Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом та 22 червня 2021 року уточнивши позовні вимоги остаточно просив: визнати за ним право власності на автомобіль "ЗАЗ-Сенс", 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER] ; скасувати реєстрацію зазначеного транспортного засобу за [PERSON] від 20.07.2016 року у підрозділі 5641 Регіонального сервісного центру МВС у Рівненській області Головного сервісного центру МВС; скасувати реєстрацію зазначеного транспортного засобу за [PERSON] від 23.07.2016 року у підрозділі 1844 Регіонального сервісного центру МВС у Житомирській області (а.с. 72). В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що він був власником спірного автомобіля "ЗАЗ-Сенс", 2013 року випуску, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного від 27.10.2015 року серії [NUMBER] . 17.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди, відповідно до умов якого позивач передав у користування транспортний засіб у строк до 17.01.2016 року. Однак після спливу строку оренди [PERSON] автомобіль власнику не повернув, та підробивши підпис [PERSON] у договорі купівлі-продажу автомобіля від 19.07.2016 року, продав вказаний транспортний засіб [PERSON] . У подальшому, через чотири дні, 23.07.2016 року [PERSON] уклав договір купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до умов якого продав спірний автомобіль [PERSON] . По факту незаконного заволодіння транспортного засобу порушено кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України № 12018140080002454, в межах якого проведено судову почеркознавчу експертизу, згідно висновку судового експерта № 6/212 від 11.04.2019 року підпис від імені [PERSON] у договорі купівлі-продажу транспортного засобу від 19.07.2016 року у графі "Продавець" - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. У ході кримінального провадження спірний автомобіль повернуто [PERSON] та він перебуває у позивача. Оскільки договір купівлі-продажу автомобіля від 19.07.2016 року [PERSON] не підписував, а тому вказаний правочин в силу вимог ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним та не породжує жодних юридичних наслідків, відтак [PERSON] та в подальшому [PERSON] не набули права власності на автомобіль. Реєстрація спірного автомобіля за [PERSON] та в подальшому за [PERSON] порушує право власності позивача на спірний автомобіль. 7 липня 2021 року представник Головного сервісного центру МВС подав письмові пояснення, у яких просив відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушених прав, позивач не позбавлений можливості звернутись з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортного засобу. Крім того, у межах кримінального провадження № 12018140080002454 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України судом вирок не ухвалений, а висновок судової почеркознавчої експертизи не має наперед встановленої сили, оскільки такий доказ не перевірений судом на предмет належності та допустимості. Також, заявлені позовні вимоги про скасування реєстрації транспортного засобу в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України, підлягають розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства (а.с. 94). В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, посилаючись на те, що він є добросовісним набувачем, а тому підстави для скасування реєстрації транспортного засобу за ним - відсутні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений, однак про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов, клопотань про розгляд справи за його відсутності, чи про відкладення розгляду справи не подавав. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову з підстав, викладених у письмових поясненнях третьої особи на позов. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] був власником спірного автомобіля "ЗАЗ-Сенс", 2013 року випуску, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного від 27.10.2015 року серії [NUMBER] (а.с. 25). 17.12.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди, відповідно до умов якого позивач передав у користування останньому спірний транспортний засіб у строк до 17.01.2016 року (а.с. 38-40). 19.07.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбав спірний автомобіль (а.с. 41). 20.07.2016 року [PERSON] зареєстрував право власності на автомобіль у підрозділі 5641 Регіонального сервісного центру МВС у Рівненській області Головного сервісного центру МВС (а.с. 46). 23.07.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбав спірний автомобіль (а.с. 42). 23.07.2016 року [PERSON] зареєстрував право власності на автомобіль у підрозділі 1844 Регіонального сервісного центру МВС у Житомирській області Головного сервісного центру МВС (а.с. 46). По факту незаконного заволодіння транспортного засобу порушено кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України № 12018140080002454, в межах якого проведено судову почеркознавчу експертизу, згідно висновку судового експерта № 6/212 від 11.04.2019 року підпис від імені [PERSON] у договорі купівлі-продажу транспортного засобу від 19.07.2016 року у графі "Продавець" - виконаний не [PERSON] , а іншою особою (а.с. 27). У ході кримінального провадження спірний автомобіль повернуто [PERSON] та він перебуває у позивача, про що сторони в судовому засіданні не заперечили. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За правилами цієї статті позов про визнання права власності може бути пред`явлено, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; або якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Позивачем за вимогами про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати у зв`язку із пред`явленням позову). Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення у особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Оскільки укладенням договорів купівлі-продажу транспортного засобу від 19 та 23 липня 2016 року фактично оспорюється право власності позивача на спірний автомобіль, тому, в силу вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України, позивачем обрано належний та ефективний спосіб захисту порушених прав. При цьому, суд звертає увагу на те, що лише сторони договору вправі звернутись до суду із позовом про визнання такого договору недійсним. Позивач є стороною договору купівлі-продажу спірного автомобіля від 19 липня 2016 року, однак не є стороною наступного договору купівлі-продажу цього ж автомобіля від 23 липня 2016 року, тому звернення до суду із позовом про визнання недійсним лише першого правочину - було би неефективним способом захисту порушених прав позивача, з огляду на те, що після укладення договору купівлі-продажу від 19 липня 2016 року, автомобіль був вдруге відчужений на підставі правочину від 23 липня 2016 року. Крім того, звернення позивача до суду із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння також є неналежним способом захисту порушених прав, оскільки як встановлено судом, автомобіль перебуває у користуванні позивача, а не відповідачів (постанова Верховного Суду від 14 листопада 2019 року № 645/3602/16-ц). Таким чином, звернувшись до суду із позовом про визнання права власності на автомобіль та скасування реєстрації транспортного засобу, позивач обрав належний та ефективний спосіб захисту порушених прав та інтересів. Як встановлено судом, згідно висновку експерта № 6/212 від 11.04.2019 року підпис від імені [PERSON] у договорі купівлі-продажу транспортного засобу від 19.07.2016 року у графі "Продавець" - виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Отже, [PERSON] не набув право власності на спірний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу від 19.07.2016 року, та в подальшому не мав права укладати договір купівлі-продажу автомобіля від 23.07.2016 року й відчужувати вказаний транспортний засіб [PERSON] . Оскільки укладенням зазначених правочинів від 19 та 23.07.2016 року та реєстрації спірного автомобіля у Регіональних сервісних центрах МВС за [PERSON] та [PERSON] фактично оспорюється право власності позивача на автомобіль, то позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Доводи представника третьої особи про те, що позовні вимоги про скасування реєстрації транспортного засобу, підлягають розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства, не заслуговують на увагу, оскільки спір виник між фізичними особами: позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] , [PERSON] щодо права власності на спірне майно - автомобіль. Вимоги ж щодо скасування реєстрації транспортного засобу є похідними за своїм характером та залежать від вирішення питання щодо права власності на спірне майно. Позивач звернувся до суду саме з метою захисту свого особистого майнового інтересу, відповідно спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 340/726/15. Також не заслуговують на увагу доводи представника третьої особи про те, що в межах кримінального провадження не ухвалено вирок, тому висновок судової експертизи в межах досудового розслідування не має правового значення у зазначеній цивільній справі, оскільки вказаний висновок судової почеркознавчої експертизи № 6/212 від 11.04.2019 року в силу вимог ст.ст. 77, 78, 79, 80, є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом, який підтверджує істотні обставини у зазначеній цивільній справі. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підтверджуються належними доказами, є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved