Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

В позовній заяві позивач вказує, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на будинковолодіння, виданого 22.02.1982 року згідно рішення виконавчого комітету Калинівської районної ради народних депутатів від 09.02.1982 року. Ділянку під забудову будинку позивачу було надано в 1980 році рішенням виконкому Калинівської районної Ради депутатів трудящих на підставі довідки правління колгоспу «Більшовик». В 2014 році як власник будинковолодіння позивач приватизував всю присадибну ділянку, яка складається з земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд , площею 0,1000 га, про що свідчать рішення 32-ої сесії 6-ого скликання Калинівської міської ради №232 від 17.07.2014 року, свідоцтво про право власності індексний номер 27620202 від 03.10.2014 року та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 27620405 від 03.10.2014 року. Свідоцтво про право власності на будинковолодіння було зареєстровано в Вінницькому обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації 30.10.2002 року в реєстровій книзі №14 за № 2938. Однак, лише тепер позивач побачив, що у бланку зазначеного свідоцтва надруковано, що це не його власність, а власність колгоспного двору. За вказаних обставин позивач звернувся в суд з даним позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надавши письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник Калинівської міської ради Вінницької області в судове засідання також не з`явився, проте згідно заяви позовні вимоги визнає у повному обсязі, просить справу розглянути за його відсутності. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Так, судом достовірно встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на будинковолодіння, виданого 22.02.1982 року згідно рішення виконавчого комітету Калинівської районної ради народних депутатів від 09.02.1982 року. Ділянку під забудову будинку позивачу було надано в 1980 році рішенням виконкому Калинівської районної Ради депутатів трудящих на підставі довідки правління колгоспу «Більшовик». В 2014 році як власник будинковолодіння позивач приватизував всю присадибну ділянку, яка складається з земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд , площею 0,1000 га, про що свідчать рішення 32-ої сесії 6-ого скликання Калинівської міської ради №232 від 17.07.2014 року, свідоцтво про право власності індексний номер 27620202 від 03.10.2014 року та Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 27620405 від 03.10.2014 року. Свідоцтво про право власності на будинковолодіння було зареєстровано в Вінницькому обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації 30.10.2002 року в реєстровій книзі №14 за № 2938. Однак, лише тепер позивач побачив, що у бланку зазначеного свідоцтва надруковано, що це не його власність, а власність колгоспного двору. Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно положень ст. ст. 17, 18, 19 Закону України "Про власність", який регулював відносини на час виникнення колгоспного двору, та частини 6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" вбачається, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору, мають ті члени колгоспного двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в цьому майні. Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів. Однак, станом на день припинення існування колгоспного двору (в зв`язку з набранням чинності ЗУ "Про власність" від 07.02.1991 року) та на сьогоднішній день позивач вважався і вважається єдиним власником вказаного будинковолодіння, в зв`язку з цим його дружина [PERSON] , з якою позивач проживав з 1962 року по день її смерті (по [INFO] ), після припинення колгоспного двору в 1991 році своєї частки у будинковолодінні не витребовувала та взагалі не претендувала на неї, а інших членів двору не було, що підтверджується довідкою Калинівської міської ради № 406. На даний час позивач маю намір розпорядитися належним йому будинковолодінням, однак, нотаріус пояснив йому, що в свідоцтві про власність має бути записано - особиста власність . Згідно п. 1.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 22.02.2012 року, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, з поміж іншого свідоцтвом про право власності або рішенням суду. Оскільки будь-які зміни до вказаного вище свідоцтва про право власності на будинковолодіння, що віднесено до категорії колгоспного двору внести неможливо, то єдиним способом відновлення майнових прав позивача є звернення до суду з даним позовом. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК встановлюються принципові засади набуття права власності. Ними є передусім відкритість переліку підстав його виникнення. Це означає, що право власності може набуватися у будь-який спосіб, що не суперечить закону. Зокрема, найбільш поширеною підставою набуття права власності, як і набуття цивільних прав взагалі, є правочини. Не менш важливою є й презумпція законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved