Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10. 05. 1996 року, зареєструвавши його у Топилівській сільській Раді Чигиринського району, Черкаської області . Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя , посилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося , оскільки їх відносини вже давно перестали будуватися на почуттях взаємної любові і поваги, протягом останніх чотирьох років не підтримують шлюбні стосунки та ведуть окремо господарство. За час перебування у шлюбі, у 2001 році ними було набуте нерухоме майно: двокімнатна квартира [ADDRESS] загальною плошею 55,3 кв. метри, з яких 28,6 кв. метри - житлова площа. Дана квартира оформлена на ім'я відповідача, однак придбана за спільні кошти подружжя, яку просить поділити. В судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала та просила їх задовольнити, оскільки вважає, що збереження сім'ї та примирення не можливе . Шлюбні стосунки припинені. Поділити спільне майно та визнати за нею ? частину двокімнатної квартири [ADDRESS] та за ? частину двокімнатної квартири [ADDRESS] за відповідачем та на її користь стягнути понесені нею судові витрати. Відповідач в судове засідання не з'явився, через загальну канцелярію за вх. № 46278 від 13.10. 2014 року подав свої письмові заперечення, в яких просить розглядати цивільну справу за його відсутності, позовні вимоги визнає частково, не заперечує проти розірвання шлюбу, щодо розподілу майна просить розділити квартиру між ним та їх сумісним повнолітнім сином. Суд, заслухавши пояснення позивачки , вивчивши письмові заперечення відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності приходить до висновку, що сім'я сторін існує лише формально, між сторонами склалися ненормальні взаємовідносини, домашнє господарство ведуть окремо. Наміру на примирення вже не мають, вважають, що збереження сім'ї неможливе, оскільки протягом чотирьох років не підтримують шлюбні відносини , тривалий час проживали окремо. З вересня 2014 року проживають в одній квартирі. Від призначення судом строку на примирення позивачка відмовилася, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, а тому вона свідомо прийняла рішення про розірвання шлюбу. Суд вважає, що позивач довів дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Судом встановлено, що сім'я розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної та фізіологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам. Тому на підставі викладеного суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході судового засідання. Разом з тим, як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10. 05. 1996 року( а.с. 8). Від шлюбу сторони мають дорослого сина [PERSON], [INFO] ( а.с.9). В шлюбі сторонами придбано двохкімнатну квартиру [ADDRESS] загальною плошею 55,3 кв. метри, з яких 28,6 кв. метри - житлова площа. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири АЕЕ № 800769 від 12.11. 2001 року спірна квартира [ADDRESS], яка розташована в м. Києві належить відповідачу [PERSON] на праві власності (а.с. 10-11). Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Частиною 1 ст. 70 СК України закріплено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до вимог ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до п. п. 22 постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Перебування зазначеного спірного майна у спільній сумісній власності та його вартість сторони не оспорювали. Відповідно до абз. 1 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до ч.1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Посилання відповідача у його письмових запереченнях від 13.10. 2014 року, щодо розподілу майна між відповідачем та спільним сином подружжя, судом не може бути прийняти до уваги, оскільки позивачка не заявляла вимог щодо припинення права власності, а відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми Крім того, відповідно до роз'яснень, викладених у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції". ) Встановивши вищевказані фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та проаналізувавши відповідні норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов до висновку про виділ сторонам ідеальних часток у спільному майні з урахуванням принципу рівності часток. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та законні, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved