Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

До Слов'янського міськрайонного суду надійшла позовна заява [PERSON] до обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» в особі виробничої одиниці «Слов'янськтепломережа» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди. Дана позовна заява мотивована тим, що [PERSON] працювала у відповідача на посаді контролера теплового господарства у відділі реалізації послуг з 01 жовтня 2012 року по 30 липня 2014 року, відповідно до наказу № 123 від 17 липня 2014 року була звільнена з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпПА України. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата грошових сум, які йому належать проводиться підприємством в день звільнення. У випадку спору про розмір сум, належних працівнику при звільненні. Власник (підприємство) зобов'язаний в зазначений строк в любому випадку виплатити суму, яку він не оспорює. На час звільнення між позивачем та відповідачем такого спору не існувало, але повного розрахунку з позивачем проведено не було. Станом на день звільнення заборгованість по заробітній платі склала 2375,02 грн., згідно довідки № 04/4413 від 17 жовтня 2014 року, а з урахуванням компенсації за несвоєчасно отримані кошти, сума якої в серпні склала 4,08 грн., в вересні 2024 року - 3,53 грн., загальна сума заборгованості складає 2382,63 грн. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у випадку невиплати при провині власника або уповноваженого ним органу належних звільненому робітнику сум в строки, зазначені в ст. 166 КЗпП України, підприємство зобов'язано виплатити його середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Згідно довідки відповідача № 04/4451 від 22 жовтня 2014 року середньоденний заробіток позивачки склав 160,93 грн. У зв'язку з чим вважає, що відповідач зобов'язаний виплатити на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 31 липня 2014 року по день постановлення рішення по справі з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року ( зі змінами та доповненнями), де середній заробіток розраховується шляхом множення середньоденного заробітку працівника на кількість офіційно встановлених робочих днів кожного місяця, згідно даних опублікованих в Листах Міністерства праці України на 2014 рік «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік». Окрім того, незаконними діями відповідача позивачці була спричинена суттєва моральна шкода, яка виявилася в її стражданнях та переживаннях через порушення відповідачем її законних прав та інтересів, гарантованих Конституцією України, чинним законодавством в частині своєчасного та в повному обсязі отримання винагороди (заробітної плати) за свій труд. Порушення відповідачем трудових прав позивачки призвели до втрати налагоджених і нормальних життєвих зв'язків, через що вона вимушена була докладати додаткових зусиль для організації своєї життєдіяльності. Через провину відповідача вона не мала можливості належним чином оплачувати житлово-комунальні послуги, платити податки, належним чином лікуватися, достатньо харчуватися, одягатися та утримувати свою сім»ю. Внаслідок цього позивачка стала роздратованою, нервовою і пригніченою, стан її здоров'я значною погіршився, так як вона була вимушена після звільнення витрачати свій час, кошти і нерви на отримання вищевказаних довідок. На неодноразові відвідування як самого підприємства, так і прокуратури, юридичної консультації, тощо. Вважає, що це є прямим наслідком порушення її законних трудових прав з боку відповідача. Спричинену моральну шкоду оцінює в розмірі 5000,00 грн. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 2382,63 грн., середній заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 31 липня 2014 року по день постановлення судом рішення по справі, та моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. Відповідачем по справі суду надано заперечення на позовну заяву, яке мотивовано тим, що позивачці необхідно довести суду наявність моральної шкоди, для стягнення моральної шкоди необхідною умовою є наявність протиправної поведінки заподіювача шкоди та причинно-наслідкового зв'язку між протиправними діями та шкодою. Окрім того, підприємство знаходиться у край важкому фінансово-економічному стані, який став наслідком того, що 07 квітня 2014 року було прийнято рішення про проведення антитерористичної операції в Донецькій, Луганській, Харківській області (лист служби Безпеки України від 13.06.2014 року № 33/2117). Підприємством отриманий сертифікат торгово-промислової палати України № 3071/05-4 від 12.09.2014 року про настання обставин непереборної сили, які на момент видачі сертифікату тривають та дату закінчення їх терміну встановити неможливо. Підприємство протягом травня, червня, липня 2014 року фактично не мало можливості здійснювати господарську діяльність, робота службовців та робітників ВО була призупинена у зв'язку з зупиненням в місті Слов'янську банківських установ, органів Міндоходів, правоохоронних та судових органів. На підприємстві виник вимушений простой, що й стало причиною невиплати заробітної плати. Просять суд позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати та компенсації за період затримки розрахунку задовольнити частково, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди залишити без задоволення. В судове засідання позивачка не з'явилася, однак надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, справу розглянути за її відсутності. Представник позивачки, адвокат [PERSON], що діє на підставі договору про надання правової допомоги від 30 жовтня 2014 року, в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні поясненням, якими обґрунтовується позовна заява, просив позов задовольнити. Представник відповідача за довіреністю від 27.12.2013 року Титаренко О.Л. в судовому засіданні позов визнала частково, надала пояснення, аналогічні поясненням якими обґрунтовано надане суду заперечення на позов. Окрім того зазначила, що остаточний розрахунок по заробітній платі з позивачкою [PERSON] проведений 03.11.2014 року, тому в задоволенні вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати необхідно відмовити. Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачка [PERSON] перебувала в трудових правовідносинах з обласним комунальним підприємством «Донецьктеплокомуненерго», виробнича одиниця «Слов'янськтепломережа» з 01 жовтня 2012 року (відповідно до Наказу № 80 від 27 вересня 2012 року) по 30.07.2014 року ( відповідно до Наказу № 123 від 30.07.2014 року). Згідно Довідки № 04/4413 від 07.10.2014 року ВО ОКП «ДТКЕ «Слов'янськтепломережа», перед позивачкою [PERSON] у підприємства виникла заборгованість по заробітній платі в розмірі 2382, 63 грн. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, у станови, організації, провадиться в день звільнення. Отже, в порушення вищенаведеної норми Закону, остаточного розрахунку з позивачкою [PERSON] проведено не було. Як вбачається з довідки ВО ОКП ДТЕК «Слов'янськтепломережа» № 04/4589 від 03.11.2014 року, з [PERSON] була виплачена заробітна плата 28.10.2014 року на загальну суму 998,44 грн. та 03.11.2014 року в розмірі 1384,19 грн. Таким чином, суд доходить до висновку, що заборгованість по заробітній платі станом на 03.11.2014 року відсутня. Остаточний розрахунок з позивачкою [PERSON] відповідачем проведений 03.11.2014 року. На підставі аналізу вищенаведених обставин, приймаючи до уваги той факт, що заборгованість по заробітній платі фактично відповідачем сплачена, суд доходить до висновку, що в задоволенні позовної вимоги [PERSON] про стягнення суми заборгованості по заробітній платі в розмірі 2382,63 грн. необхідно відмовити. При вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з наступного. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз'яснено у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999р., не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", встановлено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України № 6-60 цс 13 від 03 липня 2013 року. Отже, приймаючи до уваги вищенаведені законодавчі положення, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, суд не приймає до уваги ствердження представника відповідача про те, що підприємство находиться у край важкому фінансово-економічному стані та вважає, що дана обставина не може вплинути на висновок суду про стягнення середнього заробітку. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, всупереч вище наведеної норми процесуального права представником відповідача не надано суду доказів, з яких суд би мав зробити висновок про відсутність вини роботодавця. Відповідно до п.2 Постанови КМУ № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. З довідки, виданої відповідачем, вбачається, що середньоденна заробітна плата позивачка, яка розрахована відповідно до вищезазначеної Постанови КМУ, складає 160,93 грн. Як встановлено у судовому засіданні, позивачка звільнена з підприємства 30.07.2014 року, остаточний розрахунок заборгованості по заробітній платі проведений підприємством 03.11.2014 року. Отже, час затримки остаточного розрахунку по заробітній платі відліковується з 31.07.2014 року по 03.11.2014 року включно, тобто стягнення середньої заробітної плати підлягає за 67 робочих днів з наступного розрахунку: 1 день - липень 2014 року; серпень 2014 року - 20 днів; вересень 2014 року - 22 дні; жовтень - 23 день. Таким чином, стягненню підлягає сума 10782,31 грн. (з розрахунку 67 х 160,93= 10782,31 грн., де 67 - це кількість робочих днів, а 160,93 середньоденна заробітна плата позивачки). Отже, позовна вимога [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає задоволенню в повному обсязі. Також, [PERSON] заявлена вимога про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди, яка задоволенню не підлягає. При цьому суд виходить з наступного. Як вбачається з довідки Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Слов'янська» позивачка перебуває на диспансерному обліку з приводу наступних захворювань: хронічний персистируючий гепатит, хронічний холецистит, хронічний гастродуоленіт, хронічне обструктивне захворювання легких в стадії ремісії, остеохондроз шийно-грудного відділу хребта. Останній раз за медичною допомогою зверталася 19.09.2014 року. Аналізуючи зазначену довідку, суд приходить до висновку, що позивачка дійсно страждає вищенаведеними хронічними захворюваннями, але дана довідка не містить відомостей про те, що захворювання виникли саме після звільнення позивачки з підприємства. Натомість з довідки вбачається, що захворювання, на які страждає позивачка є хронічними. З цієї ж підстави суд не може прийняти до уваги як доказ, підтверджуючий факт спричинення моральної шкоди відомості про звернення [PERSON] 19.09.2014 року. Як вбачається з Виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, [PERSON] має викладені в вищенаведеній довідці діагнози, знаходиться під наглядом з 2013 року, останнє лікування було проведено в м. Харкові в липні 2014 року, у вересні 2014 року знаходилася на амбулаторному лікуванні. Отже, проаналізувавши дану довідку та приймаючи до уваги той факт, що [PERSON] перебувала на лікуванні у липні 2014 року, тобто під час роботи на підприємстві, суд доходить до висновку, що захворювання позивачки носять тривалий характер, не виникли через хвилювання внаслідок несплати заробітної плати відповідачем та не пов'язані з даним фактом. Окрім того, позивачка, як на підставу своїх вимог про стягнення моральної шкоди, посилається на ту обставину, що їй тривалий час не видавалися довідка про середню заробітну плату та про розмір заборгованості по заробітній платі. Дане ствердження позивачки суд також до уваги не приймає, оскільки з матеріалів справи вбачається, що дані довідки відповідачем видані 07.10.2014 року. Стаття 1167 Цивільного Кодексу України встановлює підстави відповідальності за завдану моральну шкоду та зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 своєї Постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи, суд доходить до висновку, що причинний зв'язок між хронічними захворюваннями, яка має позивачка та бездіяльністю відповідача, яка виразилася в несвоєчасній виплаті заборгованості по заробітній платі, відсутній. Згідно п. 1 ч. 1 ст.5 ЗУ "Про судовий збір" передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Виходячи з цього, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, а саме судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial