Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 45194,17\~доларів США, а саме: 22531,00 доларів США за кредитом, 22663,17 доларів США за відсотками, та 17\~816,18 грн. витрат по сплаті судового збору. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 04.07.2008 року між Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» (з 09 березня 2010 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та [PERSON] було укладено Договір кредиту №\~013/141-К0, відповідно до якого Кредитор надав Боржнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 27\~436,00 доларів CШA, зі сплатою 12,50% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості 03 липня 2015 року. Оскільки [PERSON] умови кредитного договору в частині взятих на себе зобов`язань про повернення кредитних коштів належним чином не виконує, в зв`язку з чим станом на 08.02.2017 року утворилась заборгованість, а саме: 22\~531,00 доларів США за кредитом, 22\~663,17 доларів США за відсотками, яку позивач просив суд стягнути з відповідача та 17\~816, 18 грн. судових витрат. Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02.11.2017 року вищевказаний позов Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість в розмірі 45\~194,17\~ доларів США, з них: 22531,00 доларів США за кредитом, 22663,17 доларів США за відсотками, та судові витрати в сумі 17 816 грн. 18 коп. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28.08.2019 року заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02.11.2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного\~товариства «Укрсоцбанк»\~до [PERSON] \~про стягнення\~заборгованості за\~кредитним договором - скасовано і призначено справу до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30.03.2020 року залучено до участі у цивільній справі за позовом акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором правонаступника позивача Акціонерне товариство "Альфа-Банк". Представник позивача в судове засідання не з`явився, просив слухати справу у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій просив здійснювати розгляд спраи у його відсутність, в задоволенні позову відмовити, застосувавши строки позовної давності. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що 04.07.2008 року між Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (з 09 березня 2010 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та [PERSON] було укладено Договір кредиту №\~013/141-К0, відповідно до якого Кредитор надав Боржнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 27\~436,00 доларів CШA, зі сплатою 12,50% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості 03 липня 2015 року (а.с. 6-11). В укладеному кредитному договорі визначені чіткі умови виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. Банківською установою зобов`язання за договором виконані в повному обсязі, однак [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконав, а тому станом на 08.02.2017 року утворилась заборгованість, а саме: \~ 22\~531,00 доларів США за кредитом, 22\~663,17 доларів США за відсотками, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 24-26). У відповідності до вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно вимог ст.ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не пропустив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст. ст. 546, 549, 551 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням та задатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути сума, рухоме та нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Як вбачається з положень ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В пункті 21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», судам роз`яснено, що договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами). Однак, відповідач свої зобов`язання по договору не виконує належним чином, чим порушує умови договору та норми цивільного законодавства, зокрема ст. ст. 526, 1054 ЦК України. Погіршення матеріального стану відповідача та не можливість погашати кредит не звільняє його від взятих на себе зобов`язань за договором. Як вбачається з положень ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебігу позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою правомочною особою. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. Ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Великою палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18). У відзиві на позовну заяву [PERSON] просив застосувати позовну давність до заявлених банком вимог. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач систематично сплачував заборгованість по 06.05.2011 року включно, починаючи з червня 2011 року відповідачем було допущено прострочення грошового зобов`язання. Даний факт не заперечується і відповідачем. Разом з тим, позивач заперечував щодо застосування строків позової давності, оскільки стверджує, що [PERSON] було здійснено останній платіж 02.02.2016 року, однак жодних належних та допустимих доказів, що відповідачем було здійснено останній платіж 02.02.2016 року в розмірі 77,54 доларів США, позивачем не надано. Тобто, судом не встановлено обставин переривання чи зупинення перебігу позовної давності за спірними зобов`язаннями відповідача. Також, як вбачається з довідки ПАТ "Укрсоцбанк" від 06.09.2011 року, заборгованість відповідача перед позивачем станом на 29.12.2010 року становила 22531,00 доларів США за основним зобов`язанням та 3601,42 доларів США за відсотками. Таким чином, суд приходить до висновку, що строк, у межах якого позивач мав право звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права закінчився 07.05.2014 року, а позивач звернувся до суду лише 15.06.2017 року, тобто з пропуском позовної давності, що відповідно до частини четвертоїстатті 267 ЦК Україниє підставою для відмови в задоволенні позову за вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором. Дана позиція відображена у Постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року справа № 760/4415/16-ц провадження №61-7050св18, від 19 червня 2019 року справа № 761/16430/16-ц провадження № 61-23550св18 від 17 липня 2019 року справа № 299/1135/16-ц провадження № 61-11522св18 від 24 липня 2019 року справа № 751/2958/16 провадження № 61-3697 св 1. Враховуючи обставини викладені вище, суд вважає, що в задоволенні позову повинно бути відмовлено в зв`язку зі плином строку позовної давності, оскільки про її застосування заявив відповідач, а підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності суд не знаходить. Таким чином, будь-яких обставин поважності причин пропущення позовної давності, стороною позивача не наведено та відповідних доказів цього суду не надано. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). За таких обставин суд доходить висновку, що в задоволенні вказаного позову і в захисті порушених відповідачкою прав позивача, слід відмовити з підстав спливу строків позовної давності.

Outcome: dismissed