Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «НАШ ДІМ», третя особа: Керівник підприємства-керуючий санацією (арбітражний керуючий) Фоменко М. С. про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 29 498,40 грн. та моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він у період до 23.07.2013 р. працював в Державому підприємстві „НАШ ДІМ" заступником директора з юридичних питань; рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.02.2013 р. № 2-3415/12 був поновлений на роботі після незаконного звільнення за скороченням чисельності; посадовий оклад протягом лютого 2013 - червня 2013 р. складав 4000 грн., з них 3277,60 грн. - сума до видачі. Зазначає, що при звільненні роботодавець не розрахувався з ним належним чином: в день звільнення або в найближчий робочий день йому так і не було виплачено сум заробітної плати за час вимушеного прогулу, які був зобов»язаний виплатити згідно зазначеного рішення Печерського районного суду від 06.02.2013 р. № 2-3415/12; суми заробітної плати за час вимушеного прогулу роботодавець сплачував вже після звільнення, з затягуванням; виконавче провадження було закрите лише постановою державного виконавця від 06.12.2013. Також зазначає, що роботодавець протиправно не виплатив йому заробітну плату за чотири робочі дні у період між 06.02.2013 р. та 13.02.2013 р. на суму 919, 00 грн., що підтверджується рішенням Печерського районного суду від 29.01.2014 р. №757/27573/13-ц. Посилаючись на ст.ст. 116, 117 КЗпП України, просить стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з серпня 2013 по квітень 2014 р. в сумі 29 498,40 грн. Вважає, що відповідач своїми діями наніс йому істотну моральну шкоду; він затримував оплату по рішенню суду, не відповів взагалі на письмову вимогу від 13.11.2013р., при цьому раніше змушуючи витрачати енергію на усні даремні переговори, притримав у себе його гроші. В судовому засіданні позивач підтримав позов з викладених в ньому підстав та просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на те, що судове рішення від 06.02.2013 р. № 2-3415/12 виконане підприємством у повному обсязі, що підтверджується видатковими касовими ордерами від «30» квітня 2013 р. та платіжними дорученнями № 135 від «09» серпня 2013 р„ № 136 від «09» серпня 2013 р. № 158 від «28» серпня 2013 р.. № 159 від «28» серпня 2013 р. Проти стягнення моральної шкоди також заперечувал, вважаючи, що позивач не обґрунтував, яким чином йому було нанесено моральну шкоду з боку державного підприємства «Наш дім» та не надав відповідних доказів у нанесенні моральної шкоди. Третя особа: Керівник підприємства-керуючий санацією (арбітражний керуючий) Фоменко М. С. про розгляд справи повідомлена належним чином, до суду не з»явилась, суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, повно та всебічно з»ясувавши всі обставини справи, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, позивач у період до 23.07.2013 р. працював в Державому підприємстві „НАШ ДІМ" заступником директора з юридичних питань (а.с.8). Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.02.2013 р. № 2-3415/12 був поновлений на роботі після незаконного звільнення за скороченням чисельності (а.с.4-6). При звільненні роботодавець не розрахувався з позивачем належним чином: в день звільнення або в найближчий робочий день позивачу не було виплачено сум заробітної плати за час вимушеного прогулу, які був зобов"язаний виплатити згідно зазначеного рішення Печерського районного руду від 06.02.2013 р. № 2-3415/12. Суми заробітної плати за час вимушеного прогулу роботодавець сплачував вже після звільнення, частинами; виконавче провадження було закрите лише постановою державного виконавця від 06.12.2013 (а.с.9). Також відповідач протиправно не виплатив позивачу заробітну плату за чотири робочі дні у період між 06.02.2013 р. та 13.02.2013 р. на суму 919, 00 грн., що підтверджується рішенням Печерського районного суду від 29.01.2014 р. №757/27573/13-ц., яке набрало законної сили після перегляду його судом апеляційної інстанції 27.03.2014р. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зазначені кошти відповідачем позивачу на день розгляду справи не виплачені. Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. А при оспорюванні цих сум роботодавцем, сума середнього заробітку стягується, в залежності від того, на чию користь вирішено спір. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь - яким строком. При цьому, сама по собі нестача коштів у роботодавця не може бути підставою для відсутності його вини. Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. З огляду на зазначене вище, суд не бере до уваги заперечень позивача та вважає позов в цій частині таким, що підлягає задоволенню. Посадовий оклад позивача протягом лютого 2013 - червня 2013 р. складав 4 000 грн., з них 3 277,60 грн. - сума до видачі, що підтверджується, зокрема, листом ДП "Наш дім" від 10.01.2014 р. № 24 та копією корінця про видачу заробітної плати (а.с.16). Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з серпня 2013 р. по квітень 2014 р. становить 29 498 грн. 40 коп. (3 277,60 *9) та підлягає стягненню з відповідача. Що стосується вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Таким чином, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов'язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Позивачем з урахуванням заявлених позовних вимог не було доведено наявності передбачених ст. ст. 23, 1167 ЦК України підстав відшкодування відповідачем моральної шкоди, тому позов у цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а згідно ч.4 зазначеної статті доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 294 грн. 40 коп. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial