Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] , [INFO] року звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 15 липня 1989 року між нею та відповідачем [PERSON] Раденицькою сільською радою Мостиського району Львівської області був зареєстрований шлюб, який рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 31.08.2016 року розірвано. Зазначає, що від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , яка є інвалідом першої групи з дитинства, та дочка [PERSON] , [INFO] . Дочки на даний час вже є повнолітніми. Стверджує, що до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, тобто майна набутого нею та відповідачем за час існування шлюбу, які підлягають поділу, належить наступне майно: житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; автомобіль марки ВАЗ - 2107, д.н.з. [NUMBER] , 2005 року випуску; диван - куток; меблевий гарнітур (стінка); столик журнальний (дерев`яний); шафа-прихожа. Вважає, що дане майно слід розподілити між ними, відступивши від засад рівності часток подружжя на об`єкти спільної сумісної власності, та визнати за нею право власності на вищевказаний житловий будинок, а за відповідачем - право власності на зазначений автомобіль, а також диван - куток, меблевий гарнітур (стінка), столик журнальний (дерев`яний), шафа-прихожа. В обґрунтування відступу від засад рівності часток подружжя, покликається на те, що вона довгий час перебувала на заробітках у Греції і за зароблені нею гроші, які вона висилала чоловіку, останнім у 2002році був придбаний спірний житловий будинок. В свою чергу відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, а зароблені ним гроші витрачав на власні потреби. Стверджує, що відповідач внаслідок своєї бездіяльності та безхазяйності довів до часткового знищення їхнього будинку. Після свого приїзду вона здійснила ремонт вищевказаного будинку, з метою його відновлення та приведення до належних умов проживання у ньому, на що витратила багато часу та коштів. Також зазначає, що після розірвання шлюбу між нею та відповідачем їхні дочки [PERSON] , та [PERSON] , яка є інвалідом першої групи у зв`язку із психічними розладами, залишилися проживати разом з нею у спірному житловому будинку, а дочка [PERSON] , також перебуває під її постійним доглядом та утриманням, зважаючи на те, що вона є інвалідом першої групи та потребує особливої уваги, та догляду. Відповідач, як батько повнолітньої непрацездатної дочки, не бере жодної участі в забезпеченні матеріального достатку дочки [PERSON] , аліменти на її утримання, останнім також не сплачуються. З огляду на наведене, просить суд здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] та [PERSON] в наступному порядку: - визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, з надвірними спорудами (літня кухня, гараж), який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на наступне майно: автомобіль марки ВАЗ - 2107, д.н.з. [NUMBER] , 2005 року випуску, диван - куток, меблевий гарнітур (стінка), столик журнальний (дерев`яний), шафа-прихожа. Ухвалою судді від 22.01.2018року відкрито провадження у даній цивільній справі. Відповідач подав до суду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя (а.с.117-126), в якому зазначає, що проти вимоги позивача за первісним позовом щодо відступлення від засад рівності часток подружжя на об`єкти спільної сумісної власності заперечує. В обґрунтування своїх заперечень та зустрічних позовних вимог покликається на те, що впродовж усього часу перебування дружини за кордоном він працював, слідкував за домашнім господарством, виховував їх спільних дочок, у спірному будинку сам зробив ремонт, приймав активну участь у вихованні їхніх доньок, сприяв їхньому духовному та фізичному розвиткові, створював всі необхідні умови для нормального розвитку дітей. Вказує, що позивачем по первісному позову не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх доводів, зокрема про те, що зароблені позивачем кошти він витрачав виключно на себе, начебто в нього проявилась агресія відносно дітей, що не відповідає дійсності. Також вважає безпідставними твердження позивача, що в цей період вона щомісячно висилала значні суми на проживання їхньої сім`ї, адже жодних доказів цьому не надано суду. Стверджує, що після від`їзду дружини за кордон вихованням дітей займався виключно він. Більше того, оскільки вони проживали на одному подвір`ї з матір`ю його дружини, тобто його тещею - [PERSON] , то він змушений був доглядати і її до смерті, адже вона вже не могла обходитись без стороннього догляду. Крім того, він постійно здійснював догляд за їхньою старшою дочкою, яка є інвалідом 1-ої групи. Після придбання ним житлового будинку, він власними силами за допомогою майстрів здійснив добудову до житлового будинку, облаштував окрему кухню, якої не було у житловому будинку. Зазначає, що після повернення позивача за первісним позовом з Греції, а остаточно після розірвання шлюбу, з 31.08.2016р. він позбавлений права володіння, користування та розпорядження спільним із його колишньою дружиною житловим будинком по [ADDRESS] Судова Вишня [ADDRESS] . На сьогоднішній день він проживає у господарській будівлі, яка служила сараєм і яку він переобладнав під житло, оскільки іншого житла для проживання в нього немає. Також зазначає, що ні автомобіль, ні перелічені позивачем за первісним позовом меблі не потрібні йому, оскільки він не має іншого придатного для проживання житла. Також звертає увагу на те, що позивач не надала жодного доказу вартості рухомого майна (меблів). Вважає, що якщо вона хоче поділити вказане майно, то зобов`язана надати докази його вартості на час придбання, та вартості на час розподілу. Оскільки вказане майно застаріло, має певний знос та не може оцінуватись на думку позивача. Якщо позивач за первісним позовом хоче поділити вказане майно вона повинен надати докази вартості майна, за власний кошт оцінивши його за допомогою сертифікованого оцінювача, який має робити оцінку вказаної категорії майна відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». З огляду на наведене, просить суд здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя - [PERSON] та [PERSON] в наступному порядку: - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 23.10.2018року (а.с.186) зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , про поділ майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження із первісним позовом. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник Савка Т.В. підтримали свої позовні вимоги в повному обсязі та заперечили проти зустрічного позову з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечили та підтримали зустрічні позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві. Заслухавши сторони та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до висновку, що первісний позов слід задовольнити частково, а зустрічний позов підлягає до задоволення в повному обсязі, з таких підстав. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.\~ Відповідно до\~вимог ст.81\~ЦПК України\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Докази\~подаються сторонами\~та іншими\~учасниками справи. Доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що сторони у справі з 15.07.1989 року перебували між собою у шлюбі, зареєстрованому у Раденицькій сільській раді Мостиського району Львівської області за актовим записом №13, який було розірвано рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 31.08.2016року (а.с.7-9). Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , які на даний час вже досягли повноліття. Старша дочка [PERSON] , [INFO] , є інвалідом 1 групи. Під час перебування сторонами у зазначеному шлюбі, а саме 01.10.2002року відповідачем за первісним позовом [PERSON] згідно Договору купівлі продажу житлового будинку від 01.10.2002року, посвідченого державним нотаріусом Мостиської державної нотаріальної контори Яксманицьким Р.С. 01.10.2002року за реєстр.№2692, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.79), було придбано у [PERSON] (продавця) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Як зазначено у п.3 цього Договору продаж цей вчинено за 34000гривень, які [PERSON] одержала від [PERSON] повністю до підписання цього договору. На підставі вищезазначеного Договору купівлі продажу житлового будинку від 01.10.2002року спірний житловий будинок зареєстровано у Самбірському БТІ на праві приватної власності за [PERSON] в цілому, що підтверджується копією Довідки Самбірського МБТІ №240 від 09.02.2018року (а.с.104). Згідно даних технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виготовленого ФОП [PERSON] станом на 30.11.2017року, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.27-31), вищевказаний спірний житловий будинок літера А-1 є одноповерховий, загальною площею 105,7 кв.м., складається із чотирьох кімнат, кухні, двох коридорів, санвузла, веранди. До будинку також належать господарські будівлі та споруди, а саме: погріб, дровітня, літня кухня, комора, гараж, вбиральня, криниця, ворота, хвіртка, огорожа. Крім того, із наявної у матеріалах справи копії Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с.143) відомо, що 12.11.2005року, тобто під час перебування сторонами у шлюбі, за відповідачем [PERSON] був зареєстрований транспортний засіб - автомобіль марки «ВАЗ», модель «2107», 2005року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстр. номер [NUMBER] . Також, за час шлюбу сторонами були придбані меблі до вищевказаного житлового будинку, а саме: диван - куток; меблевий гарнітур (стінка); столик журнальний (дерев`яний); шафа-прихожа. Вказані обставини визнаються сторонами, про що вони зазначили в позовній та зустрічній позовній заявах, сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання суд не має, а тому такі обставини відповідно до положень ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до п.1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України), норми СК застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004року. Враховуючи те, що спільне майно подружжя набуте як до 01 січня 2004 року, так і після, а тому правовідносини у справі регулюються положеннями\~Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі -\~КпШС України) та\~Сімейного кодексу України. Так, відповідно до положень\~статті 22 КпШС України\~майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно положень статті\~28 КпШС України\~в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Аналогічні положення містять статті\~60,\~70 СК України, ст.368 ЦК України. Так, відповідно до вимог ч.3\~ст.368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.\~60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, ч.1\~ст.61 СК України\~встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Тобто, як законодавство, яке діяло до 2004 року, так і законодавство, що діяло з 01.01.2004 року, визначає, що спільним майном подружжя є придбане за рахунок спільних доходів рухоме й нерухоме майно, незалежно від того, що один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку, і незалежно від того, на ім`я кого з подружжя це майно придбано. Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, у відповідності до вищевказаних норм закону спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] є наступне майно: - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] ; - автомобіль марки «ВАЗ», модель «2107», 2005року випуску, шасі № [NUMBER] , реєстр. номер [NUMBER] ; - диван - куток; - меблевий гарнітур (стінка); - столик журнальний (дерев`яний); - шафа-прихожа. Сторонами визнається той факт, що вищезазначене майно було набуто подружжям в період шлюбу та є їхньою спільною сумісною власністю. Щодо належності даного майна до спільного майна подружжя між сторонами спору не виникає. Разом із цим, згоди щодо поділу спільного майна між сторонами не досягнуто. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 року № 11, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно Звіту про належну оцінку житлового будинку, складеного ПП «Інвестиційно-експертний центр» станом на 01.12.2017року (а.с.33-40), вартість спірного житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] становить 262796гривень. Оскільки сторони не оспорюють оцінку спірного будинку, яка указана у зазначеному звіті, клопотання про призначення експертизи для визначення вартості вказаного майна сторони не заявили, суд бере до уваги визначену вартість майна. Щодо решти спільного майна подружжя, а саме: вищевказаного автомобіля та іншого рухомого майна (меблів), то між подружжям відсутнє погодження вартості даного майна, а також в матеріалах справи відсутні відомості щодо дійсної його вартості на час розгляду справи. Клопотання про призначення експертизи для визначення вартості вказаного спірного майна сторони також не заявили. При цьому варто відзначити, що в ході розгляду даної справи, суд роз`яснював сторонам їх права та обов`язки, попереджав про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій з цього приводу, однак своїми процесуальними правами сторони та їх представники розпорядились на власний розсуд. Також слід зазначити, що як позивач за первісним позовом [PERSON] , так і позивач за зустрічним позовом [PERSON] , у своїх позовних вимогах не просять виділити за собою дане рухоме майно, за умови присудження іншому грошової компенсації та попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У зв`язку із цим, оскільки сторони покладені на них процесуальні обов`язки пов`язані з тягарем доказування по справі не виконали та в порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не довели дійсної вартості вищевказаного майна на час розгляду справи, суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у постанові від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК\~та\~ст. 372 ЦК. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до \~ст. \~372 ЦК України у разі поділу \~майна, що є \~у спільній \~власності, вважається, що частка співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не \~встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1\~ст.70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом із цим, ч.2 та ч.3 ст.70 передбачено, що при вирішенні\~спору про\~поділ майна\~суд може\~відступити від\~засади рівності\~часток подружжя\~за обставин,\~що мають\~істотне значення,\~зокрема якщо\~один із\~них не\~дбав про\~матеріальне забезпечення\~сім`ї,\~ухилявся від\~участі в\~утриманні дитини\~(дітей),\~приховав,\~знищив чи\~пошкодив спільне\~майно,\~витрачав його\~на шкоду\~інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно ст.\~71\~СК України\~майно,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~ділиться між\~ними в\~натурі. Якщо\~дружина та\~чоловік не\~домовилися про\~порядок поділу\~майна,\~спір може\~бути вирішений\~судом.\~При цьому\~суд бере\~до уваги\~інтереси дружини,\~чоловіка,\~дітей та\~інші обставини,\~що мають\~істотне значення. Неподільні\~речі присуджуються\~одному з\~подружжя,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними. Речі\~для професійних\~занять присуджуються\~тому з\~подружжя,\~хто використовував\~їх у\~своїй професійній\~діяльності.\~Вартість цих\~речей враховується\~при присудженні\~іншого майна\~другому з\~подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. \~ Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11). Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Як встановлено судом, домовленості між сторонами \~щодо збільшення або зменшення \~часток майна що є об`єктом спільної сумісної власності \~подружжя \~не було, договір про поділ спільного майна між ними не укладався. Таким чином, придбавши спірний житловий будинок та інше майно під час перебування в шлюбі, сторони набули право спільної сумісної власності на дане майно, відповідно до зазначених положень, а право кожної із сторін на рівну частку в майні презюмується. При вирішенні даного спору, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що чинним законодавством встановлена презумпція рівності часток подружжя, підстави для відступу від якої потребують доведення. В обґрунтування відступу від засад рівності часток подружжя, позивач за первісним позовом [PERSON] покликається на те, що спірний житловий будинок був придбаний виключно за її кошти, у той час як відповідач [PERSON] майнової участі у придбанні будинку не приймав. Однак, з огляду на досліджені у судовому засіданні докази, суд оцінює такі посилання позивача за первісним позовом [PERSON] критично, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження самостійного придбання нею спірного житлового будинку суду не надано. Натомість матеріали справи містять копію трудової книжки серії [NUMBER] (а.с.73-76) відповідача [PERSON] , з якої вбачається, що в період шлюбу між сторонами, в тому числі на час придбання спірного будинку (у 2002році) останній був працевлаштований, а отже отримував відповідний дохід, а відтак посилання відповідача на неможливість фінансової участі позивача у придбанні спірного житлового будинку є такими, що не відповідають встановленим фактичним обставинам у справі. Також, позивачем за первісним позовом у судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами того, що відповідач за час шлюбу витрачав кошти на шкоду інтересам сім`ї. Суд враховує те, що сторони є батьками повнолітньої дочки [PERSON] , яка є інвалідом першої групи та потребує постійного догляду. Дані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються копією Висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу №276 від 08.07.2016року (а.с.11). При цьому, як встановлено судом дочка [PERSON] проживає на даний час разом з обома батьками у спірному будинку. Так, згідно Довідки про склад сім`ї, виданої Судововишнянською міською радою Мостиського району Львівської області №579 від 29.08.2018року (а.с.146) у спірному житловому будинку зареєстровані та проживають четверо осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Вказані обставини також підтверджуються копією будинкової книги для прописки громадян в будинку [ADDRESS] . Також суд враховує, що після розірвання шлюбу у 2016 році відповідач [PERSON] проживає у підсобній будівлі спірного житлового будинку, яку ним переобладнано для тимчасового проживання, іншого житла не має, що підтверджується Актом обстеження матеріально-побутових умов, складеного комісією Судововишнянської міської ради від 12.02.2018року (а.с.63). Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів наявності обставин, визначених ч.2\~ст.70 СК України, у тому числі доказів ухилення відповідача [PERSON] , від участі в утриманні дітей, які б давали право суду відступити від засади рівності часток подружжя. Навпаки, матеріали справи, зокрема Акт обстеження матеріально-побутових умов (а.с.63), характеристики [PERSON] (а.с.139-142) підтверджують належне виконання відповідачем [PERSON] батьківських обов`язків та зобов`язань, щодо виховання дітей та утримання сім`ї. Також вказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, із Акту обстеження матеріально-побутових умов, складеного комісією Судововишнянської міської ради від 12.02.2018року (а.с.63), слідує, що з 2002 року по травень 2016року [PERSON] проживав разом із своїми дочками: [PERSON] , 1989року народження, та [PERSON] , 1992року народження, а також із тещею [PERSON] за якою здійснював догляд до смерті до 2008року. [PERSON] постійно здійснював догляд за старшою дочкою інвалідом 1 групи, що підтверджується довідками, виданими Мостиським управлінням соціального захисту населення від 03.08.2016року №4027, від 30.01.2018року №477, від 30.01.2018року №478, копії яких знаходяться в матеріалах справи (а.с.136-138). Також, під час судового розгляду, жодних доказів, які б підтверджували наявність обставин передбачених ч. 3\~ст. 70 СК України, суду не представлено. Таким чином, доводи позивача за первісним позовом [PERSON] щодо необхідності відступлення від рівності часток при поділі спільного майна подружжя не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Судом також беруться до уваги показання свідків: [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , на підтвердження безпосередньої участі у придбанні, догляді і утриманні спірного майна відповідачем по зустрічному позові [PERSON] , оскільки такі реально висвітлюють обставини виникнення спірних відносин та надані цими свідками, на думку суду, об`єктивно, правдиво і неупереджено. Суд критично ставиться до показань свідка [PERSON] , який стверджував, що робив ремонтні роботи у спірному будинку на замовлення позивачки за первісним позовом [PERSON] , оскільки, зі слів свідка такі роботи проводилися неофіційно, без укладення відповідних угод та «виконувались його бригадою на «чорно»», тобто без належних для цього правових підстав та сплати відповідних податків. Також судом не беруться до уваги показання свідка [PERSON] , яка є донькою сторін, оскільки, дані нею свідчення носять суто психо-емоційний на характер, на ґрунті необ`єктивного сприйняття поведінки батька та відображають психологічну особливість даної особистості у зовнішній мотивації («…мама заробляла гроші, мама давала та дає гроші, а тато пив горілку…»). В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 1 Протоколу 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено: кожна фізична або юридична особа має право мирно своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Статтею 41 Конституції України\~передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За таких умов, враховуючи вищенаведені встановлені судом обставини справи про те, що спірний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін та підлягає розподілу, суд вважає за необхідне поділити дане спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за сторонами право власності по Ѕ ідеальній частці спірного житлового будинку за кожним та залишивши такий у їх спільній частковій власності. Щодо решти спільного майна подружжя, а саме автомобіля та іншого рухомого майна (меблів), які є неподільними речами, то враховуючи те, що сторони у своїх позовних вимогах не бажають виділення такого майна за собою та отримання грошової компенсації іншим з подружжя, домовленості між сторонами щодо даного майна не досягнуто, беручи до уваги відсутність погодження між подружжям вартості даного майна та відсутність в матеріалах справи відомостей щодо дійсної його вартості на час розгляду справи, виходячи із меж позовних вимог первісного та зустрічного позову, засад змагальності та диспозитивності, суд вважає за можливе дане майно залишити у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON] без його реального поділу. Отже, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги за первісним позовом підлягають до задоволення частково, а вимоги зустрічного позову слід задовольнити в повному обсязі. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує наступне. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем за первісним позовом [PERSON] при пред`явлені даного позову було сплачено судовий збір на загальну суму 2627,96 (551,21+2076,75=2627,96) гривень (а.с.16,26). В свою чергу, відповідач [PERSON] за пред`явлення зустрічного позову сплатив судовий збір на суму 1552,50 гривень (а.с.109). При цьому, первісний позов [PERSON] задоволено частково (позовні вимоги задоволено на 50%), а зустрічний позов [PERSON] задоволено у повному обсязі (100%). За таких обставин, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України суд покладає судові витрати на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору на суму 1313,98 гривень (2627,96х50%=1313,98), а з позивача [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору на суму 1552,50 гривень(1552,50х100%=1552,50).

Outcome: partial