Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про тлумачення умов п. 7 договору про правовий режим майна осіб, які проживають однією сім'єю і ведуть спільне господарство, який був укладений 26.03.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М. та зареєстрований в реєстрі за №819. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що згідно п. 7 договору від 26.03.2012р. [PERSON] прийняв на себе зобов'язання щомісячно сплачувати [PERSON] на утримання спільних з нею неповнолітніх дітей та на її особисті потреби грошову суму у розмірі 25000,00 гривень. Позивач зазначає, що між сторонами по справі виник спір відносно правової природи грошових коштів, що підлягають сплаті позивачем відповідачу на підставі п. 7 договору, при цьому сторони договору від 26.03.2012 р. мають різний погляд на те, які саме умови були узгоджені ними в пункті 7 договору від 26.03.2012 р. Також Позивач посилається на те, що [PERSON] подала до Приморського районного суду м. Одеси два позови до [PERSON] - про стягнення заборгованості за договором та про встановлення і стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. На думку позивача кошти у розмірі 25000,00 грн., виплата яких передбачена умовами п. 7 договору від 26.03.2012 р., складаються з коштів, що призначені на утримання спільних дітей, тобто є аліментами, а також з коштів, що сплачуються [PERSON], яка не має права на аліменти, для задоволення її власних потреб. При цьому позивач вважає, що грошові кошти, які сплачуються для задоволення власних потреб [PERSON], не є аліментами. Відповідач проти позову заперечувала та зазначила, що спор між сторонами договору щодо правової природи коштів, які підлягають сплаті на підставі п. 7 договору від 26.03.2012 р. відсутній, а метою позову [PERSON] є зміна істотних умов договору від 26.03.2012 р. Також [PERSON] вказала, що пункт 7 договору від 26.03.2012 р. не містить усіх умов, що необхідні для договору про встановлення аліментів, а тому вказані кошти не можуть вважатися аліментами. При укладенні договору [PERSON] мала на меті тільки врегулювання питань з визначення правового режиму майна, набутого сторонами у період сумісного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Відповідач заперечує те, що в п. 7 договору від 26.03.2012 р. вказується про сплату аліментів на неповнолітніх дітей. Також відповідач заперечує проти позову з тих підстав, що на її думку тлумачення умов договору призведе до обмеження прав неповнолітніх дітей. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.07.2014 р. (суддя Івченко В.Б.) було відкрито провадження по справі №522/10592/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення та стягнення аліментів у розмірі 50% від усіх доходів [PERSON] Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (суддя Нікітіна С.Й.) від 02.10.2014 р. на підставі ст. 126 ЦПК України дану справу разом зі справою №522/10592/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення та стягнення аліментів у розмірі 50% від усіх доходів [PERSON] об'єднано в одне провадження для подальшого спільного розгляду. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01.10.2014 р. (суддя Донцов Д.Ю.) було відкрито провадження по справі №522/17322/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про тлумачення умов пункту 6 договору від 26.03.2012 р., який містить обов'язок [PERSON] забезпечити проживання [PERSON] та їх спільних дітей в окремому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (суддя Нікітіна С.Й.) від 27.11.2014 р. на підставі ст. 126 ЦПК України дану справу разом зі справою №522/17322/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про тлумачення умов пункту 6 договору від 26.03.2012 р. об'єднано в одне провадження для подальшого спільного розгляду. На підставі письмової заяви [PERSON] від 04.11.2014 р. позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення та стягнення аліментів залишений без розгляду ухвалою суду від 04.11.2014 р. На підставі письмової заяви [PERSON] від 03.03.2015 р. позов [PERSON] до [PERSON] про тлумачення пункту 6 договору від 26.03.2012 р. залишений без розгляду ухвалою суду від 05.03.2015 р. Судові засідання по справі неодноразово відкладались за заявами сторін у зв'язку з наданням додаткового строку для укладення мирової угоди. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник [PERSON] проти позову [PERSON] заперечувала та просила у позові відмовити. Суд, вислухавши представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, та надавши їм правову оцінку доходить висновку про те, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. В період з 1996 р. по березень 2012 р. [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. З березня 2012 року вони не проживають разом. За період проживання однією сім'єю у [PERSON] та [PERSON] народилися спільні діти - дочка [PERSON] [INFO], та син [PERSON] [INFO]. 26.03.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про правовий режим майна осіб, які проживають однією сім'єю і ведуть спільне господарство, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Мельник О.М., зареєстрований в реєстрі за реєстровим №819. Стаття 213 ЦК України передбачає, що тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами по справі виник спір відносно правової природи грошових коштів, що підлягають сплаті [PERSON] на користь [PERSON] на підставі п. 7 договору від 26.03.2012 р., оскільки сторони цього договору мають різне уявлення про те, які саме умови були узгоджені ними в пункті 7 договору від 26.03.2012 р. Зокрема, позивач [PERSON] стверджує, що сума аліментів на утримання неповнолітніх дітей входить до складу суми в розмірі 25000,00 грн., яка сплачується на підставі п. 7 договору від 26.03.2012 р., а відповідач [PERSON] вимагає встановлення та стягнення аліментів з [PERSON] додатково до суми, сплата якої передбачена п. 7 договору. Суд погоджується з твердженнями представника позивача про наявність спору і відхиляє твердження представника відповідача про відсутність спору щодо виконання п. 7 договору від 26.03.2012 р., оскільки на думку суду факт подачі [PERSON] позову до [PERSON] про встановлення та стягнення аліментів (справа №522/10592/14-ц), свідчить про те, що сторони по справі мають різне уявлення щодо їх волевиявлення при укладенні договору, і між сторонами по справі наявний спір щодо умов та порядку виконання п. 7 договору від 26.03.2012 р. Відповідно до ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. За частинами 2, 3 ст. 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Пункти 3.1.-3.11 розділу 3 договору від 26.03.2012 р. містять умови щодо поділу особами, які перебували в фактичних шлюбних відносинах, спільно набутого майна, тобто, регулють майнові відносини, у яких сторони договору прирівняні до подружжя згідно ст. 74 СК України. Пункт 6 договору від 26.03.2012 р. передбачає право проживання [PERSON] та спільних з [PERSON] дітей в будинку за адресою [ADDRESS], який згідно п. 3.1.2. договору належить на праві особистої приватної власності [PERSON] Пункт 7 договору від 26.03.2012 р. містить умови про щомісячну сплату коштів на утримання спільних дітей (відносини, у яких сторони договору виступають у якості батьків) та коштів на власні потреби [PERSON], що не передбачено законодавством, однак не забороняється в силу ст. 627 ЦК України. Аналізуючи в цілому умови договору про правовий режим майна осіб, які проживають однією сім'єю і ведуть спільне господарство від 26.03.2012 р., що був укладений між сторонами по справі, суд доходить висновку, що вказаний договір має змішану правову природу і регулює як вирішення питань поділу спільно нажитого майна, так і інші питання, договірне регулювання яких не заборонено чинним цивільним законодавством. За змістом ст. 213 ЦК України тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Матеріалами справи підтверджується, що сторони договору мають різне уявлення про волевиявлення кожного з них щодо домовленостей про щомісячну сплату коштів, тобто між сторонами справи існує спір. Про існування спору свідчать наступні обставини. 11.06.2014 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей: доньки [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у розмірі 50% від усіх доходів [PERSON] щомісячно. Із заперечень на позовну заяву про стягнення аліментів від 15.08.2014 р. по справі №522/10592/14-ц вбачається, що [PERSON] вважає, що розмір аліментів вже встановлений сторонами на підставі п. 7 договору від 26.03.2012 р., а тому законні підстави для додаткового стягнення аліментів в частині від доходу [PERSON], відсутні. Із заперечень на позов по даній справи вбачається, що [PERSON] вказує, що договір від 26.03.2012 р. не містить посилань на встановлення аліментних виплат (абз. 3 арк. 4 заперечень). Відповідач вважає, що сума коштів, зазначена у п. 7 договору, є компенсацією відповідачу та дітям за їх відмову від прав на акції, яхту, долю у бізнесі тощо. Отже, [PERSON] не вважає, що кошти, які вказані у п. 7 договору, включають суму аліментів на утримання спільних з позивачем дітей. Таким чином, суд вважає у даній справі має місце наявність спору між сторонами договору від 26.03.2012 р. щодо різного уявлення про волевиявлення кожного з них. За таких обставин наявні передбачені ст. 213 ЦК України підстави для тлумачення судом п. 7 договору від 26.03.2012 р. Пунктом 7 договору від 26.03.2012 р., про тлумачення якого пред'явлений позов, передбачено наступне: "Чоловік зобов'язується надавати Жінці на утримання спільних з нею дітей та на її особисті потреби щомісячно наступну грошову суму: 25 000,00 (двадцять п'ять тисяч) грн.". При тлумаченні окремого пункту договору суд виходить не з назви договору, а зі змісту усіх умов договору та аналізу сукупності умов договору які встановлюють взаємні права та обов'язки сторін. При укладенні договору сторони визначили, що зміст їх прав та обов'язків за договором та правові наслідки укладеного ними правочину визначені в тому числі, але не обмежуючись ст.ст. 209-236, 626-631, 638-640 ЦК України та ст. ст. 60-74 Сімейного кодексу України (п. 18 договору). Одним із основоположних принципів приватноправового регулювання є закріплений в п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК та ст. 627 ЦК України принцип свободи договору, відповідно до якого укладення договору носить добровільний характер і ніхто не може бути примушений до вступу в договірні відносини. Користуючись вказаним принципом сторони по справі включили до умов договору від 26.03.2012 р. окрім вирішення питань визначення правового режиму спільно нажитого майна також вирішення інших немайнових питань, зокрема: обов'язок [PERSON] забезпечити проживання [PERSON] та їх спільних з нею дітей в окремому будинку, який розташований за адресою м. Одеса, [ADDRESS], або надати за взаємною згодою інше житло (п. 6 договору); обов'язок [PERSON] надавати [PERSON] на утримання спільних з нею дітей та на її особисті потреби щомісячно наступну грошову суму: 25 000,00 грн. (п. 7 договору); закріплення відсутності необхідності для [PERSON] отримувати згоду на укладення будь-яких підприємницьких угод (п. 8 договору). При цьому надаючи оцінку договору від 26.03.2012 р. в цілому суд виходить з того, що вказаний договір має змішану правову природу, направлений на врегулювання майнових відносин сторін, однак разом з цим нотаріально посвідчений договір від 26.03.2012 р. не є правочином, який передбачає перехід права власності на нерухоме майно або зміну власника майна. У вказаному договорі відсутні посилання на те, що він набуває чинності з моменту його державної реєстрації, також відсутні будь-які докази реєстрації договору від 26.03.2012 р. в порядку та на підставах, передбачених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" №1952-IV від 01.07.2004 р. Пунктом 16 договору передбачено, що цей договір може бути змінений у випадку та у порядку, визначеному чинним сімейним законодавством України. З урахуванням викладеного суд не погоджується з твердженнями відповідача про те, що договір від 26.03.2012 р. слід розцінювати виключно як договір, який регулює питання поділу рухомого та нерухомого майна між [PERSON] та [PERSON] Пунктом 1 договору передбачено, що цим договором регулюються майнові відносини між сторонами та визначаються майнові права та обов'язки сторін. Пунктом 2 договору закріплено, що цей договір не регулює особисті відносини між сторонами, а також особисті відносини між сторонами та їх дітьми. Тобто, зі змісту п. 1 та п. 2 договору випливає, що при укладенні договору сторони виключили з предмету регулювання лише особисті відносини, але вказаний договір регулює майнові обов'язки сторін. Частина 1 ст. 1 СК України передбачає, що Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім'ї та родичів. Частина 1 ст. 9 СК України передбачає, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Ч. 2 ст. 9 СК України передбачає, що особи, які проживають однією сім'єю, а також родичі за походженням, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов'язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства. Глава 15 Сімейного кодексу України встановляє обов'язок матері, батька утримувати дитину та його виконання. Згідно ч. 1 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч. 2 ст. 181 СК України За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Той факт, що [PERSON] проживає окремо від дітей сторонами по справі визнається та не оспорюється. Ч. 1 ст. 189 СК України передбачає, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Пункт 7 договору від 26.03.2012 р. спрямований на настання правових наслідків, передбачених нормами сімейного законодавства, а саме на забезпечення батьками утримання їхніх дітей, зокрема, встановлює обов'язок сплати батьком [PERSON], який не проживає спільно з дітьми, грошових коштів на утримання неповнолітніх дітей на умовах, визначених договором. Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11 визначено, що судам слід перевіряти дотримання нотаріального посвідчення такого договору про сплату аліментів. У ньому сторони передбачають способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину тим з них, хто проживає окремо від дитини. Сторони передбачають у договорі також порядок, умови та форми (грошова і (або) натуральна) надання утримання одним з батьків. Відповідно до положень ч. 1 ст. 189 СК України вбачається, що істотними умовами договору про сплату аліментів є розмір та строки виплати. Пунктом 7 договору від 26.03.2012 р. встановлена грошова форма забезпечення дітей, а періодом для сплати коштів визначено календарний місяць. Кошти на утримання дітей сплачуються разом із коштами, що призначені для власних потреб [PERSON], що разом становлять суму у 25000,00 грн. щомісячно. Також, договір від 26.03.2012 р. є нотаріально посвідченим. З урахуванням положень ст. 627 ЦК України та ст. 9 СК України, таке визначення розміру коштів на утримання дітей (аліментів) не суперечить чинному законодавству. Таким чином, умови п. 7 договору від 26.03.2012 р. містять всі суттєві умови, які закон зобов'язує погодити в договорі про встановлення аліментів. Сімейне законодавство не містить окремого визначення поняття аліменти. Зміст поняття аліменти розкривається при тлумаченні ч. 3 ст. 181 СК України, відповідно до якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. На думку суду у статті 181 СК України, яка визначає способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину, поняття «утримання дітей» є тотожним поняттю «аліменти». З аналізу положень Сімейного кодексу України вбачається, що аліментами є грошові кошти, які сплачуються їх платником особі, яка перебуває з ним в родинних відносинах та має право на аліменти. Так, ст. 200 СК України регулює питання розміру аліментів на повнолітніх дочку, сина. У ч. 2 ст. 200 СК передбачено, що при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання такого утримання. Стаття 205 СК України визначає розмір аліментів на батьків. У ч. 2 статті 205 СК вказується, що при визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред'явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Суд доходить висновку, що в цілому під аліментами розуміється утримання, яке одна особа зобов'язана надати іншій особі, яка перебуває з нею у родинних відносинах, за наявності умов, встановлених у законі або договорі. З ч. 3 ст. 181 СК України вбачається, що утримання дітей є аліментними зобов'язаннями батьків, а аліментами є грошові кошти на утримання дитини, що відповідає призначенню сплати таких коштів. Таким чином, поняття утримання є синонімом поняттю аліменти. З урахуванням викладеного, а також приймаючи до уваги значну суму щомісячних виплат (25000,00 грн.) суд погоджується з тим, що положеннями п. 7 договору від 26.03.2012 р. сторони погодили умови про сплату аліментів на утримання неповнолітніх дітей та сплату коштів, що надаються на власні потреби [PERSON] Згідно ч. 2 ст. 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Згідно ч. 3 ст. 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Згідно ч. 4 ст. 213 ЦК України якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р. №11 вказується, що у заяві про розірвання шлюбу має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, мотиви його розірвання, чи є від шлюбу неповнолітні діти, при кому з батьків вони перебувають, пропозиції щодо участі подружжя в утриманні та вихованні дітей після розірвання шлюбу, чи заявляються інші вимоги, які може бути вирішено одночасно з позовом про розірвання шлюбу. У судовому засіданні сторони по справі не заперечували проти того, що фактичні шлюбні відносини між сторонами справи припинені. Отже, шляхом укладення договору від 26.03.2012 р. сторони мали намір врегулювати майнові відносини, а саме, питання розподілу спільно набутого майна (пункти 1-5 договору); також сторони договору від 26.03.2012 р. виклали у ньому домовленості про те, яким чином той з батьків, що проживає окремо від дітей, а саме, [PERSON], буде приймати матеріально участь в їх утриманні. Таким чином, погодження у п. 7 договору від 26.03.2012 р. аліментного обов'язку [PERSON] по утриманню дітей відповідає усталеній практиці, що зазвичай має місце між особами, які розривають шлюб або припиняють фактичні шлюбні відносини. Суд критично відноситься до пояснень [PERSON] про те, що кошти на утримання дітей та кошти на власні потреби [PERSON] є грошовою компенсацією за відмову від її прав на акції, яхту, долю у бізнесі тощо виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 100 ЦК України передбачено, що право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може окремо передаватися іншій особі. Пунктом 3.5. договору від 26.03.2012 р. передбачено, що акції та інші цінні папери, корпоративні права, придбані під час проживання однією сімєю, а також дивіденди до них є особистою приватною власністю той із сторін, на ім'я якої оформлені придбані акції, інші цінні папери та корпоративні права. Пунктом 3.6. договору від 26.03.2012 р. передбачено, що частка в майні та/або прибутку господарських товариств, приватних підприємств та інних комерційних організаціях, придбана в період проживання однією сімєю є особистою приватною власнітю той із сторін, на ім'я якої оформлене придбання вказаної частки. При цьому суд звертає увагу на те, що в договорі від 26.03.2012 р. відсутні будь-які посилання на те, що грошові кошти, які мають щомісячно сплачуватись [PERSON] в сумі 25000,00 грн. є компенсацією за частку [PERSON] в будь-якому майні. Натомість в п. 7 договору від 26.03.2012 р. сторони визначили цільове призначення вказаних коштів як кошти на утримання спільних дітей та на особисті потреби [PERSON] Відповідно до норм ст.ст. 69-74 СК України майнові питання поділу спільно нажитого майна подружжя вирішуються між чоловіком та жінкою і не стосуються майнових прав їх дітей, що спростовує твердження відповідача [PERSON] про те, що грошові кошти сплата яких передбачена п. 7 договір від 26.03.2012 р. є грошовою компенсацією за її частку у спільному майні, що було нажито за період спільно проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] На думку суду проти твердження відповідачки про те, що виплати, передбачені п. 7 договору від 26.03.2012 р., є грошовою компенсацією за відмову [PERSON] від її частки у спільно нажитому майні також свідчить той факт, що умовами договору від 26.03.2012 р. не встановлена ані загальна вартість майна, що була нажита сторонами договору за час спільного проживання, ані вартість частки у цьому майні від якої відмовилась [PERSON] на користь [PERSON], ані загальна сума грошової компенсації за таку відмову. Натомість п. 7 договору від 26.03.2012 р. встановлений обов'язок [PERSON] здійснювати виплату грошових коштів, а також встановлений розмір щомісячної виплати [PERSON] грошових коштів на утримання двох неповнолітніх дітей та на особисті потреби [PERSON] без визначення загальної суми. При тлумаченні правочину суд також приймає до уваги той факт, що при формулюванні п. 7 договору від 26.03.2012 р. в частині визначення цільового призначення коштів, які сплачуються [PERSON] сторони узгодили, що позивач сплачує кошти "на утримання спільних з нею ([PERSON].) дітей". Визначення поняття "дитина" міститься в ст. 6 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Таким чином наявні всі підстави стверджувати, що укладаючи договір від 26.03.2012 р. сторони мали на меті вргулювати серед іншого аліментні відносини для належного матеріального забезпечення двох спільних неповнолітніх дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] р. Метою тлумачення правочину є з'ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося сторонами на увазі при його укладенні. При винесенні рішення про тлумачення договору суд не може вийти за межі тлумачення змісту правочину, та не може вирішувати питання не про тлумачення умов договору, а про зміну істотних умов договору. Суд не погоджується з доводами відповідачки про те, що задоволення позову призведе до зміни умов договору. Позивачем не заявлялися вимоги про зміну строків сплати або суми щомісячного платежу [PERSON] які були узгоджені сторонами при укладенні договору, та які відповідно до ст. 198 СК України, є істотними умовами у разі врегулювання аліментних зобов'язань на підставі договору. Суд вважає за необхідне наголосити, що сторони договору від 26.03.2012 р. не позбавлені можливості внести зміни до договору на підставі п. 15 договору та визначити в межах 25000,00 гривень конкретний розмір аліментів на кожну дитину або розмір коштів на особисті потреби [PERSON] Питання визначення точного розміру аліментів на кожну дитину виходить за межі тлумачення умов договору і не можуть вирішуватись судом по даній справі, але можуть бути предметом розгляду за окремим позовом у випадку не досягнення згоди сторін. Рішення суду про тлумачення умов договору по даній справі не є перешкодою для звернення до суду з позовом про стягнення існуючої суми заборгованості за договором. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними, а також такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Outcome: approved