Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

28.04.2015 позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просить визнати договір фінансового лізингу від 29.11.2014 №00181 недійсним з підстав, передбачених ст.ст.203, 230 ЦК України. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що 29.11.2014 р. він з відповідачем уклав договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор марки Xingtai у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. На виконання умов договору позивач сплатив 13000 грн., що складає 10% вартості трактора. Однак, при ознайомленні з умовами договору, йому стало відомо, що сплачена ним сума в розмірі 13000 грн. є комісією за організацію та укладення самого договору лізингу, а не частиною вартості трактора. У зв'язку з чим, він 24.12.2014 звернувся до відповідача з заявою про визнання вказаного договору недійсним та повернення йому сплачених коштів в розмірі 13 000 грн. 12.02.2015 відповідач йому повернув грошові кошти в розмірі 3940,20 грн., а решту грошових коштів у розмірі 9059,80 грн., повертати відмовився. Посилаючись на наявність несправедливих умов договору фінансового лізингу, позивач вважає наявними підстави згідно ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання вказаного договору недійсним. Крім того, зазначає, що при укладенні договору фінансового лізингу представники відповідача ввели його в оману щодо умов та правової природи даного зобов'язання, а тому позивач просить визнати вказаний правочин недійсним. Зауважив, що оспорюваний договір не відповідає вимогам ст.799 ЦК України, оскільки нотаріально не посвідчений, а тому в силу ст. 220 ЦК України вважає згаданий вище договір нікчемним. У судовому засіданні позивач позов підтримав, посилаючись на викладені в ньому обставини та доводи, просив позов задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, посилаючись на викладене в письмових запереченнях, згідно яких, зазначив, що при укладенні вказаного договору, сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, що ставляться чинним законодавством, дотримані всі вимоги щодо змісту та форми договору, будь-яких зауважень чи претензій щодо його незрозумілості позивач не заявляв, а тому відсутні підстави стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства та навмисне введення позивача в оману. Крім того зазначив про безпідставне посилання позивача на положення ст.799 ЦК України, оскільки дані правовідносини регулюються спеціальними нормами щодо фінансового лізингу, а не найму. Таким чином вважає позов безпідставним та необґрунтованим. Суд, заслухавши пояснення позивача, думку представника відповідача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх шляхом дослідження письмових доказів, приходить до наступного. Судом встановлено, що 29.11.2014 між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» (відповідач по справі) та [PERSON] (позивач по справі) було укладено договір фінансового лізингу №00181, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу - трактор марки Xingtai у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. (а.с.9-15) Відповідно до п. 1.7 вказаного Договору предмет Лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.6 ст.9 даного Договору. Відповідно до Додатку №1 до вказаного Договору вартість предмета лізингу складає 4 076,43 долари США, авансовий платіж 50%, щомісячний авансовий платіж складає 169,85 долари США, адміністративний платіж (10%) складає 407,64 долари США, комісія за передачу (3%) складає 122,29 долари США.(а.с.16) Згідно з п.9.7 ст.9 Договору кошти, які сплачуються Лізингоодержувачем до моменту отримання предмета лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховуються по даному договору у наступному порядку: - Адміністративний платіж ;- Авансовий платіж; - Комісія за передачу предмета лізингу;- у разі наявності, різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного Договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.6 ст.9 даного Договору. На виконання умов вказаного договору позивач сплатив адміністративний платіж та частину авансового платежу у розмірі 13 000грн. (а.с.20) 24.12.2014 позивач звернувся до відповідача з заявою про визнання недійсним вказаного договору, у зв'язку з тим, що представником ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» він був введений в оману, а також, що цей договір не був нотаріально посвідчений та одночасно просив повернути сплачені ним грошові кошти в розмірі 13000 грн.(а.с.18) Листом відповідача від 21.01.2015 №1533 позивача було повідомлено про розірвання означеного договору з 29.12.2014, а також, що сплачений ним адміністративний платіж в розмірі 6 400 грн. не повертається, а буде повернуто лише авансовий платіж в розмірі 3 960 грн.(а.с.19) Як встановлено судом і вказана обставина не заперечувалась сторонами в судовому засіданні позивачу повернуто грошові кошти в розмірі 3 940,20 грн. При встановленні правовідносин сторін і законодавства, яке належить до них застосувати, суд надходить до висновку про те, що дані правовідносини регулюються нормами Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови. Пунктом 3 ч.1 ст.11 вказаного Закону передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Виходячи з вказаних положень Закону України «Про фінансовий лізинг», можливість розірвати договір або відмовитись від нього в односторонньому порядку передбачено лише в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору. Відповідно до п.12.1 Договору у випадку розірвання договору лізингоодержувачем, який сплатив адміністративний платіж частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб лізингодавець повертає 60% від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу з тих підстав, що умови оспорюваного договору є несправедливими, вказаний договір був вчинений під впливом обману, а також з підстав недотримання форми договору вимогам ст.799 ЦК України. Разом з цим, суд не може погодитись з такими позовними вимогами, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину в момент його вчинення ЦК України, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно приписів ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу; розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 16 цього Закону сплата лізингових платежів здійснюється в порядку встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Частиною 1 статті 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодежувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуто ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Як вбачається зі змісту вищезазначеного договору фінансового лізингу позивача було поінформовано про всі його істотні умови, спосіб та вартість предмета лізингу, строк лізингу, лізингові платежі тощо, що підтверджується підписом позивача на договорі, й позивач засвідчив, що зміст умов лізингу йому зрозумілий. За таких обставин, власні дії позивача, що виразилися у підписанні договору фінансового лізингу та здійсненні напису щодо ознайомлення з його умовами і відсутністю претензій, являється підтвердженням ознайомлення позивача зі змістом укладеної ним угоди та бажанням щодо настання правових наслідків, обумовлених цією угодою. Виходячи з цього, позивач не заперечує вільного волевиявлення та його вільної згоди щодо всіх умов даного договору фінансового лізингу на момент його укладення та протягом його виконання. Таким чином, при підписанні договору фінансового лізингу всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства. Доводи позивача щодо несправедливих умов оспорюваного Договору, що свідчать, на його думку, про наявність підстав згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання недійсним даного Договору судом не приймаються до уваги, виходячи з наступного. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї статті Закону у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. З аналізу норми ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" вбачається, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з тим, позивачем не наведено наявність несправедливих умов згідно ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», виходячи з положень оспорюваного Договору і такі умови у спірному Договорі відсутні. Відтак відсутні підстави згідно ч.ч.5,6 ст.18 вказаного Закону для визнання недійсним. Інших обставин, які могли б бути підставою для визнання недійсним вказаного договору позивачем в судовому засіданні наведено не було. Посилання позивача на наявність умов, які на думку позивача, є несправедливими не узгоджуються з положеннями означеного Договору, фактично ґрунтуються на суб'єктивному тлумаченні положень цього Договору та ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин вважається недійсним. Крім того, відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.20 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Проте, заявляючи вимоги про визнання договору недійсним як такого, що був укладений під впливом обману, позивач не надав суду достатніх доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину представники відповідача навмисно ввели його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Крім того, слід зазначити, що посилання позивача на положення ст. 799 ЦК України, є безпідставними, оскільки до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), які містяться у параграфі 1 загальні положення про найм(оренду) глави 58 ЦК України, з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Положення про найм (оренду) транспортного засобу, згідно з параграфом 5 глави 58 ЦК України до договору фінансового лізингу не застосовуються. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, аналізуючи норми чинного законодавства, виходячи з встановлених судом обставин справи, суд вважає, що ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» при укладенні договору фінансового лізингу діяло відповідно до норм чинного законодавства та в межах своїх повноважень, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу. Відтак позов в цій частині задоволенню не підлягає. Оскільки вимоги про стягнення збитків є похідними від вимог про визнання договору недійсним, позов в цій частині також задоволенню не підлягає. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати стягненню не підлягають. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed