Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

03 лютого 2014 року позивачка звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с. 2-5). В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона та відповідач є співвласниками домоволодіння [ADDRESS]. Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради №1028 від 26.11.2004 року [PERSON] дозволено побудувати на території спірного домоволодіння дві прибудови розміром 3,0 х 2,5 м та 2,6 х 2,0 м, але фактично той самочинно здійснив будівництво прибудов у більшій кількості та площі, тим самим допустив порушення всіх будівельних та протипожежних норм і стандартів. У зв'язку із тим, що наявність самочинних будівель та споруд перешкоджає позивачу реалізувати у повній мірі своє право власності щодо належної їй частки домоволодіння, посилаючись на викладені у позові обставини, неодноразово уточнюючи свої вимоги просила суд встановити факт здійснення [PERSON] на території домоволодіння [ADDRESS] самочинного будівництва наступних будівель, зобов'язавши [PERSON] знести за власний рахунок прибудови. Стягнути із відповідача на свою користь судові витрати (а.с. 109-112, 133-135, 191). В період із липня 2014 року по травень 2016 року провадження по справі зупинялося до завершення спору розгляд якого здійснювався в порядку адміністративного судочинства (а.с. 77,101). За клопотанням позивача ухвалою суду від 26 жовтня 2016 року позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою залишено без розгляду (а.с.237). У судовому засіданні позивачка та її представник за довіреністю - [PERSON], позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти вимог позову заперечував. Просив у задоволенні позову відмовити. Третя особа - виконавчий комітет Ленінської районної у м. Дніпропетровську в особі свого представника за довіреністю, в судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки представника не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи не надсилала. Третя особа - Дніпропетровська міська рада в особі свого представника за довіреністю - [PERSON] у своїй висловленій думці покладалася на розсуд суду. Вступна та резолютивна частини рішення проголошені в судовому засіданні. Повний текст виготовлений 31 жовтня 2016 року. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, одними із засобів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання права та визнання правочину недійсним. Підставою звернення до суду позивача із даним позовом до суду є захист майнових прав та інтересів, пов'язаних із реалізацією права власності нерухомим майном. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власницею 11/100 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 8). [PERSON] є власником 89/100 частин домоволодіння [ADDRESS] (а.с.9,10). Домоволодіння розміщено на земельній ділянці площею 2300 кв.м., яка, відповідно є присадибною земельною ділянкою і за правовим статусом відноситься до земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку комунальної власності територіальної громади м.Дніпропетровська. Згідно ст..321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради №1028 від 26.11.2004 року [PERSON] дозволено побудувати на території домоволодіння [ADDRESS], дві прибудови розміром 3,0х2,5 м та 2,6х2,0 м (а.с. 6). Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради №605 від 17.06.2005 року [PERSON] дозволено побудувати прибудову розміром розміром 1,65х2,35 м до буд. літ. А-1, прибудову розміром 5,6х3,2 м до буд.літ. Б-1, сарай розміром 5,15х3,0 м і душ розміром 2,0х1,5 м (а.с. 199). В березні 2014 року [PERSON] зверталась до суду із позовом до виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради, треті особи [PERSON], [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішень, в якому просила визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради №1028 від 26.11.2004 року «Про дозвіл будівництва прибудов по [ADDRESS]», яким [PERSON] дозволено побудувати дві прибудови розміром 3,0х2,5 м по [ADDRESS]; визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради №605 від 17.06.2005 року «Про дозвіл будівництва прибудови, сараю і душа по [ADDRESS]», яким [PERSON] дозволено побудувати прибудову розміром 1,65х2,35 м до буд.літ. А-1, прибудову розміром 5,6х3,2 м до буд.літ. Б-1, сарай розміром 5,15х3,0 м і душ розміром 2,0х1,5 м. (адмін.спр.№2а/205/50/15). Постановою Ленінського районного суду від 08 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2016 року, у задоволенні вимог [PERSON] відмовлено (а.с.91-98). Відповідно до ст.276 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом,якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За ст.9 Закону України "Про архітектурну діяльність" встановлено, що будівництво об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності". Згідно ч.9 ст.37 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", виконання будівельних робіт без відповідного документа, який дає право виконувати такі роботи, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом. За змістом пункту 6 частини першої статті 7 Закону № 3038-VI управління у сфері містобудівної діяльності полягає, зокрема, у державному архітектурно-будівельному контролі, який згідно з абзацом другим пункту 1 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року № 553 (далі - Порядок) здійснюють Державна архітектурно-будівельна інспекція та її територіальні органи. Частина перша статті 41 Закону № 3038-VI визначає державний архітектурно-будівельний контроль як сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. У ході здійснення такого контролю посадові особи органів державного архітектурно-будівельного контролю під час перевірки, серед іншого, мають право видавати обов'язкові для виконання приписи щодо: а) усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил; б) зупинення підготовчих та будівельних робіт, які не відповідають вимогам законодавства, зокрема будівельних норм, містобудівним умовам та обмеженням, затвердженому проекту або будівельному паспорту забудови земельної ділянки, виконуються без повідомлення, реєстрації декларації про початок їх виконання або дозволу на виконання будівельних робіт (пункт 3 частини четвертої статті 41 Закону № 3038-VI). Право на видання вищенаведених приписів передбачене й у пункті 11 Порядку. Відповідно до частини першої статті 38 Закону № 3038-VI у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням. За рішенням суду самочинно збудований об'єкт підлягає знесенню в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, з компенсацією витрат, пов'язаних із знесенням об'єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво (абзац другий частини першої та абзац перший частини другої статті 38 Закону № 3038-VI). Частина перша статті 38 Закону № 3038-VI не містить виключного переліку вимог, які можуть ставитись інспекцією архітектурно-будівельного контролю у приписі з метою усунення порушень законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Її конструкція дає підстави вважати, що вимоги про усунення таких порушень мають бути сформульовані з урахуванням їх характеру та ступеню тяжкості. Із самого предмета правового регулювання статті 38 Закону № 3038-VI вбачається, що знесення самочинного будівництва є одним із способів усунення порушень. І тому за неможливості їх усунення у інший спосіб відповідний припис органу державного архітектурно-будівельного контролю може містити вимогу про знесення самочинно збудованого об'єкта. При цьому виконання такої вимоги, з огляду на закріплене в абзаці другому частини першої та абзаці першому частини другої статті 38 Закону № 3038-VI правило щодо знесення самочинно збудованого об'єкта на підставі рішення суду за відповідним зверненням органу державного архітектурно-будівельного контролю, має добровільний характер. Питання ж обґрунтованості припису щодо знесення самочинно збудованого об'єкта, наявності підстав для такого знесення, як і можливості усунення порушень у інший спосіб, мають бути вирішені судом у ході розгляду справи за позовом органу державного архітектурно-будівельного контролю про знесення самочинно збудованого об'єкта. Аналогічна позиція викладена в постанові ВСУ від 11.10.2016 року №21-1609а16, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч.1 ст. 3607 ЦПК України. Ураховуючи наведене, можна дійти висновку про наявність в органу державного архітектурно-будівельного контролю права видавати на підставі частини першої статті 38 Закону № 3038-VI припис із вимогою про усунення порушень законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил шляхом знесення самочинно збудованого об'єкта. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася з позовними вимогами про знесення самовільно побудованої споруди (прибудови) на підставі ст.376 ЦК України. Разом з тим, відповідно до відповідно до ч. 7 ст.376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа відмовляється його здійснити, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню. Отже, право звернення до суду з позовом про знесення об'єктів нерухомості на підставі ст.376 ЦК України надано відповідним органам державної влади або органам місцевого самоврядування, а не фізичним особам. Фізичною особою, за наявності порушення прав власника майна користуватися чи розпоряджатися своїм майном, позов про знесення самочинного будівництва може бути поданий лише на підставі ст.391 ЦК України. При цьому відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України обов'язок доказування порушення прав власника у зв'язку з самочинним будівництвом покладається на позивача. Будь-яких об'єктивних доказів того, що внаслідок здійснення самочинних прибудов порушено права позивача на користування чи розпорядження своїм майном суду не надано. Таким чином, суд оцінивши здобуті по справі докази, за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, незаконними, необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст..88 ЦПК України, суд приходить висновку, що сплачений позивачем судовий збір відшкодуванню не підлягає, так як її позовні вимоги залишені без задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed