Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-19 00:00:00

26.07.2019 [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Чутівського районного нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Савінова Н.М., про поділ спільного майна подружжя, який обґрунтовував тим, що з 26.05.2007 він перебував у шлюбі з [PERSON] , в якому відповідач, відповідно до договору купівлі-продажу від 08.08.2008, за спільні кошти подружжя придбала нежитлову будівлю (кормокухню), що розташована по [ADDRESS] (далі - будівля кормокухні), та була зареєстрована на відповідача. Рішенням суду від 14.02.2014 шлюб розірваний. Враховуючи, що будівля кормокухні придбана під часу шлюбу за спільні кошти подружжя, просив визнати будівлю спільною частковою власністю сторін, визнавши за кожним з них право власності по 1/2 частини вказаної будівлі. Ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 30.07.2019 за заявою представника позивача про забезпечення позову накладений арешт на будівлю кормокухні. 02.08.2019 [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Савінова Н.М., про поділ спільного майна подружжя. 27.08.2019 позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог. Свій позов [PERSON] обґрунтовував тим, що з 26.05.2007 він перебував у шлюбі з [PERSON] , в якому відповідач, відповідно до договору купівлі-продажу від 08.08.2008, за спільні кошти подружжя придбала нежитлову будівлю (цех по вирощуванню мікроводорослей), що розташована по [ADDRESS] (далі - будівля цеху), та була зареєстрована на відповідача. Рішенням суду від 14.02.2014 шлюб розірваний. Враховуючи, що будівля цеху придбана під часу шлюбу за спільні кошти подружжя, просив визнати будівлю спільною частковою власністю сторін, визнавши за кожним з них право власності по 1/2 частини вказаної будівлі. Ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 29.08.2019 за заявою представника позивача про забезпечення позову накладений арешт на будівлю цеху. Ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 02.09.2019 провадження по справах за позовами [PERSON] до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Савінова Н.М., об`єднані в одне провадження. 02.09.2019 представник відповідача надала письмові пояснення у справі, в яких просила в задоволенні позову відмовити та зазначила, що у позивача відсутні передумови на визнання права власності, т.я. він не надав доказів того, яким чином він приймав участь у придбанні спірного майна та які його права та інтереси потребують захисту, що ставить під сумнів наявність предмету спору. Спірне майно придбано хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти відповідача, а тому це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача. Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності у нього грошових коштів на придбання спірного майна. Просила застосувати строк позовної давності до позовних вимог позивача, т.я. він пропустив строк позовної давності. 13.09.2019 представник позивача надав відповідь на письмові пояснення, в яких обґрунтував підстави визнання спірного майна спільною частковою власністю сторін та його поділу. Зазначив, що позивачем не пропущений строк позовної давності та надав свої доводи у підтвердження цього. 23.10.2019 представник відповідача надала суду клопотання про приєднання документів до справи, в яких зазначено, що з позивача на користь доньки [PERSON] за рішенням [PERSON] повітового суду Естонської Республіки стягуються аліменти. Позивач з травня 2014 р. відбував покарання у виді позбавлення волі в Республіці Фінляндія. Судовим виконавцем Республіки Естонія прийнято рішення про припинення виконавчого провадження про стягнення аліментів з позивача на користь доньки [PERSON] та наявність у нього заборгованості по сплаті аліментів. У відповідача були наявні грошові кошти, яких вистачало для придбання спірного майна - протягом 2007 - 2008 років вона займалась підприємницькою діяльністю, мала заощадження, в 2005 р. відповідачка отримала від колишнього чоловіка 10 000 дол. США, з яких частину витратила на придбання квартири, а частину на придбання спірного майна. Позивач доказів наявності у нього грошових коштів не надав, а тому спірне майно не могло бути придбано за спільні кошти сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав і просив його задовольнити, повідомивши, що спірне майно було придбано за особисті кошти позивача, які він накопичив в Естонії. Після звільнення з місць позбавленні волі у жовтні 2018 позивач спілкувався по телефону з відповідачем і тоді у них виник спір стосовно спірного майна і він вирішив звернутись до суду з позовом про поділу майна подружжя. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, причини неявки невідомі, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала і просила в його задоволенні відмовити, т.я. спірне майно було придбано за особисті кошти відповідача, позивач, який має заборгованість по сплаті аліментів, не надав доказів поважності пропуску строку позовної давності. Про дату, час та місце розгляду справи, призначену на 14 год. 20.05.2020, представник відповідача була належним чином повідомлена, але в судове засідання не з`явилась, причини неявки невідомі, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Неявка відповідача та її представника в судове засідання, призначене на 14 год. 20.05.2020, не перешкоджає розгляду справи по суті у їх відсутність на підставі наданих суду доказів. Третя особа приватний нотаріус Савінова Н.М. про дату, час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, в судове засідання не з`явилась, надавши заяви, в яких просила справу розглянути без її участі, заперечення проти позову не має. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, позицію третьої особи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. 26.05.2007 [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Відповідно до договорів купівлі-продажу від 08.08.2008, посвідчених приватним нотаріусом Савіновою Н.М., [PERSON] придбала будівлю кормокухні, що розташована по [ADDRESS] , та будівлю цеху, що розташована по [ADDRESS] . В шлюбі [INFO] у сторін народилась донька [PERSON] . Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14.02.2014 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 12 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Ч. 1 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стосовно клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. У ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. У ч. 2 ст. 72 СК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у 3 роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-258цс15 неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу 3 років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.11.2019 по справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19). Посилання представника відповідача на те, що позивач про порушення свого права дізнався ще під час шлюбу, т.я. сторони не проживали разом з 2010 р., та знав про це при ухваленні рішення суду про розірвання шлюбу 14.02.2014, коли питання щодо визначення часток подружжя та розподілу майна не вирішувалось, не підтверджені належними доказами. Відповідачем не спростовані посилання позивача на те, що спір між колишнім подружжям, щодо набутого під час шлюбу нерухомого майна, виник у жовтні 2018 р. під час їх телефонного спілкування. Враховуючи викладене, клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. У ч. 1, 3 та 4 ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором бо законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України закріплено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19). Сутність поділу майна подружжя полягає в тому, що за кожним з подружжя визнається право особистої власності на конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Зі змісту п. 23, 24 та 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ст.ст. 63 ч. 1, 65 ч. 1 СК України. Згідно наданих відповідачем доказів у підтвердження придбання спірного майна за особисті кошти у 2005 р. [PERSON] отримувала доход за договором страхування. Після укладення 26.05.2007 [PERSON] шлюбу з [PERSON] остання починаючи з 3 кварталу 2007 р. та на протязі 2008 р. здійснювала підприємницьку діяльність, але розміру її доходів за цей період не надано. Докази про доходи відповідача за період з 2006 р. по 2 квартал 2007 р. не надані. Згідно пояснень представника відповідача, [PERSON] отримала від колишнього чоловіка у 2005 р. 10 000 дол. США в рахунок домовленостей стосовно поділу їх спільного майна, частину з яких сплатила в якості авансу за придбану нею 27.10.2006 квартиру, а іншу частину зберігала як заощадження. Другу частину коштів за придбану квартиру відповідач сплатила за рахунок кредитних коштів. Доказів отримання відповідачем коштів в кредит та сплати саме ними другої частини вартості придбаної квартири не надано. В нотаріально посвідченій заяві [PERSON] , яка є сестрою [PERSON] , зазначено, що остання з настання 18 років стала працювати юристом та заощаджувати кошти. Після розірвання шлюбу з колишнім чоловіком у 2005 р. отримала від нього 10 000 дол. США в рахунок домовленостей стосовно поділу майна при розлученні. З цих коштів сестра зробила перший внесок за придбану квартиру, а іншу частину грошей за квартиру сплатила за рахунок кредиту. Доказів наявності у [PERSON] інших доходів та заощаджень, які вона мала на час укладення шлюбу з [PERSON] , не надано. Суд зазначає, що дані докази свідчать, що відповідач за період з січня 2005 по грудень 2005 отримувала незначний дохід, та у 2005 р. отримала від колишнього чоловіка грошові кошти у розмірі 10 000 дол. США, а протягом з січня 2006 р. по липень 2007 р. будь-яких доходів не мала. Частину отриманого доходу вона витратила ще до шлюбу з [PERSON] на придбання квартири. Суд звертає увагу на те, що протягом часу, коли відповідач доходу не мала, вона несла грошові витрати на повсякденні потреби, проживання, харчування інше. Суд прийшов висновку, що надані [PERSON] докази стосовно розміру отриманого нею до шлюбу з [PERSON] доходу не підтверджують її доводи про те, що спірне майно було придбано нею за особисті кошти. На підставі наданих доказів суд встановив, що спірне майно було придбано сторонами під час їх перебування в шлюбі за їх спільні кошти. Одночасно суд вважає, що частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до ч. 2 та 3 ст. 70 СК України відсутні, т.я предметом спору є нежитлові будівлі, які використовуються для здійснення підприємницької діяльності. Проживання доньки з відповідачем та наявність у позивача заборгованості по сплаті аліментів, з огляду на встановлені судом обставини справи та положення ст. 70 СК України, не є підставою для відступлення від засад рівності часток колишнього подружжя та збільшення частки відповідача у спільному майні подружжя, т.я. заборгованість по сплаті аліментів може бути погашена у встановлений законодавством порядку, зокрема і шляхом звернення стягнення на належне позивачу майно. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна, відповідачем не доведено. Враховуючи те, що майно придбано сторонами під час шлюбу за спільні кошти та є їх спільною сумісною власністю, їх частки майна є рівними, т.я. доказів того, що інший їх розмір визначений домовленістю між сторонами або шлюбним договором, не надано, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та поділ майна подружжя, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частини спірного майна - нежитлової будівлі (кормокухні), що розташована по [ADDRESS] та нежитлової будівлі (цеху по вирощуванню мікроводорослей), що розташована по [ADDRESS] . Відповідно до положень ст.ст. 133 та 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача 3 073 грн. 40 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Outcome: approved