Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

18.05.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якій посилаючись на те, що наказом голови правління ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 27 травня 2014 року її було звільнено з посади заступника директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новополтавський елеватор» на підставі п.1ст.41 КЗпП України - за одноразове грубе порушення трудових обовязків. На підставі рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 18 липня 2014 року її поновлено на посаді заступника директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новополтавський елеватор» з 26 травня 2014 року, стягнуто на її користь 2741 гр. 23 коп. невиплаченої заробітної плати та 3000 грн. 79 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Наказом виконуючого обовязки голови правління ПАТ «ДПЗКУ» №765-к від 29 жовтня 2014 року її було поновлено на посаді заступника директора філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новополтавський елеватор» з 26 травня 2014 року. Посилаючись на те, що рішення суду було виконане лише 29 жовтня 2014 року, просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу із 26 травня 2014 року по 29 жовтня 2014 року в розмірі 29211 грн. 61 коп. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримали і просили задовольнити. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] пояснила, що позивач [PERSON] була поновлена на роботі 29.10.2014 року та ознайомлена з наказом 31.10.2014 року, тому останнім днем подачі позову є 31.01.2015 року, однак позивач звернулася до суду лише в травні 2017 року, не ставлячи питання про поновлення строків позовної давності. Посилаючись на те, що позивачем [PERSON] пропущено строк звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, просила відмовити в задоволенні позову. Вислухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку. Матеріалами справи встановлено, що наказом голови правління ПАТ «ДПЗКУ» № 365-К від 26 травня 2014 року [PERSON] заступника директора філії «Новополтавський елеватор» [PERSON] звільнено із займаної посади з 26.05.2014 року за одноразове грубе порушення трудових обовязків (п.1 ст.41 КЗпП України). Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 18.07.2014 року поновлено [PERSON] на роботі у публічному акціонерному товаристві «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на посаді заступника директора філії публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Новополтавський елеватор» з 26 травня 2014 року. Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь [PERSON] 2741 грн. 23 коп. невиплаченої заробітної плати, 3000 грн. 79 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без врахування податків та інших обовязкових платежів, 500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 27.10.2014 року рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 18.07.2014 року залишено без змін. Відповідно до принципів закладених у ст.124 Конституції України, ст.14 ЦПК України, судові рішення, які набрали законної сили є обов'язковими до виконання на всій території України. Однак, як встановлено судом, позивача було поновлено на посаді заступника директора філії публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" "Новополтавський елеватор" лише наказом від 29.10.2014 року (а.с.11), на підставі якого позивач приступив до виконання посадових обов'язків з 31.10.2014 року. У відповідності до положень ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Як вбачається із матеріалів справи позивач [PERSON] звернулася з даним позовом в суд 18.05.2017 року, тобто після спливу трьох місяців після поновлення її на роботі за рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 18.07.2014 року, яке набрало законної сили 27.10.2014 року. Однак суд вважає, що кошти, про стягнення яких просить позивач, а саме середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі (ст. 236 КЗпП України), слід прирівнювати до заробітної плати, позов про стягнення якої не обмежується будь-яким строком згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України, при цьому суд виходить з такого. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013, в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Тобто заробітною платою є виплати, на які працівник має право не лише відповідно до умов трудового договору, а й відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством. Суд вважає, що ст. 236 КЗпП України якраз і є тією державною гарантією виплати працівнику середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення його на роботі, вказане вбачається, також, зі змісту постанови Верховного Суду України у справі №6-203цс14 від 21.01.2015 року. Оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення працівника на роботі слід вважати тією необхідною гарантією виконання рішення суду про поновлення працівника його роботодавцем на роботі, тобто гарантією працівнику, що після рішення суду про поновлення його на роботі він знову перебуває у трудових відносинах з роботодавцем, а останній повинен надати йому роботу та відповідну оплату такої. Враховуючи вказане слід вважати, що позивачем [PERSON] строк звернення до суду з даним позовом не пропущений, оскільки її вимоги не обмежені будь-яким строком. Зважаючи на наведене та те, що відповідачем було допущено невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі з його (відповідача) вини, суд вбачає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та такими, що підлягають задоволенню виходячи з розрахунку, наведеного нижче. Позивач [PERSON] була звільнена з роботи 26.05.2014 року, тому розрахунковим періодом для обчислення середньої заробітної плати є березень-квітень 2014 року (два календарні місяці, що передували звільненню). Всього за ці два місяці їй було виплачено 12006,58 грн. (а.с.12). Кількість відпрацьованих робочих днів: у березні - 20, у квітні 21 (всього 41 робочий день). Середньоденна заробітна плата складає: 12006,58 грн. : 41 роб. день = 292,84 грн. Кількість робочих днів за час вимушеного прогулу (з 26.05. по 29.10.2014 р.) 110 днів. Отже, середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу за час вимушеного прогулу складає 29211,61 грн. (292,84 грн. х 110 роб. д.=32212,40 грн.-3000,79 грн. (стягнуті рішенням Казанківського районного суду від 18.07.2014 року )). Згідно до положень ст.88 ЦПК України судові витрати, від сплати яких позивача було звільнено, підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved