Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Представник КЗ ЛОР ЛОКПЛ [PERSON] звернувся до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON] до закладу з надання психіатричної допомоги. Обґрунтовує свої вимоги тим, що 08.05.2018 о 09 год. 40 хв. в приймальне відділення КЗ ЛОР ЛОКПЛ було доправлено було доправлено [PERSON], [INFO], у супроводі [PERSON] за скеруванням лікаря-психіатра [PERSON] Буської ЦРЛ Львівської обл. Оглянута 09.05.2018 комісією лікарів-психіатрів приймального відділення, яка дійшла висновку, що вона страждає на тяжкий психічний розлад: Параноїдна шизофренія, безперервно-прогредієнтний тип перебігу з емоційно-вольовим дефектом. F 20.00, що проявляється: грубо орієнтована у власному стані. Мова малозрозуміла, розірвана. Сама з собою розмовляє, невідомо до кого звертається. Відчуває неприємні відчуття по всьому тілі. Продукує слухові, тілесні галюцинації. Мислення паралогічне, непослідовне. Процеси аналізу, синтезу, умовиводи викривленні, аутичні. Висловлює маячень нанесення шкоди, утисків, переслідування іпохондричні, що позбавляє її здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічній стан та поведінку. У зв'язку із наявністю тяжкого психічного розладу, хвора являє собою безпосередню небезпеку для себе та оточуючих та неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує особисту життєдіяльність. Вважає, що обстеження та лікування [PERSON] можливі лише в умовах психіатричного стаціонару. В судовому засіданні прокурор Яцишин Т.М. просив відмовити у задоволенні заяви про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу, оскільки відсутні для цього підстави, остання не є суспільно небезпечною особою та не проявляє дій, які б загрожували її життю та здоров'ю, відсутні докази неспроможності самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Додатково пояснив, що вказана заява є передчасною, оскільки не використані всі способи надання особі психіатричної медичної допомоги, зазначив, що ні заінтересована особа [PERSON], ні відповідний медичний заклад не зверталися щодо надання [PERSON] медичної психіатричної допомоги в амбулаторному порядку, відтак така заява є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Представник психіатричного закладу [PERSON] просив заяву задовольнити, між тим пояснив, що у разі згоди [PERSON] приймати ліки, її лікування можливе в амбулаторному порядку, остання здатна задовольнити свої життєві потреби, небезпеку для оточуючих не становить. Лікар-психіатр [PERSON] подану заяву підтримала, в судовому засіданні пояснила, що на даний момент [PERSON] небезпеки не становить. Заінтересована особа [PERSON] просила заяву задоволити. В судовому засіданні особа, щодо якої вирішується питання про госпіталізацію та її представник [PERSON] проти госпіталізації заперечували, пояснили суду, що [PERSON] не вчиняє і не виявляє реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, може самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, не проявляє дій, які б загрожували її життю та здоров'ю. Суд, заслухавши пояснення представника психіатричного закладу, лікаря-психіатра, заінтересованої особи, з урахуванням думки прокурора, вважає, що заява про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку не підлягає задоволенню з огляду на таке. Згідно з ч. 4 ст.293 ЦПК України справи про надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку розглядаються судом у складі одного судді і двох присяжних. Судом встановлено, що згідно з висновком комісії лікарів-психіатрів приймального відділення комунального закладу ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 09.05.2018 б/н (лікарі-психіатри: [PERSON], [PERSON].), [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад. Діагноз за Міжнародною класифікацією хвороб 10 перегляду: F 20.00. Параноїдна шизофренія, безперервно-прогредієнтний тип перебігу з емоційно-вольовим дефектом. Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час законного затримання психічнохворих осіб відповідно до підпункту (e) пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме: "за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є "психічнохворою". Сама сутність того, в чому слід переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об'єктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обов'язкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу" (пункт 39 рішення у справі "Вінтерверп проти Нідерландів" від 24 жовтня 1979 року). Судовий контроль за госпіталізацією недієздатної особи до психіатричного закладу в порядку, передбаченому ст. 13 цього Закону, є необхідною гарантією захисту її прав і свобод, закріплених ст.ст. 29, 55 Конституції України, і після незалежного і неупередженого розгляду питання щодо госпіталізації недієздатної особи до психіатричного закладу суд має ухвалити рішення стосовно правомірності обмеження конституційного права такої особи на свободу та особисту недоторканність. Підстави, за якими відбувається госпіталізація особи за судовим рішенням, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», відповідно до вимог якої особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Суд не може погодитись з доводами викладеними в заяві, оскільки згідно приписів ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», наявність в особи психічного захворювання чи психічного розладу не може слугувати підставою для госпіталізації в примусовому порядку. Єдиними підставами для госпіталізації особи є вчинення нею чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Проте, суду не надано жодних доказів у підтвердження того, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відсутні докази звернення заінтересованої особи [PERSON] чи відповідного медичного закладу щодо надання [PERSON] амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку. Наявність лише психічного захворювання у [PERSON], в силу вимог Закону України «Про психіатричну допомогу», не може слугувати єдиною підставою її примусової госпіталізації для надання психіатричної допомоги. З огляду на те, що у судовому засіданні не були встановленні підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для примусової госпіталізації [PERSON], враховуючи пояснення представника психіатричного закладу [PERSON], лікаря-психіатра [PERSON], що на даний момент остання небезпеки для оточуючих не становить та здатна задовольнити свої життєві потреби, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви комунального закладу ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON]

Outcome: dismissed