Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду та просить надати їй дозвіл на виїзд двох неповнолітніх дітей за межі України у її супроводі без згоди батька дитини. Свої вимоги мотивує наступним. Вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі та у них є двоє спільних неповнолітніх дітей, які після розірвання шлюбу проживають разом з нею та перебувають на її утриманні та вихованні. Відповідач сплачує аліменти на дітей, однак їх розвитком не цікавиться та додаткової допомоги не надає. Також, останній безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров`я дітей, їх фізичного, духовного та морального розвитку. Відповідач виїхав за кордон та не підтримує з нею та дітьми жодних зв`язків, відмовляється надати нотаріально-засвідчений дозвіл на виїзд дітей за кордон для відпочинку та оздоровлення, що шкодить інтересам дітей. Їх спільна дочка часто хворіє застудними захворюваннями та за рекомендаціями лікарів, потребує періодичного перебування на морі. Також, вважає, що виїзд дітей за кордон сприятиме розширенню їх світогляду та позитивно позначиться на духовному та інтелектуальному розвитку останніх. Представник позивачки - адвокат Поліщук О.П. подав заяву про розгляд справи у його та позивачки відсутності, позов підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судове засідання не прибув, причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності та відзиву суду не подав. Представник 3-ї особи подав відзив, у якому зазначив, що питання про надання дозволу на виїзд малолітніх дітей за кордон без згоди батька належить до повноважень органу опіки та піклування, який виносить його на розгляд комісії з захисту прав дитини. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Зі згоди позивача суд ухвалює у справі заочне рішення. Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30.10.2010р., від якого у них є двоє спільних дітей: дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з позивачкою та на яких з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти в розмірі по 1000грн. на кожну дитину, що стверджується свідоцтвами про народження, рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 02.03.2017р., рішенням Червоноградського міського суду від 05.04.2018р. та актом від 14.09.2020р. Також, спільні діти сторін документовані паспортами громадянина України для виїзду за кордон. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 14 липня 2016 року Верховною Радою України внесені зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до пункту 3 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. У підпункті 2 пункту 4 Правил передбачено, що громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Судом встановлено, що надання дозволу на тимчасовий виїзд спільних дітей сторін за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, відповідає інтересам дітей оскільки такий виїзд має на меті їх оздоровлення, а також їх духовному та інтелектуальному розвитку. Виїзд дітей без дозволу та супроводу батька не впливає на права батька на спілкування з дітьми та участі у їх вихованні, утриманні, оскільки судом встановлено, що останній постійно перебуває за кордоном. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved