Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

1.У листопаді 2020 року позивач звернувся до суду із позовом про повернення позивачеві з володіння і використання відповідача належних позивачеві на праві власності земельних ділянок з кадастровим номером 5324582700:00:001:0560 площею 2,66 га і з 5324582700:00:001:0559 площею 2,6567 га, а також скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про інше речове право 5757450 і 5808681 щодо права оренди відповідач на вказані земельні ділянки. В обґрунтування позову вказано, що позивач не підписувала із відповідачем договори оренди землі щодо кожної із вказаних земельних ділянок і додаткові угоди до них. Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 № 145/2047/16-ц вказують, що відповідні правочини є неукладеними і земельні ділянки підлягають поверненню їх власнику. 2.Ухвалою суду від 10.12.2020 відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; запропоновано відповідачеві, зокрема, протягом 15 днів з дня отримання копії ухвали скласти відзив на позов. 3.10.02.2021 позивач і його представник у судове засідання не з`явилися. Позивач звернулася до суду з клопотанням про розгляд справи за її відсутності і підтримання позову. Представник позивача подав клопотання про проведення судового засідання за його відсутності і підтримання позову. Наголосив, що відзив на позов позивач не отримувала. Відповідач копію ухвали суду і доданих до неї документів, судову повістку отримав 12.01.2021. У судове засідання 10.02.2021 представника не направив, про причини неявки представника суд не повідомив, відзиву на позов не надіслав. Заперечення проти заочного розгляду справи з боку позивача чи його представника відсутнє. 4.Ураховуючи зазначені обставини суд відповідно до ч. 1 ст. 223, ст. 279, 280 ЦПК України ухвалив здійснити заочний розгляд справи і за відсутності позивача і його представника. 5.Суд зазначає, що відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 83 ЦПК України). Тобто процесуальний обов`язок доведення позовних вимог, у т.ч. надання відповідних письмових доказів, покладено саме на позивача. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, у т.ч. у разі відсутності відповідача у судовому засіданні чи не складення ним відзиву на позов. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов таких висновків. Суд встановив таке. 6.Згідно договору оренди землі М-0069 від 05.04.2013 позивач, як орендодавець, передала, а відповідач, як орендар, отримав у строкове платне користування на строк 5 років земельну ділянку загальною площею 2,6600 га, власником якої є позивач (а.с. 5, 6). Матеріали справи містять копію акту-приймання передачі вказаної земельної ділянки від 05.04.2013 і акту встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 05.04.2013 (а.с. 6, 7). Право оренди землі за договором оренди землі М-0069 від 05.04.2013 зареєстровано за відповідачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційною службою Семенівського районного управління юстиції Полтавської області 23.05.2014, номер запису про інше речове право 5757450, строк 5 років (а.с. 9). Додатковою угодою до вказаного договору оренди землі б/н від 23.06.2015, зокрема, строк оренди земельної ділянки позивача з кадастровим номером 5324582700:00:001:0560, площею 2,66 га, продовжено на 3 роки (а.с. 8). Право оренди землі за додатковою угодою до вказаного договору оренди землі б/н від 23.06.2015 зареєстровано за відповідачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційною службою Семенівського районного управління юстиції Полтавської області 23.05.2014, номер запису про інше речове право 5757450, індексний номер 13260873 від 23.05.2014, строк дії права 22.05.2022 (а.с. 10). Нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 73606,95 грн (а.с. 25). 6.1.Отже відповідач наразі має зареєстроване за ним право оренди землі по 22.05.2022 на земельну ділянку позивача з кадастровим номером 5324582700:00:001:0560, площею 2,66 га. 7.Згідно договору оренди землі М-0070 від 05.04.2013 позивач, як орендодавець, передала, а відповідач, як орендар, отримав у строкове платне користування на строк 5 років земельну ділянку загальною площею 2,6567 га, власником якої є позивач (а.с. 11, 12). Матеріали справи містять копію акту-приймання передачі вказаної земельної ділянки від 05.04.2013 і акту встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 05.04.2013 (а.с. 12, 13). Право оренди землі за договором оренди землі М-0070 від 05.04.2013 зареєстровано за відповідачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційною службою Семенівського районного управління юстиції Полтавської області 28.05.2014, номер запису про інше речове право 5808681, строк 5 років (а.с. 15). Додатковою угодою до вказаного договору оренди землі б/н від 23.06.2015, зокрема, строк оренди земельної ділянки позивача з кадастровим номером 5324582700:00:001:0559 площею 2,6567 га, продовжено на 3 роки (а.с. 14). Право оренди землі за додатковою угодою до вказаного договору оренди землі б/н від 23.06.2015 зареєстровано за відповідачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційною службою Семенівського районного управління юстиції Полтавської області 28.05.2014, номер запису про інше речове право 5808681, індексний номер 13364431 від 28.05.2014, строк дії 27.05.2022 (а.с. 16). Нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 73606,95 грн (а.с. 24). 7.1.Отже відповідач наразі має зареєстроване за ним право оренди землі по 27.05.2022 на земельну ділянку позивача з кадастровим номером 5324582700:00:001:0559 площею 2,6567 га. 8.Висновком експерта Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Т.Дейнека від 31.01.2020 № 1722 встановлено, що підписи в графі "Орендодавець" розділу "Підписи сторін" усіх трьох примірників договору оренди землі М-0069 від 05.04.2013 і договору оренди землі М-0070 від 05.04.2013 виконано не [PERSON] , а іншою особою (а.с. 17-21). Щодо повернення спірних земельних ділянок 9.Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020, справа № 145/2047/16-ц сформувала таку позицію. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в спірних договорах) договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 9.1.Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)). 9.2.У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. 10.Відповідно до ст.ст. 387, 391 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору (правова позиція Верховного Суду України, постанова № 6-3090цс15 від 02.03.2016). 10.1.Відтак суд робить висновок про обґрунтованість позову і наявність достатніх підстав для усунення позивачеві перешкод у користуванні належними позивачеві на праві власності земельними ділянками шляхом зобов`язання відповідача повернути земельні ділянки позивачеві. Щодо скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про інше речове право 5757450 і 5808691 щодо права оренди відповідача на спірні земельні ділянки. 11.Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. 12.Верховний Суд у постанові від 03.09.2020, справа № 914/1201/19, зазначив, що за змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). 12.1.Відтак суд також скасовує рішення державного реєстратора про проведену державну реєстрацію відповідних прав відповідача у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з одночасним припиненням права оренди землі за відповідачем ПП "ПСП "Маяк". 13.Оскільки позивач, як особа з інвалідністю 2-ї групи (а.с. 26), звільнена від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір із задоволених судом двох позовних вимог майнового характеру (повернення 2-х земельних ділянок) по 840,80 грн (73606,95 * 1 % < 840,80), а також судовий збір із задоволених судом двох позовних вимог немайнового характеру по 840,80 грн, а всього 3363,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved