Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом зазначаючи, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 19.09.1998 року. 27.09.2011 року шлюб між сторонами по справі було розірвано Сквирським районним судом Київської області. Під час шлюбу за спільні кошти сторонами була придбана квартира [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 27.11.2002 року. У сторін по справі є спільний син [PERSON], [INFO], який проживає у спірній квартирі із позивачем та перебуває на її повному матеріальному утриманні. Після розлучення відповідач виїхав із спірної квартири забравши власні речі. Позивач намагалася добровільно вирішити питання із відповідачем про розподіл спірної квартири, пропонувала йому подарувати квартиру синові [PERSON], проте відповідач відмовляється вчиняти будь-які дії по відношенню до спірної квартири. Вважає, що виділити свою частку у натурі згідно ст. 370 ЦК України неможливо, оскільки спільно проживати з відповідачем в одній квартирі вона та дитина не матимуть можливості з моральної та етичної сторони. Неповнолітній син [PERSON] та позивач іншого нерухомого майна, окрім спірної квартири, на праві власності не мають, відповідач на утримання сина аліменти не сплачує, матеріальну допомогу на дитину надає за бажанням. У вересні 2014 року за замовленням позивача суб'єктом оціночної діяльності ПП "Експерт ВМ" виготовлено звіт про незалежну оцінку квартири [ADDRESS], середньозважена ринкова вартість якої станом на 05 вересня 2014 року становить 422 400,00 (чотириста двадцять дві тисячі чотириста) грн. 00 коп. Позивач вважає, що спірна квартира була набута нею та відповідачем за час шлюбу та належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому посилаючись на ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України просить виділити їй саме 2/3 частини нерухомого майна, оскільки істотними обставинами, що мають значення для виділення їй більшої частки ніж передбачено ч. 1 ст. 70 СК України вважає проживання біля неї спільного з відповідачем неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], тому, враховуючи інтереси дитини при вирішенні вказаного спору просить суд відступити від засади рівності часток та визнати за нею право власності на вищевказану частину нерухомого майна. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили, при цьому зазначили, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, а факти викладені у позовній заяві перекрученими. Зокрема зазначили, що спільний із позивачкою син [PERSON], [INFO] не перебуває на повному матеріальному утриманні позивача, оскільки відповідач добровільно надає щомісячно синові матеріальну допомогу у розмірі 1000,00 (одна тисяча) грн. 00 коп. Синові відповідач влітку 2014 року виділяв кошти на відпочинок у Карпатах в розмірі 2500,00 (дві тисячі п'ятсот) грн. 00 коп., повністю оплачує додаткові уроки синові, постійно допомагає продуктами харчування та виділяє кошти на культурне дозвілля. Зазначили, що позивач відмовилася вирішувати у судовому порядку питання про стягнення аліментів з відповідача. Звернули увагу суду на те, що при купівлі спірної квартири були використані його особисті кошти від продажу власної квартири відповідача за адресою: [ADDRESS], що не враховує у позові позивач. Із урахуванням вищевикладеного позов вважають необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони з 18.07.1998 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Сквирського районного суду Київської області від 27 вересня 2011 року (справа № 2-666/2011 року) був розірваний, що підтверджується копією відповідної виписки з рішення, що додане до матеріалів справи. Від шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER], зареєстроване відділом реєстрації актів громадянського стану Сквирського районного управління юстиції Київської області від 18 листопада 1999 року, актовий запис № 179. Вказана копія свідоцтва міститься у матеріалах справи. Із договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] укладеного 27 листопада 2002 року між продавцем [PERSON], яка діє від свого імені та від імені [PERSON], [PERSON] та покупцем [PERSON] вбачається, що Продавець продав, а Покупець купив квартиру під номером 22 (двадцять другим), яка знаходиться в [ADDRESS]. Квартира загальною площею 60,0 м.кв., житловою площею 36,9 м.кв., складається з трьох житлових кімнат - 17,0 м.кв.; 12,5 м.кв.; 7,4 м.кв.; коридора - 8,3 м.кв.; двох шаф - 0,6 м.кв.; кухні - 7,6 м.кв.; ванної - 2,3 м.кв.; туалету - 1,2 м.кв.; лоджії, балкону - 2,5 м.кв. Площа квартири зазначена у договорі купівлі-продажу підтверджується також і технічним паспортом на квартиру [ADDRESS], копія якого додана до матеріалів справи. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Сквирського районного нотаріального округу Климчук С.І. від 27 листопада 2002 року, зареєстровано у реєстрі за № 2421. Право власності оформлене на відповідача [PERSON], що підтверджується вищевказаним Договором купівлі-продажу квартири та Реєстраційним написом Білоцерківського бюро технічної інвентаризації, реєстрова книга № 30, за реєстровим № 3985 від 29 грудня 2002 року, копії яких містяться у матеріалах справи. Після розлучення відповідач виїхав із спірної квартири забравши власні речі, що не заперечується сторонами по справі. Добровільно у досудовому порядку вирішити питання про розподіл спірної квартири сторонам не вдалося, що також не заперечується сторонами по справі. У вересні 2014 року за замовленням позивача суб'єктом оціночної діяльності ПП "Експерт ВМ" виготовлено звіт про незалежну оцінку квартири [ADDRESS], середньозважена ринкова вартість якої на 05 вересня 2014 року становить 422 400,00 (чотириста двадцять дві тисячі чотириста) грн. 00 коп. Вказана копія звіту додана до матеріалів справи. Вказані обставини справи встановлені матеріалами справи. Суд, дослыдивши письмові докази надані сторонами в обґрунтування та заперечення позовних вимог, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, зважаючи на наступне. Суд вважає, що при вирішенні вказаного спору застосуванню підлягає законодавство, що регулювало підстави набуття права власності на спірне майно на час його набуття (КпШС України), так і законодавство, що регулює підстави володіння та користування спільною власністю між сторонами після набранням чинності Сімейним та Цивільним кодексами України 01.01.2004 року та після розірвання шлюбу. Згідно ст. 22 КпШС України (чинний на момент виникнення спільної сумісної власності подружжя), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (ч. 1 ст. 28 КпШС України). У відповідності з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ здійснюється за взаємною згодою подружжя. Положення ч. 1 ст. 70 СК України вказує на те, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ст. 355 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них управі власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1, 3 ст.368 ЦК України). Як встановлено судом вище, шлюб між сторонами на підставі рішення Сквирського районного суду Київської області від 27 вересня 2011 року (справа № 2-666/2011 року) був розірваний. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України). Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, за час шлюбу за спільні кошти сторонами за Договором купівлі-продажу квартири від 27 листопада 2002 року була придбана квартира [ADDRESS], а тому судом вважається такою, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що відповідає ч. 3 ст. 368, ст. 60 СК України. Посилання відповідача у запереченні щодо обставин купівлі спірної квартири за його особисті кошти від продажу власної квартири за адресою: [ADDRESS], суд вважає необґрунтованими, оскільки пунктом 3) ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Проте, відповідачем у порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано, а судом не здобуто будь-яких доказів на підтвердження вищевказаних обставин. Таким чином, оскільки у судовому засіданні встановлено, що нерухоме майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, то в разі поділу майна, а саме квартири [ADDRESS], належного подружжю на праві спільної сумісної власності, частки майна сторін є рівними, що відповідає ч. 1 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України, суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Частина 1 ст. 71 СК України визначає, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. А статтею 370 ЦК України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Позивач [PERSON] у позові зазначала, що виділити свою частку у натурі зі спірної квартири згідно ст. 370 ЦК України для неї неможливо, оскільки спільно проживати з відповідачем в одній квартирі вона та дитина не матимуть можливості з моральної та етичної сторони, про що також у запереченні до позову не заперечував відповідач. Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. З аналізу ч. 3 ст. 70 СК України суд дійшов висновку, що у даній справі можливо відступити від засади рівності часток подружжя збільшивши частку позивача відповідно до предмету, підстав та змісту позовних вимог до 2/3 частин спірної квартири за сукупності наступних обставин: 1) з позивачем (співвласницею) проживає неповнолітня дитина - син [PERSON], [INFO]; 2) відповідач сплачує позивачу на спільну дитину аліменти шляхом відрахування аліментів на дитину за власною ініціативою (ст. 187 СК України), або за нотаріально посвідченим договором (ст. 189 СК України) або за рішенням суду (181-184 СК України); 3) розмір аліментів, які одержує позивач на дитину, недостатній для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування. Як вбачається із копії Свідоцтва про народження серії [NUMBER] спільному сину позивача та відповідача [PERSON], [INFO] на день ухвалення даного рішення виповнилося повних 15 (п'ятнадцять) років, а тому він є неповнолітнім з неповною цивільною дієздатністю з обсягом прав та несенням відповідальності встановлених ст.ст. 32, 33 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 29, ст. 379 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання (ч. 1 ст. 382 ЦК України). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 2 ст. 29 ЦК України). Відомості про місце проживання неповнолітнього [PERSON], [INFO] у матеріалах справи відсутні, позивачем на підтвердження позовних вимог суду не надано доказів того, що дитина проживає у спірній квартирі за місцем проживання позивача [ADDRESS], та перебуває на її повному матеріальному утриманні, що не відповідає ч. 3 ст. 70 СК України. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст. 141 СК України). Згідно зі ст.ст. 150, 157 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Згідно із ч. 1-3 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Якщо аліменти стягуються судом, то при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу (ст. 182 СК України). Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (Закон України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 р. № 966-XIV). Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16.01.2014 р. №719-VII, встановлені відповідні розміри прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років. У порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивачем суду не надано доказів того, що відповідач сплачує на спільну дитину аліменти за власною ініціативою (ст. 187 СК України), або за нотаріально посвідченим договором (ст. 189 СК України) або за рішенням суду (181-184 СК України), і розмір яких недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. Крім того, відповідачем у запереченні зазначалося, що позивач відмовилася вирішувати у судовому порядку питання про стягнення аліментів з відповідача, чого також не заперечував представник позивача. Разом з тим, відповідачем до суду також не надано доказів на які він посилається як на підставу своїх заперечень, зокрема, щодо добровільного утримання сина, надання йому матеріальної допомоги, піклування про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, чим на думку суду також не виконано вимогу ст.ст. 10, 60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Таким чином, з урахуванням вищевказаного, та беручи до уваги інтереси сторін, враховуючи неможливість виділу окремих кімнат квартири у натурі, а також відсутність досягнутої домовленості між сторонами щодо поділу майна в досудовому порядку, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача частково, і приймає рішення про визнання квартири [ADDRESS] набутої сторонами за час шлюбу об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], та виходячи із засад рівності часток майна подружжя (співвласників) передбачених положеннями ч. 1 ст.70 СК України, ч. 2 ст. 372 ЦК України вважає поділити квартиру, визнавши за позивачем [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS], загальною площею 60,0 м2, житловою площею 36,9 м2, вартістю 211 200,00 (двісті одинадцять тисяч двісті) грн. 00 коп., згідно оцінки вартості квартири проведеної суб'єктом оціночної діяльності ПП "Експерт ВМ" від 05 вересня 2014 року у сумі 422 400,00 (чотириста двадцять дві тисячі чотириста) грн. 00 коп. Виходячи з вищевказаного,

Outcome: partial