Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 23 березня 2007 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір № DNUVGK00000012, відповідно до якого банк зобов'язувався надати позичальникові кредитні кошти на строк з 23.03.2007 по 23.03.2027 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 360\~000 доларів США на купівлю нерухомості та 81\~000 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 даного Договору. Щомісяця в період сплати позичальник повинен був надавати кошти у сумі 4246,71 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. В той же день між позивачкою та [PERSON]В, було укладено договір купілі-продажу домоволодіння №3-б, що знаходиться за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Полкова. У якості забезпечення зобов'язання за кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки №DNUVGK00000012, відповідно до якого в іпотеку було передано вказане нерухоме майно. Цільовим призначенням предмету іпотеки була жила нерухомість та майнові права на земельну ділянку площею 0,0381 га. Зазначаючи, що кошти у сумі 81\~000 доларів США вона не отримувала, кредитний договір та договір іпотеки суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інормації про умови кредитування, договір є несправедливим, оскільки містить умови про зміну у витратах на кредит та передбачає широкі права банку щодо реалізації положень договору, а права позичальника обмежені. Посилаючись на ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначила, що банком було надано споживчий кредит в іноземній валюті, що на території України забороняється, просила визнати кредитний договір недійсним на підставі ч.1,5 ст. 203, ч.1 ст.215 Цивільного кодексу, а також визнати недійсним договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 673 (том 1, а.с.3-15). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено (том 3, а.с.48-50). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове рішення про задоволення позову (том 3 а.с. 55-62). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати з наступних підстав. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Крім того, суд наголосив, що ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" не містить заборони на видачу кредиту в іноземній валюті. Однак, із висновками суду погодитись неможливо з наступних підстав. Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 215 ЦПК України рішення суду складається з: 1) вступної частини із зазначенням: часу та місця його ухвалення; найменування суду, що ухвалив рішення; прізвищ та ініціалів судді (суддів - при колегіальному розгляді); прізвища та ініціалів секретаря судового засідання; імен (найменувань) сторін та інших осіб, які брали участь у справі; предмета позовних вимог; 2) описової частини із зазначенням: узагальненого викладу позиції відповідача; пояснень осіб, які беруть участь у справі; інших доказів, досліджених судом; 3) мотивувальної частини із зазначенням: встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин; мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти; чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, а якщо були, то ким; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався; 4) резолютивної частини із зазначенням: висновку суду про задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку суду по суті позовних вимог; розподілу судових витрат; строку і порядку набрання рішенням суду законної сили та його оскарження. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. У п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 розяснено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Із тексту рішення від 31 травня 2016 року вбачається, що воно не має посилання на предмет позовних вимог із детальним його описом, доказів, які були досліджені судом, а мотивувальна частина не містить мотивів, з яких суд вважав встановленими наявність або відсутність фактів, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги. Крім того, судом не враховані роз'яснення, надані в абзаці 3 п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року, згідно із якими відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення. Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить із наступного. 23.03.2007 року між [PERSON] та ЗАТ\~Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є\~ПАТ Комерційний банк «Приватбанк»\~було укладено кредитний договір № DNUVGK00000012 відповідно до якого позичальнику було надано кредит (том 1 а.с.20-22). Для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ЗАТ\~Комерційний банк «Приватбанк» та позивачкою було укладено договір іпотеки №DNUVGK00000012 житлового будинку № 3-б по вул. Полковій в м. Дніпропетровську (том 1, а.с.23-26). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1-3, 5, ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Із матеріалів справи вбачається, що укладений сторонами кредитний договір підписаний сторонами без застережень, при цьому сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, позивачка підписала договір власноручно, її волевиявлення було вільним, відповідало внутрішній волі і було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені цим договором. Факт отримання кредитних коштів у сумі 360\~000грн., користування ними та сплати позичальником платежів на повернення кредитних коштів до 2013 року підтверджується матеріалами справи і позивачкою фактично не заперечується. Посилання на неотримання коштів у сумі 81\~000 доларів США не являється підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки згідно із п.7.1, 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору дані кошти зарезервовані для сплати страхових платежів згядно із умовами данного договору та договорів страхування, укладених позичальником із ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» (том 1, а.с.121-126, 244-150). Посилання позивачки на порушення банком ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" - не можна прийняти до уваги, оскільки на момент підписання позивачкою кредитного та іпотечного договорів зазначена стаття визначала гарантований рівень споживання, а Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" був прийнятий 22.09.2011 року, і станом на 23 березня 2007 року не діяв. З цих же підстав не можна прийняти до уваги і посилання позивачки на рішення Конституційного Суду України № 15-рп/11 від 10 листопада 2011 року та Постанову правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року "Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", які були прийняті значно пізніше, ніж укладено кредитний та іпотечний договори. Посилання у позовній заяві на те, що на території України забороняється видача споживчих кредитів у іноземній валюті, - не заслуговує на увагу, оскільки ст. 524, 533 ЦК України та Закон України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній на момент підписання позивачкою кредитного та іпотечного договорів, - такої заборони не містили. Посилання позивачки на те, що банком не визначена відсоткова ставка спростовується текстом кредитного договору, а посилання на незаконне підвищення банком відсоткової ставки, - не має правового значення для вирішення позову про визнання кредитного договору недійсним. Згідно із ч.1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній на момент підписання позивачкою кредитного договору умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, то вони повинні бути відшкодовані винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем) у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Із позовної заяви вбачається, що позивачка не ставила питання про спричинення їй збитків та їй відшкодування, а її посилання на те, ще оспорюваним договором порушується принцип рівності сторін, - не заслуговує на увагу, оскільки зазначена обставина не була передбачена у законі на день підписання кредитного договору. Посилання позивачки на порушення банком ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" - не можна прийняти до уваги, оскільки зазначений закон у редакції, чинній на момент укладення договору не містив обов'язкової умови про те, що необхідна, доступна, достовірна та своєчасна інформація споживачеві про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору, яка надається до придбання товару чи замовлення роботи (послуги), - повинна бути надана у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Виходячи з вимог ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Тобто, положення даних статей надають учасникам цивільного обороту право вільно, виходячи з власних інтересів, вирішувати, вступати їм у договірні відносини чи не вступати, а також вільно вибрати майбутнього контрагента у договірних відносинах. Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Виходячи із того, що позивачкою у порушення ст. 10, 57-64 ЦПК України не надано суду належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження позовних вимог про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними, - у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, роз'яснивши позивачці, що вона має право звернутись до суду із позовом про визнання недійсним окремих частин кредитного договору за наявності для цього законних підстав.

Outcome: dismissed