Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що з 24.09.2005 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, що зареєстрований у міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 26.06.2018 (повторно). Під час перебування у шлюбі подружжям за спільні кошти та за спільної участі придбані: - 27.12.2016 року нежитлове приміщення (будівля кафе), загальною площею 208,4 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS] ; - 10.10.2011 земельну ділянку (кадастровий номер 1410137700:01:0011294), площею 0.0468 га, на якій в подальшому був побудований житловий будинок загальною площею 257.1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що будучи необізнаною у тонкощах укладання договорів, не звернула уваги на те, що у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 10.10.2011 року, посвідченому приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Трубніковою І.О. за реєстровим № 2019, зазначено про те, що покупець (Відповідач) у зареєстрованому шлюбі не перебуває, та своєчасно не заперечила проти цього. При цьому наполягає, що рішення про придбання вказаної ділянки приймалось ними обопільно, для будівництва в подальшому житлового будинку та проживання у ньому їхньої родини. Окремо зазначив, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.07.2018 року у справ №369/717/18 встановлено факт реєстрації шлюбу [PERSON] зі [PERSON] , [PERSON] з [PERSON] , [PERSON] з [PERSON] . Разом з тим, оскільки шлюб з позивачкою укладено в 2005 році, всі інші шлюби 2008 року, 2015 року в силу ст. 39 Сімейного кодексу України є недійсними, що не вимагає додаткового підтвердження. З цих підстав, посилаючись на ст.ст. 60,69,70 Сімейного кодексу України просила визнати зазначене майно спільною сумісною власністю подружжя та здійснити його поділ, виділивши їй Ѕ частину. Позивач до судового засідання не з`явилася, надав заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, просив розгляд справи проводити за участю її представників. Відповідач [PERSON] до судове засідання не прибув з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті Судової влади України та шляхом надіслання судових повісток за місцем тимчасового мешкання. Представник позивача - адвокат Пробийголова Д.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити, посилаючись на обґрунтованість вимог, що підтверджуються долученими документами. Проти заочного вирішення справи не заперечував. Беручи до уваги думку представника позивача, який не заперечує проти заочного вирішення справи, суд розглянув справу заочно, відповідно до положень ст.ст. 280-283 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Заслухав пояснення представника позивача, дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 24.09.2005 року міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №1423, після державної реєстрації шлюбу прізвище чоловіка - [PERSON] . Відповідно до рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 12.07.2018 року встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, встановлено факт реєстрації шлюбу [PERSON] зі [PERSON] 22.09.2005 року ; факт реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] [INFO] ; факт реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] 10.11.2015 року . Згідно з ч.1 ст. 39 Сімейного кодексу України недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі. Відтак, законом закріплено умови недійсності шлюбу, тобто випадки, коли шлюб є недійсним в силу прямого припису закону без винесення судом відповідного рішення. Зокрема, це стосується порушення основних умов дійсності шлюбу - одношлюбності. Таким чином, шлюб є недійсним, якщо він зареєстрований: з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі. Згідно з повними витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб станом на 29.05.2019 року та 12.07.2019 року зареєстровано шлюб 24.09.2005 року між [PERSON] та [PERSON] міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області за №1423. Після державної реєстрації шлюбу, прізвище нареченого Звонарьов. Згідно зі свідоцтвом серії [NUMBER] 19.06.2008 року зареєстровано зміну імені [PERSON] на [PERSON] . Реєстраційні дані щодо розірвання зазначеного шлюбу відсутні. Відтак, суду не представлено доказів щодо розірвання шлюбу від 24.05.2005 року між [PERSON] та [PERSON] , анулювання відповідного актового запису, тощо. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. 10.10.2011 року [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) придбано земельну ділянку (кадастровий номер 1410137700:01:0011294), площею 0.0468 га, що розташована за адресою: м. Донецьк, Ленінський район, на південь від Донецького моря з цільовим призначенням - будівництво і обслуговування жилого будинку. В договорі зазначено, що [PERSON] довів до відома продавця , що у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебуває. Відповідно до Інформаційної довідки №157353127 від 22.02.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, об`єкт нерухомого майна - житловий будинок, загальною площею 257,1 кв.м, житловою площею 122,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 08.04.2014. 08.05.2014 року зареєстровано заборону на відчуження зазначеного майна за договором іпотеки від 08.05.2014 року. Згідно з Інформаційною довідкою №160558343 від 21.03.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, об`єкт нерухомого майна - будівля кафе, загальною площею 208,4 кв.м за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на підставі договору купівлі-продажу №3857 від 27.12.2016, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соболєвою В.Л. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. При цьому, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, у постанові Великої палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17. Відповідно до п. 23 постанови Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, враховуючи, що нежитлове приміщення (будівля кафе), загальною площею 208,4 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] ; та земельна ділянка (кадастровий номер 1410137700:01:0011294), площею 0.0468 га, на якій в подальшому був побудований житловий будинок загальною площею 257.1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] набуто сторонами за час шлюбу, то майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим, суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем [PERSON] право власності на 1\\2 частину нежитлового приміщення (будівлю кафе), загальною площею 208,4 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] ; 1 \\ 2 частину земельної ділянки (кадастровий номер 1410137700:01:0011294), площею 0.0468 га. та на 1/2 частину побудованого на ній житлового будинку загальною площею 257.1 кв.м, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Окремо, з приводу майна - житлового будинку загальною площею 257.1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , на яке зареєстроване обтяження (іпотека), суд зазначає, що статтею 23 Закону України "Про іпотеку" визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки. Разом з цим, положеннями Закону України "Про іпотеку" не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Вказаний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved