Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін. 18 листопада 2020 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулася до суду із указаним вище позовом, у якому просить визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позов обґрунтувала тим, що 13.10.2020 [PERSON] успадкував після смерті батька [PERSON] житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Після прийняття спадщини позивачу стало відомо, що за життя його батько [PERSON] прописав у вказаному вище будинку відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які не є ні членами сім`ї позивача, ні рідними. Відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , хоча ніколи не проживали у вказаному будинку. Місце їх проживання позивачу не відоме. Отже, відповідачі не проживають в будинку за адресою: [ADDRESS] , де вони зареєстровані, будинком не цікавляться, їх речей у будинку не має, будинок покинули добровільно. Не проживаючи за даною адресою, відповідачі не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймають, особистих речей відповідачів в будинку не має і взагалі ним не цікавляться та ні на що не претендують. Ніяких перешкод у проживанні відповідачів ні позивачем, ні його покійним батьком не чинилося. Реєстрація відповідачів в будинку створює позивачу перешкоди в користуванні житловою площею, а саме: плату за комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідачів проводить позивач, повноцінно скористатися субсидією по оплаті комунальних послуг не може та інше. Враховуючи наведене вище, вважає, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з тривалою відсутністю за місцем реєстрації. Окрім того, останні не сплачують за комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню житлового приміщення. Саме тому позивач, як власник житла, вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідачі створюють йому перешкоди у здійсненні права користування житлом. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відзив на позов не надали. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутність у зв`язку з сімейними обставинами. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити (а.с.21). ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про розгляд справи в суді за зареєстрованим місцем проживання, а саме: [ADDRESS] . Також, виклик відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] здійснювався через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою https://court.gov.ua/sud0211//. Отже, на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України суд вважає, що з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Оскільки відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання (стаття 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)), в судове засідання не з`явилися без поважних причин, а представник позивача не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Ухвалою суду (а.с.30-31) було постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст правовідносин. Позивач [PERSON] являється власником будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30.10.2020 (а.с.12, 13,14). У зазначеному будинку зареєстровані відповідачі: [PERSON] , що підтверджується відповіддю на запит № 23-17-478 від 23.11.2020, [PERSON] , що підтверджується відповіддю на запит № 23-17-477 від 23.11.2020, [PERSON] , що підтверджується відповіддю на запит № 23-17-476 від 23.11.2020, [PERSON] , що підтверджується відповіддю на запит № 23-17-475 від 23.11.2020, що підтверджується відповіддю на запит № 23-17-475 від 23.11.2020 наданою відділом ведення реєстру Ладижинської територіальної громади Ладижинської міської ради (а.с. 26-29), а також копією домової книги на будинок [ADDRESS] (а.с. 15-18). V. Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та висновок суду. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення права. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому у своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронгі Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України). Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст.380 ЦК України). Частинами 4 та 5 ст. 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень вказаних норм власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. За встановлених обставин спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України. Згідно з частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. В такому випадку порушені права власника будинку і вони підлягають захисту. Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мали місце. Позивачем належними та допустимими доказами доведено ті факти, що він є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , відповідачі у вказаному будинку ніколи не проживали, спільним побутом не були пов`язані, не є членами сім`ї власника будинку, в будинку не проживають. Судом встановлено факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні позивачем як власником своїх правомочностей, тому позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном на підставі статті 391 ЦК України.

Outcome: approved