Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

До Зіньківського районного суду Полтавської області звернулась громадянка [PERSON] з цивільним позовом до Приватного підприємства «Паритет» та Публічного акціонерного товариства «СБЕРБАНК» про визнання істотною зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору поруки та розірвання договору поруки, в якому просить суд визнати, що припинення її членства у Приватному підприємстві «Паритет» та дострокове припинення Приватним підприємством «Паритет» належного йому права користування земельними ділянками на умовах оренди є істотною зміною обставин, якими вона керувалась під час укладення з Публічним акціонерним товариством «Дочірний банк Сбербанку Росії» договору поруки від 11.02.2013 року та договору від 30 квітня 2013 року про внесення змін №1 до договору поруки від 11 лютого 2013 року і розірвати вищезгадані договори. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача ПП «Паритет» в судове засідання не зявились, про дату час та місце судового засідання належним чином повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. Представник відповідача ПАТ «СБЕРБАНК» [PERSON], в судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд у позові відмовити повністю. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши наявні матеріали справи та давши їм належну оцінку, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною [PERSON] України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначена норма узгоджується з вимогами ст. 41 Конституції України.має автономне значення, яке не обмежується власністю на фізичні речі. Воно є незалежним від формальної класифікації в національному праві: деякі інші права та інтереси, що складають активи, можуть розглядатися, як право власності і, таким чином, як «майно» в цілях даного положення». За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20 липня 2006 року зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії" висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті першому статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]". Судом було встановлено, що 11.02.2013 року між відповідачами у даній справі було укладено договір про відкриття кредитної лінії №02-Н/13/37/ЮО, зі змінами внесеними договором про внесення змін №1 до договору про відкриття кредитної лінії №02-Н/13/37/ЮО від 30.04.2013 р. Згідно умов даного договору позикодавець ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» відкрив позичальникові ПП «Паритет» відновлювальну кредитну лінію в національній валюті України і надав на умовах цього договору кредитні кошти в межах ліміту кредитної лінії в сумі 700\~000 грн., а позичальник зобов'язувався використовувати кредит за цільовим призначенням, своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, а також повернути наданий йому кредит у розмірах та терміни, зазначені в ст. 8 цього договору і виконувати інші умови цього договору. На забезпечення виконання зобовязань позичальника за вищезазначеним кредитним договором між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» було укладено договір порукивід 11.02.2013 року із змінами внесеними договором від 30 квітня 2013 року про внесення змін №1 до договору поруки від 11 лютого 2013 року. Згідно умов вищевказаного договору поруки [PERSON] зобовязувалась ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» відповідати за виконання позичальником ПП «Паритет» його зобовязань за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №02-Н/13/37/ЮО, зі змінами внесеними договором про внесення змін №1 до договору про відкриття кредитної лінії №02-Н/13/37/ЮО від 30.04.2013 р. Як пояснили в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], у червні 2013 року в сільському клубі с.Підозірка відбулись збори громадян власників земельних (паїв) орендодавців землі ПП «Паритет», що були ініційовані товариством «Октан», на яких представники товариства «Октан» с.Покрівське та товариства «Благовість» с.Дейкалівка пропонували громадянам розірвати договори оренди землі з ПП «Паритет» заохочуючи їх більшими відсотками орендної плати та іншими привабливими пропозиціями, а для тих хто надав довіреність представникові [PERSON] для подання позову до суду товариство «Благовість» давало грошові кошти в сумі 700 грн. З матеріалів справи вбачається, що 16 липня 2013 року громадянин [PERSON], як представник за довіреностями громадян, подав до Зіньківського районного суду Полтавської області від імені 43 громадян позовну заяву до ПП «Паритет» про визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок. 18 грудня 2013 року за рішенням зборів учасників ПП «Паритет» позивачку [PERSON] було виключено із складу засновників підприємства. Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 16.01.2014 року у справі №530/1651/13-ц, у задоволенні позову представника громадян [PERSON] про визнання недійсними договорів оренди землі було відмовлено повністю. 24 січня 2014 року представник [PERSON] подав до Апеляційного суду Полтавської області апеляційну скаргу на вищезазначене рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 16.01.2014 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 20 березня 2014 року. В подальшому громадянин [PERSON] в період з 24.01.2014 року по 28.01. 2014 року, за невідомих суду обставин, став одноосібним учасником (власником) та одночасно в одній особі й директором ПП «Паритет», матеріали справи не містять доказів про те, коли саме і за яких обставин це відбулося, однак, як вбачається з матеріалів справи, 28.01.2014 року (пятниця) він прийняв від колишнього директора ПП «Паритет» [PERSON] укладені договори оренди землі в кількості 104 договори за актом приймання-передачі, а 4 безрезня 2014 року, він одночасно достроково розірвав усі наявні договори оренди землі, що підтверджується приєднаними до матеріалів справи копіями відповідних угод про розірвання договорів оренди землі, а чарез місяць 04 квітня 2014 року ним було прийнято рішення про самоліквідацію підприємства. Копія рішення №2 власника (учасника) ПП «Паритет» від 04 квітня 2014 року наявна в матеріалах справи. В червні 2014 року ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» подав до Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області цивільний позов до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості за договором поруки в якій просив стягнути з [PERSON] 65597,46 грн. заборгованості ПП «Паритет» за кредитним договором №02-Н/12/37/ЮО від 11.02.2013 року. Рішенням господарського суду Полтавської області від 22.07.2014 у справі №917/802/14, за позовом Публічного акціонерного товариства "Дочірній банк Сбербанку Росії", до Приватного підприємства "Паритет", про стягнення грошових коштів у сумі 655976,46 грн., позов було задоволено та стягнуто з Приватного підприємства «Паритет» на користь Публічного акціонерного товариства "Дочірній банк Сбербанку Росії» 570000,00 грн. - основної заборгованості; 67994,90 грн. - заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами; 16531,66 грн. - пені за прострочення повернення кредитних коштів; 1449,90 грн. - пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитними коштами та 13119,53 грн. судового збору. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області 23.10.2014 року у справі № 524/5254/14-ц, позов ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» було задоволено та стягнуто з [PERSON] на його користь суму заборгованості за договором №02-Н/12/37/ЮО від 11.02.2013 року у розмірі 655976,46 грн., а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про розірвання договору поруки було відомовлено. Ухвалою від 15.12.2014 року у справі №917/2573/14 було прийнято до розгляду господарського суду Полтавської області заяву Приватного підприємства «Паритет» про порушення справи про банкрутство. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 29 січня 2015 року у справі № 524/5254/14-ц рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 жовтня 2014 року в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості за договором поруки було скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №02-Н/13/37/ЮО від 11 лютого 2013 року у розмірі 335 023,33 грн., в частині вирішення питання судових витрат рішення місцевого суду було змінено і стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 900,08 грн., а у решті рішення місцевого суду залишити без змін. Постановою господарського суду Полтавської області від 17.02.2015 року у справі №917/2573/14, суд постановив визнати банкрутом Приватне підприємство «Паритет», віддкрити ліквідаційну процедуру та призначити ліквідатором [PERSON], господарську діяльність банкрута завершити закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу за виключенням укладення та виконання договорів, що мають на меті захист майна банкрута або забезпечення його збереження (підтримання) у належному стані, договорів оренди майна, яке тимчасово не використовується, на період до його продажу в процедурі ліквідації тощо, а також постановив, що у банкрута не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів)), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури і окрім іншого припинити нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій по всіх видах заборгованості банкрута. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 жовтня 2014 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 29 січня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості за договором поруки було скасовано, а справу в цій частини направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою господарського суду Полтавської області від 29.01.2016 року у справі №917/2573/14, окрім інших, було визнано кредиторські вимоги Публічного акціонерного товариство "Дочірній банк Сбербанку Росії" в сумі 795 886,27 грн., з яких 794 668,27 грн. основний борг (перша черга задоволення кредиторських вимог). Ухвалою господарського суду Полтавської області від 01.03.2016 року у справі №917/2573/14, було витребувано у Приватного підприємства «Паритет» договори оренди земельних ділянок та документальні докази припинення правовідносин оренди. Заслухавши пояснення представників сторін та свідків, дослідивши матеріали справи, надані сторонами в обґрунтування своїх доводів та заперечень, з'ясувавши усі фактичні обставини спору та надавши їм правову кваліфікацію, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне : Як вбачається з матеріалів справи, на час укладення кредитного договору спірного договору поруки позивач була засновником (учасником) юридичної особи ПП «Паритет» і в момент її виключення із складу засновників загальна вартість всього майна юридичної особи складала 3650000 грн., належна їй частка у статутному капіталі юридичної особи становила 60%, що в горошому виразі становило 2 190 000 грн., тобто при виході із підприємства їй мала бути виплачена частка в майні підприємства у зазначеному розмірі. Однак при виході ПП «Паритет» розрахунок з [PERSON] провело не у повному обсязі і розмір невиплаченої частки становить 1 790 000 грн. (один мільйон девятсот тисяч грн.) і розгляд питання щодо виділення їй в натурі, на суму залишку невиділеної їй частки було відкладено до завершення виплати кредиту та припинення іпотеки за договором від 11 березня 2013 року укладеним з ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії». Зазначені обставини встановлені Постановою Вищого господарського суду України від 22 червня 2016 року у справі № 917/2084/15, за позовом Приватного підприємства "Паритет" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Опішнянське міжгосподарське інкубаторно-птахівниче підприємство", яка у відповідності до частини 3 ст. 111-11 ГПК України, набрала чинності з моменту її прийняття, а тому в силу ст. 61 ЦПК України, зазначені обставини не підлягають доказуванню у даній справі. Позивач зазначає, що на час укладення спірного договору поруки в користуванні ПП «Паритет» на умовах оренди, були земельні ділянки сільськогосподарського призначення на території Дейкалівської сільської ради Зіньківського району Полтавьскої області, загальною площею близько 500 га, в тому числі 128 паїв громадян площею в середньому 3,08 га, що в загальному наближено становило близько 400 га та близько 100 га із земель державної і комунальної власності. Позивач входила до складу вищого органу управління юридичної особи ПП «Парите» з правом вирішального голосу, так-як їй належало 60% голосів у вищому органі управління підприємством з правом вирішення будь-яких питань фінансово-господарської та іншої діяльності підприємства. Таким чином, на момент укладення договору поруки позивач керувалась тим, що юридична особа ПП «Паритет» мала в активах майно загальною вартістю 3650000 грн. та близько 500 га земель сільскогосподарського призначення і брало кредитні кошти для потреб сільськогосподарського товарного виробництва, а вона у свою чергу являючись особою, яка мала право вирішального голосу при вирішенні будь-яких питань діяльності підприємства, фактично могла їх вирішувати одноосібно на власний розсуд, реально могла гарантувати виконання боржником своїх зобовязань за кредитним договором, як член вищого органу управління підприємства з правом вирішального голосу. В обгрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що якби позивач могла передбачити, що рішенням загальних зборів учасників Приватного підприємства «Паритет» від 18.12.2013 року її буде виключено із складу засновників піддприємства, а також те, що новим власником підприємства стане [PERSON], що приймав активну участь у спробах третіх оіб незаконного (рейдерського) заволодіння земельними ділянками ПП «Паритет», орендованими у громадян власників паїв, шляхом підкупу орендодавців, який в подальшому ставши в одній особі власником і директором ПП «Паритет», з власної ініціативи, достроково припинить право користування підприємства всіма орендованими земельними ділянками, то вона не уклала б договору поруки, а отже на думку позивача має місце істотна зміна обставин на яку він посилається, вимагаючи розірвати договір поруки. Представник відповідача [PERSON], заперечуючи проти доводів представника позивача посилався на те, що законодавчо не визначено поняття (рейдерства), а отже дії [PERSON], щодо його активної участі у спробах незаконного заволодіння земельними ділянками орендованими ПП «Паритет» в інтересах третіх осіб, неможна називати рейдерством і на його переконання це є не що інше, як ризики господарської діяльності, а звинувачення висловлені представником позивача на адресу [PERSON] щодо рейдерства є необгрунтовані і безпідставні. Також представник відповідача [PERSON], в обгрунтування своїх заперечень проти позову зазначив, що рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16.05.2016 року було стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії» залишок заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії № 02-Н/13/37/ЮО від 11.02.2013 року у розмірі 927745,54 грн., а також на те, що у справі Автозаводського районного суду м. Кременчука позивач вже заявляла зустрічний позов про розірвання договору поруки у звязку із істотною зміною обставин і у задоволенні зазначеного позову їй було відмовлено і в зазначеній частині рішення набрало чинності, а отже на думку представника відповідача, позивач немає права другий раз звертатись до суду з таким самим позовом. Вирішуючи зазначені питання суд виходить із такого: Відповідно частини 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно частини 1 ст. 223 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. З огляду на те, що на момент розгляду даної справи рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16.05.2016 рокуне набрало законної сили, суд не вбачає підстав для застосування положень 61 ЦПК України, до обставин, які були встановлені вищезазначеним судовим рішенням. Нормою пункту 2 чистини 1 ст. 205 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії зустрічної позовної заяви [PERSON], а також рішень Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 жовтня 2014 року та Апеляційного суду Полтавської області від 29 січня 2015 року у справі № 524/5254/14-ц, зустрічний позов подавався [PERSON] з підстав прийняття [PERSON] рішення від 04 квітня 2014 року про самоліквідацію ПП «Паритет». У даній справі цивільний позов подано [PERSON] про той самий предмет спору, але з інших підстав, а отже в силу положення частини 1 ст. 205 ЦПК України, суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі. Відповідно ст. 652 ЦК України, уразі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. 25.06.2016 роеку позивачем було направлено ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» заяву про розірвання договору поруки, якою пропонувано розірвати спірний договір поруки. На момент розгляду справи відповіді на свою пропозицію позивач не отримала, що свідчить про те, що сторони не досягли взаємної згоди щодо його розірвання. Відповідно частини 1, 8 ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України. Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Питання щодо участі особи у приватному підприємстві до складу якого входить більше одного засновника (учасника) не врегульовані законом, а тому в зазначеній частині суд застосвує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону). Так відповідно статті 100 ЦК України, право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може окремо передаватися іншій особі. Учасники товариства мають право вийти з товариства, якщо установчими документами не встановлений обов'язок учасника письмово попередити про свій вихід з товариства у визначений строк, який не може перевищувати одного року. Учасник товариства у випадках та в порядку, встановлених законом, може бути виключений з товариства. Як передбачено пунктом 3 частини 1 ст. 116 ЦК України, учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом вийти у встановленому порядку з товариства. Право виходу із складу учасників товариства гарантоване Законом і як вбачається з матеріалів справи [PERSON] у встановленому статутом та Законом порядку вийшла із складу учасників ПП «Паритет», тобто на власний розсуд скористалась своїм особистим немайновим правом, щодо своєї участі у підприємстві. За таких обставин суд не вважає істотною зміною обставин виключення [PERSON] із складу учасників ПП «Паритет», так-як це було її особисте немайнове право, яким вона скористалась на власний розсуд, а отже в момент укладення спірного договору поруки вона могла передбачити, що у майбутньому вона може вийти із складу учасників підприємства. Разом з тим, суд приходить до висновку про те, що дострокове припинення Приватним підприємством «Паритет» свого права користування, на умовах оренди, всіма орендованими ним земельними ділянками, після її виходу із складу учасників підприємства, є істотною зміною обставин, так-як вона в момент укладення спірного договору поруки ніяк не могла передбачити, що новий власник підприємства придбає його без мети здійснення господарської діяльності і відразу достроково припинить право кристування підприємства землею, яка являється основним засобом виробництва в сільському господарстві і без якого сільськогосподарське підприємство ніяк не може продовжувати свою господарську діяльність. Суд відхиляє доводи представника відповідача [PERSON], відносно того, що це є звичайним ризиком господарської діяльності сільськогосподарського підприємства, так-як зазвичай власники сільськогосподарських підприємств і їх директора, а тим більше власники і директора в одній особі, за власної ініціативи достроково не припиняють права користування сільськогосподарських підприємств земельними ділянками, що перебувають у їх користуванні, одночасно відразу щодо всіх орендованих земль. Тим більше суд звертає увагу на те, що договори оренди були розірвані через місцяць і чотири дні після того як [PERSON] отримав їх від [PERSON], при цьому оперативність дій [PERSON] свідчить про те, ці дії були ним заздалегідь сплановані, а ще через місяць 04 квітня 2014 року [PERSON] прийняв рішення про самоліквідацію підприємства. Таким чином суд приходить до висновку, що [PERSON] завідомо не мав наміру включати право оренди земельних ділянок підприємства, як майновий актив, який має відповідну грошову вартість, до складу ліквідаційної маси підприємства, та не збирався розраховуватися за борговими зобовязаннями підприємства в тому числі й за кредитним договором, а тому у суду немає ніяких підстав вважати, що це був звичайний фактризику господарської діяльності будь-якого сільськогосподарського підприємства, як про те стверджував у судовому засіданні представник ПАТ «СБЕРБАНК» . За таких обставин суд вважає обгрунтованими доводи позивача про те, що в момент укладення договору поруки вона виходила з того, що така зміна обставин не настане. В даному випадку зазначена зміна обставин зумовлена причинами, які позивач не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися, так-як вона ніяким чином не могла вплинути на рішення та дії [PERSON], щодо дострокового припинення ним права користування підприємства землею, при всій своїй турботливості та обачності. При укладенні договору позивач розраховувала на те, що ПП «Паритет» належним чином виконає свої зобовязання і суд вважає, що виконання договору поруки порушить співвідношення майнових інтересів сторін, з тих підстав, що ПП «Паритет» не виплатило позивачці її частку при виходів із підприємтва в сумі 1 790 000 грн., що більше ніж у двічі перевищує розмір визнаних господарським судом грошових вимог ПАТ «СБЕРБАНК» до боржника ПП «Паритет» у справі про банкрутство. І не виділена зазначена частка нерухомим майном в натурі, була саме тому, що нерухоме мано ПП «Паритет», яке припадає на суму вартості її частки, передане в іпотеку ПАТ «СБЕРБАНК», із чого слідує, що частка [PERSON] в розмірі 1 790 000 грн., яка не була ні виплачена, ні виділена їй в натурі нерухомим майном при виході із підприємства, використана підприємством як майнове забезпечення грошових вимог ПАТ «СБЕРБАНК» по кредитному договору. Таким чином виконання позивачем договору поруки покладе на позивача подвійну відповідальність і своєю невиділеною їй при виході часткою в майні ПП «Паритет» і власними грошовими коштами за договором поруки, в той час, саме ПП «Паритет», в особі його власника і директора [PERSON] ухилилось від виконання своїх зобовязань, умисно достроково припинивши право користування землею, тим самим припинивши і всю господарську діяльність підприємства, так-як це є прямим наслідком припинення права користування землею для сільськогосподарського підприємства. Суд вважає, що із суті договору поруки та із звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе поручитель і відповідачами не було надано суду належних доказів протилежного. Таким чином вбачається наявність усіх передбачених частиною 2 ст. 652 ЦК України умов для розірвання договору поруки у звязку із обставинами, які істотно змінились. На підставі викладеного та

Outcome: partial