Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

[PERSON] та ТОВ «Домівка ІФ» звернулися до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до редакції газети «Галицький кореспондент» (засновник ТзОВ «МЕДІА АЛЬЯНС») про визнання недостовірною і такою, що не відповідає дійсності та принижує честь, гідність і ділову репутацію інформацію в газеті «Галицький кореспондент», зобовязання спростувати інформацію викладену в статті під назвою «Афера на мільйон» шляхом спростування, стягнення 10 000 грн. моральної шкоди. Ухвалою суду від 23.09.2014 року до участі у справі залучено третю особу що не заявляє самостійних вимог [PERSON]. Ухвалою суду від 10.07.2015року до участі у справі залучено третю особу що не заявляє самостійних вимог [PERSON]. Позивач 1, яка є одночасно представником позивача 2, та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити з мотивів, викладених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не зявився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, а тому, виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд ухвалив заочне рішення. Представник третьої особи та третя особа [PERSON], представник третьої особи [PERSON] позовні вимоги вважають необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, просили в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 26.06.2014 року в газеті «Галицький кореспондент» в номері №25 була надрукована стаття під назвою «Афера на мільйон» (а.с.5-6). Позивачі та представники вважають, що даною статтею поширено недостовірну інформацію, що не відповідає дійсності та принижує честь, гідність і ділову репутацію, на час публікації вина позивача 1 не доведена, вироку суду щодо її дій немає. Так, недостовірною і такою що підлягає спростуванню є така інформація: - в назві (вступна частина) статті «уже декілька років франківці потерпають від шахрайських дій агенції нерухомості «Домівка ІФ»; - в розділі «Ваша квартира продана»: «як роповідає [PERSON] агенція підробила документи:свідоцтво на право власності, довідку ОСББ і т.д., на основі цього продала її квартиру»; «врешті відкрили кримінальну справу довели що всі підписи і печатка - підробка»; - в розділі «Захований в Микитинцях» «[PERSON] мене викрала і ховала, щоб мене не знайшли правоохоронці і я не подавала заяву»; - в розділі «Суд не хоче гласності» сам зміст розділу та «суд стає на бік [PERSON]»; - в розділі «Верхівка айсбергу»: «за словами [PERSON], зовсім нещодавно вона ([PERSON]) обдурила його сестру [PERSON]», «документи на цю квартиру (по вул.Галицькій) підроблені»; «шалений опір у розслідуванні робить обласна міліція і обласна прокуратура». А тому з посиланням на ст..270, 277, 280 ЦК України, п.15,25 постанови ПВСУ від 27.02.2009 р. №1 та ст..37 Закону України «Про друковані ЗМІ (пресу) в Україні» та того, що дана інформація спричинила шкоду позивачам, просили позов задовольнити. Відхиляючи доводи позивачів, слід вказати таке. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Згідно положень статті 277 ЦК України та роз'яснень, які містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Негативною слід вважати також інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд повинен визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно із ч. 2 ст. 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема: гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Так, Європейський суд наполягає, що свобода вираження поглядів становить одну з основних підвалин демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної особи та робить розрізнення між твердженнями факту та оціночними судженнями (справа "Лінгенс проти Австрії"). Вимога щодо доведення правдивості оціночного судження є неможливою та порушує свободу вираження поглядів та думки. [PERSON] мають право мати думки та висловлювати їх вільно з питань, які становлять їх інтерес, думки, які дехто чи навіть усі можуть вважати перебільшеними, обмеженими або упередженими, але думки, яких вони чесно дотримуються. Європейський Суд у своїй судовій практиці дотримується підходу щодо захисту свободи вираження, вказуючи, що свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. Свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є можливим інструментом досягнення суспільних цілей та вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми. Вільне передавання почуттів, поглядів та ідей є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, так само, як і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, яка є також важливою для формування особистих переконань. Оціночне судження, як стверджує практика Європейського суду з прав людини (справа "Лінгенс проти Австрії"), є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними джерелами інформації. Згідно п.3 ч.1 ст.42 редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб'єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб. В статті «Афера на мільйон» в розділах застосовано прямі висловлювання громадян, в т.ч. по розділу «Ваша квартира продана» є розповідь [PERSON], яка захищала свої право власності на квартиру в суді, а тому суд на клопотання третьої особи оглянув матеріали цивільної справи. Так, судом оглянуто матеріали цивільної справи №344/16889/13-ц, провадження №2/344/908/14 (суддя Р.Хоростіль) за позовом [PERSON] (як пояснила журналіст [PERSON] використано імя особи як [PERSON]) та [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності, визнання недійсним купівлі-продажу та Свідоцтва про право власності, рішенням суду позов було задоволено, рішення набрало законної сили. Судом в тій справі встановлено, що позивачі які були правомірно набутими власниками майна - квартири [ADDRESS], згідно рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 07.08.2013р. (приватизація з житлового фонду), ордеру від 12.08.2013р. та Свідоцтва про право власності від 02.09.2013р., згодом дізналися, що їхня квартира зареєстрована за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 08.08.2000р. (підробленого) на підставі розпорядження міського голови від 04.08.2000р. (якого не існує), а згідно договору купівлі-продажу від 08.08.2000р. ця квартира була відчужена [PERSON] Висновком експерта підтверджено, що підпис у Свідоцтві від 08.08.2000р. не належить тій особі, яка зазначена в документі. Дослівними є висловлення фізичної особи [PERSON] в розділі «Ваша квартира продана» та [PERSON] в розділі «Верхівка айсберга», а також Спачинського в розділі «Захований в Микитинцях», викладені як пряма мова їх висловлювань та думок. Представник третьої соосби [PERSON] надав суду також заяви про злочин подані від його сестри [PERSON] у відповідні органи та обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо [PERSON] з викладеними в ньому обставинами встановлених досудовим розслідуванням, та інформацію подану з інших джерел (а.с.114-123, 129-136,137-143). Повідомлення новин, засноване на інтерв'ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль "сторожового пса суспільства" (рішення у справі "The Observer and The Guardian v. the United Kingdom", від 26 листопада 1991 року, п. 59). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення у справі "Педерсен і Баадсгаард проти Данії", рішення у справі "Торгейр Торгейрсон проти Ісландії, рішення у справі "Джерсільд проти Данії"). Установивши, що опубліковані в статті «Афера на мільйон» відомості є дослівним відтворенням виступу фізичних осіб поданих після судових засідань по кримінальному провадженні (№3444/2622/14-к - а.с.44, 126-128), суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав покладення відповідальності за публікацію інформації на редакцію газети редакції газети «Галицький кореспондент» (засновник ТзОВ «МЕДІА АЛЬЯНС»). журналіст якої готував статтю. Правову позицію щодо відтворення виступу осіб, висловив і ВСУ в постанові від 19.08.2009, № 6-25396св07. Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов'язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов'язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій (рішення у справі "Перна проти Італії" [ВП], заява N 48898/99, п. 39, від 6 травня 2003 року). Статтю «Афера на мільйон» журналіст назвала, як вона пояснила в судовому засіданні, з оціночного судження на підставі висловлювань громадян (пряма мова), в т.ч. в розділі «Суд не хоче гласності?» її припущення, що суд стає на бік [PERSON] (по кримінальному провадженню, що триває), не стосується позивачів, а є оціночним висловом (а не грошовим еквівалентом як трактують позивачі) журналіста, що має право брати участь у судових засіданнях в кримінальному провадженні. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (п.17) у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи зазначеними вище учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами. Як слідує з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. З врахуванням цього, суд приходить до висновку, що висловлювання в статті є думкою фізичної особи (в т.ч. пряма мова) та критична оцінка питань, які становлять інтерес суспільства, можливо перебільшеною у даному випадку до Агенції нерухомості «ДОМІВКАІФ» та [PERSON]. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати, передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно повязане обовязками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Оскільки суд не знайшов підстав вважати, що є відповідальність відповідача щодо інформації яка, на думку позивачів, принижує їх честь і гідність, при цьому що позивачі не скористалися у правом надати відповідь щодо такої інформації в цій же газеті, а тому вона також і не підлягає спростуванню выдповыдачем за ст..277 ЦК України. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду (п.19 вищезгаданої постанови ПВСУ). Відповідно і до ст..280 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено, має право на відшкодування моральної шкоди, яку позивачі оцінили в 10000 грн. Згідно п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року N 5). Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно, якщо, наприклад, редакція засобу масової інформації добровільно опублікувала спростування, яке задовольняє позивача. Оскільки, судом встановлено, що особисті немайнові права позивачів діями відповідача не порушені, слід і відмовити в стягненні моральної шкоди. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі наведеного, відповідно до ст. 275-277, 280 ЦК України, ,

Outcome: dismissed