені споруди, розташованих за адресою: [ADDRESS], що свідчить про повну домовленість між сторонами при укладенні вищевказаного договору та дотримання ними всіх ключових умов договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно ст. 665 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Оскільки [PERSON] сплатив кошти [PERSON] в розмірі 10 000 гривень, а сума коштів що не сплачена становить 80 000 гривень (що повністю відповідає умовам договору), тому суд приходить до висновку про стягнення зазначеної суми коштів з позивача на користь відповідачки та визнання, попереднього договору купівлі-продажу дійсним, а також визнання за [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку, яка була предметом договору. Що стосується вимог [PERSON] в частині визнання за ним права власності на самовільно збудовані садовий (дачний) будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], то суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову у цій частині виходячи з наступного. Як встановлено судом, на зазначеній земельній ділянці було самовільно збудовані нові об'єкти нерухомості, які повністю відповідають всім архітектурно - технічним та санітарним нормам та є повністю готовими до введення в експлуатацію, а саме: А-1 садовий (дачний) будинок, загальною площею 65,2 кв.м, з яких основна площа - 40,5 кв.м, допоміжна - 21,7 кв.м, та який складається з: 1 - коридор, площею - 7,2 кв.м, 2 - літня кімната, площею - 12,4 кв.м, 3 - літня кімната, площею - 12,0 кв.м, 4 - кухня, площею - 7,9 кв.м, 5 - коридор, площею - 9,6 кв.м, 6 - літня кімната - 16,1 кв.м, а також господарські будівлі та споруди: А - садовий будинок, МС - мансарда, ганок, ПГ - погріб, Б - гараж, В - літ.душ, Г - вбиральня, №1 - хвіртка, №2 - огорожа, І - замощення. Зазначеним будівля та спорудам була присвоєна адреса: [ADDRESS]. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності нормам ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Проте судом встановлено, що збудовані об'єкти самовільно зводилися не позивачем [PERSON] (а [PERSON], що визнано сторонами по справі) та вони розташовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, оскільки згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №928510 від 03.09.2012 року, цільове призначенням земельної ділянки - для ведення садівництва (а не для будівництва господарських будівель і споруд), що унеможливлює визнання за позивачем права власності на них. Окрім того, у позивача відсутні правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності на нерухоме майно після його зведення та на підставі якого проводиться реєстрація прав власності на майно згідно переліку документів, зазначених у статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень". Згідно ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Відповідно до постанови пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30 березня 2012 року №6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" визначено, що право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Таким чином, враховуючи зазначені обставини, суд приходить до висновку (який знайшов свого підтвердження у судовому засіданні і підтверджений доказами, які містяться в матеріалах справи), що вищевказані господарські будівлі і споруди самовільно побудовані не особисто позивачем [PERSON] та на території земельної ділянки, що не була відведена для цієї мети, тому позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на вказане збудоване нерухоме майно є необґрунтованими, безпідставними, такими, що порушують норми чинного законодавства, тому не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.ст. 79,88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 879,90 грн. сплачених ним при подачі позову. Враховуючи зазначені обставини та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial