Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів з [PERSON], посилаючись на те, що відповідач є батьком [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, при цьому з моменту припинення фактичних шлюбних відносин з лютого 2013року, відповідач не виконує покладені на нього обов'язки щодо виховання та розвитку дитини, не спілкується з сином, не турбується про фізичний і духовний розвиток, не проявляє до дитини батьківського піклування, не надає матеріальної допомоги на життєзабезпечення. Відповідач нехтує своїми батьківськими обов'язками по вихованню сина, тому вона просить позбавити його батьківських прав та стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі 1\\4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала за викладеними в ньому обставинами і просили про його задоволення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заперечував щодо позбавлення його батьківських прав, при цьому зазначив, що дійсно як батько не виконує покладені на нього обов'язки деякий час, оскільки позивачка перешкоджає спілкуванню з сином, не надає навіть можливості спілкуванню з ним по телефону, однак буде намагатися виправлятися та наполягати на можливості приймати участь у вихованні сина. Представник третьої особи - Служба у справах дітей Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації в судові засідання не з'являлися, надали заяву про розгляд справи у відсутності свого представника, підтримали висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його малолітнього сина [PERSON]. Дослідивши матеріали справи та обставини справи в їх сукупності, дослідивши письмові докази, заслухавши пояснення сторін, свідків, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позову з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.07.2001р. по 16.09.2013р. Від шлюбу народився [PERSON], [INFO], батьком якого є відповідач [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 12 Закону України "Про охорону дитини", передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки. Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" від 12.06.1998року №16, складання письмових висновків органів опіки і піклування та їхню участь у судових засіданнях покладено на відділи й управління освіти районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій і виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад. Відповідач визнав в суді, що він котрий час вихованням сина не займався, кошти на утримання не надавав, але свою поведінку пояснив тим, що після розірвання шлюбу він не зміг домовитись з позивачем щодо розміру коштів, які він буде сплачувати, а позивач в свою чергу з позовом про стягнення аліментів не зверталась. Відповідач також пояснив, що з дитиною він не спілкувався через конфліктні стосунки з позивачем, яка не надає можливості поспілкуватися з дитиною навіть по телефону. Згідно з наданим листом з навчального закладу СШ №313 за період відвідування дитиною школи (з 2013р.) нею опікувалася виключно мама, батько жодного разу не цікавився успіхами сина, в батьківських зборах участі не приймав. Однак, позивачка в судовому засіданні зазначила, що основною підставою звернення до суду, є неможливість вивозу дитини за кордон, що суттєво обмежує конституційне право дитини на пересування, адже без письмової згоди батька не може вивезти дитину для відпочинку та культурного збагачення за територію України. В судовому засіданні не встановлено будь-яких обставин, які перешкоджають відповідачу виконувати обов'язки по вихованню малолітньої дитини, але це невиконання було пов'язано не з об'єктивними та суб'єктивними причинами, а саме через неприязні стосунки між сторонами. За таких обставин у суду відсутні правові підстави для застосування крайнього заходу впливу та позбавлення батьківських прав відповідача, який має бажання спілкуватись з сином, згоден сплачувати кошти на утримання останнього. Наданий в якості доказу позивачем висновок Служби у справах дітей про доцільність позбавлення батьківських прав №102/03/31-6894 від 06.10.2014р., суд вважає за необхідне не брати до уваги, оскільки указаний висновок не містить жодних аргументованих доводів, які б давали підстави для позбавлення батька батьківських прав на дитину. Також, судом було встановлено, що відповідач викликався до служби один раз на засідання опікунської ради, де приймалось рішення про позбавлення його батьківських прав. Як встановлено судом, що жодних роз'яснювальних заходів, а також заходів попередження про можливі наслідки до відповідача, Службою у справах дітей не вживалось, тобто на думку суду вказаний висновок є передчасним та не відповідає інтересам малолітньої дитини, яка позбавляється спілкування з біологічним батьком, який висловлює бажання брати участь у вихованні своєї дитини. Те, що відповідач протягом тривалого часу не надавав матеріальне утримання дитині та не спілкувався з малолітнім сином, не звертався ні в які установи з заявами, що йому чиняться перешкоди в спілкуванні з сином, але на думку суду вказаних обставин не достатньо для позбавлення батьківських прав відповідача, який згоден сплачувати аліменти, тобто матеріально утримувати дитину, має бажання брати участь у вихованні сина. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Отже, посилання позивачки на те, що відповідач не спілкується з дитиною та не виявляє турботи про її матеріальне та духовне виховання,та те, що без письмової згоди батька не можливо вивезти дитину за межі України, не може бути підставою для задоволення позову щодо позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно свого малолітнього сина [PERSON]. Крім того, позивач [PERSON] не довела суду, що спілкування відповідача з дитиною в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів останнього. Суд ставиться критично до пояснень свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки це оціночні судження відносно поведінки відповідача, які спростовуються встановленими обставинами по справі. Згідно з п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Отже, враховуючи вище викладене, суд вважає, що у задоволенні позовної вимоги [PERSON] щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON], [INFO] слід відмовити. Однак, суд вважає за необхідне застосувати до відповідача заходи попередження та попередити останнього про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини. Тобто суд, дійшов висновку, що відповідач має бути попереджений про те, що в разі не надання коштів для достатнього утримання дитини, та ухилення від участі в її вихованні він може бути позбавлений батьківських прав. Що стосується вимог позову щодо стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Згідно з ст.166 СК України, одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Встановлено, що позивачка одна несе витрати по утриманню сина, тому не має достатніх коштів для забезпечення першочергових витрат по задоволенню потреб дитини. Відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання сина для забезпечення гідних умов життя та розвитку. Відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Так, згідно з ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім'ї. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. До того ж, у відповідності до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тобто як відповідач так і позивач повинні утримувати свого сина. З огляду на те, що відповідач відомості про офіційний дохід не надав, але як батько зобов'язаний утримувати сина, про що не заперечував в судовому засіданні та погодився на сплату аліментів щомісячно, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки про стягнення аліментів. Згідно п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України у постанові від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" вирішуючи питання щодо стягнення аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність у останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатні чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст.191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів, судом враховуються обставини відповідно до ст. 182, 80 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом, та за жодних обставин мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та вважає необхідним встановити розмір аліментів на утримання сина в розмірі 1/4частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно до повноліття дитини. За таких обставин суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 243,60грн. Відповідно до ст. 367 ЦПК України, рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial