Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, усунення перешкод в користуванні житлом та вселення у квартиру. Обгрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] зазначила, що з 25.02.1962р. по 03.05.1993р. перебувала у шлюбі з [PERSON] Під час шлюбу придбано квартиру [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу поділ квартири не здійснено. В подальшому, [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] Під час перебування у шлюбі [PERSON] уклав з [PERSON] договір довічного утримання від 17.08.2006р., згідно якого у власність [PERSON] була передана квартира [ADDRESS]. 25.04.2010р. [PERSON] помер. Договір довічного утримання від 17.08.2006р. визнано частково недійсним рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 29.04.2013р., яким, зокрема, встановлено, що [PERSON] є власником 1/2 частини квартири. Однак, спірна квартира [PERSON] була продана [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.02.2011р. Представники позивачки в судовому засіданні підтримали позовну заяву в повному обсязі. Відповідачі та представник третьої особи в засідання суду не з"явилися, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. [PERSON] в клопотанні від 03.03.2014р. просила відкласти розгляд справи, у зв"язку із зайнятістю її представника в іншому судовому засіданні. Судом відмовлено в задоволенні вказаного клопотання, оскільки відповідачка не надала належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених в ньому. За вказаних обставин причини неявки відповідача [PERSON] визнано неповажними. Враховуючи вищевикладене, у відповідності до ч. 4 ст.169, ст. 224 ЦПК України, беручи до уваги наявні у справі дані про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до часткового задоволення. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 29.04.2013р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 26.06.2012р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.12.2013р., позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] задоволено частково: визнано недійсним договір довічного утримання від 17.08.2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений і зареєстрований за № 4222 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] в частині передачі у власність [PERSON] 1/2 квартири [ADDRESS]; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Вищевказаним рішенням встановлено, що з 25.02.1962 року по 03.05.1993 рік [PERSON] (позивач по справі) та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 03.05.1993 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 31.10.2003 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON]. 25.04.2010 року, під час перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON], [PERSON] помер. Також встановлено, що 17.08.2006 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим у реєстрі за №4222, згідно якого, у власність відповідача [PERSON] була передана квартира №45, в будинку за №1 по вулиці Гоголівській в місті Житомирі. Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 10.02.2011р., 13.09.2006 року право власності на вказану вище квартиру було зареєстроване за [PERSON] Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивачка звернулася до КП "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" із заявою про реєстрацію права власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Однак, рішенням КП "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" від 20.03.2012р. їй відмовлено у державній реєстрації права власності на 1/2 частки квартири [ADDRESS], оскільки право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.02.2011р. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 28.02.2011 року [PERSON]передала у власність (продала), а [PERSON] прийняла у власність (купила) квартиру №45, що знаходиться за адресою:м.Житомир, вул.Гоголівська, будинок 1. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2038. В силу ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до п.7 вказаної Постанови правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Як встановлено ст. 317 ЦК України, право розпорядження майном належить власникові. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Як вже зазначалося, рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 29.04.2013р. визнано недійсним договір довічного утримання від 17.08.2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] в частині передачі у власність [PERSON] 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Згідно ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, [PERSON] набула права власності лише на 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Згідно рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 29.04.2013р. за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст.355, 356 358, 362 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Отже, сторони [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS], а тому розпорядження вказаним майном здійснюється за згодою обох сторін. За змістом ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Оскільки згідно договору купівлі продажу від 28.02.2011 року квартиру [ADDRESS] продано лише одним її співвласником [PERSON] без урахування волі та волевиявлення співвласника [PERSON], суд вважає, що порушено права останньої на володіння, користування та розпорядження майном. За вказаних обставин позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Як встановлено ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Таким чином, оскільки позивачка не є стороною оспореного договору купівлі-продажу, положення ч.1 ст.216 ЦК України щодо реституції не можуть бути застосовані в даному випадку, а тому в задоволенні позову в частині застосування наслідків недійсності правочину слід відмовити. Водночас [PERSON] предявлено негаторний позов про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення у квартиру. Суд звертає увагу на те, що для подання негаторного позову необхідна наявність таких умов, зокрема, відсутність договірних відносин між власником і особою, яка чинить перешкоди у здійсненні права власності щодо речі; річ має знаходитись у володінні власника. Однак, як вбачається з матеріалів справи майно - квартира [ADDRESS] знаходиться у володінні відповідача [PERSON], що виключає можливість предявлення негаторного позову. Таким чином, позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, а тому в задоволенні позову про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення слід відмовити.

Outcome: partial