Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

В лютому 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області, Державної казначейської служби України, третя сторона: ТОВ "РосКосметика" в якій просить стягнути з Державної казначейської служби України на користь [PERSON] в якості відшкодування шкоди, завданої незаконними діями Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області 13 000 гривень, сплачених адвокату Беліку В.Г. за надання юридичної допомоги, за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку. Стягнути з Державної казначейської служби України на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області, 59 883,53 гривень за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку. В обґрунтування позову зазначив, що 22.09.2017 року слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва в рамках кримінального провадження № 12017150020002867 від 29.06.2017 року про нібито вчиненого кримінального правопорушення посадовими особами ТОВ "Роскосметика" за ознаками, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, постановив ухвалу у справі № 490/7498/17 про часткове задоволення клопотання слідчого - начальника відділення СВ Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області Задачиної С.П. про арешт майна, що належить ТОВ "Роскосметика", вилученого у [PERSON] , який є уповноваженою особою власника майна на роботу з митницею, при проведенні 05.09.2017 року обшуку у його квартирі за адресою: [ADDRESS] на підставі ухвали слідчого судді від 31.08.2017 року. При цьому слідчим поліції: - при складанні протоколу обшуку від 05.09.2017 року, в порушення вимог п. 3 ч. 3 ст. 104 КПК України, де зазначено: "Протокол складається з... заключної частини, яка повинна містити відомості про... вилучені речі і документи та спосіб їх ідентифікації", вилучені оригінали міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR) та заяви посадових осіб власника товарів до відповідних установ "щодо проведення санітарно-епідеміологічного контролю товарів, вивезених" на його адресу, зазначив як документи власника майна та інших підприємств; - в порушення вимог ч. 1 ст. 167 КПК України, де зазначено: "Тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним його майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення ", не визначив статус позивача у кримінальному провадженні № 12017150020002867 від 29.06.2017 року як підозрюваного, в результаті чого останній був позбавлений права мати захисника відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 42 КПК України, що стало причиною відсутності з його сторони зауваження щодо не зазначення в протоколі обшуку відомостей про вилучені у нього документи, зокрема про оригінали міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR) та заяви посадових осіб власника товарів до відповідних установ "щодо проведення санітарно-епідеміологічного контролю товарів, вивезених" на його адресу. В результаті при поверненні позивачу слідчим Новоодеського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області Володіної О.О. арештованого майна на підставі ухвали слідчого судді Новоодеського районного суду Миколаївської області від 29.12.2018 року у справі № 482/ 1777/18 (провадження 1- кс/482/369/2018) про скасування арешту майна позивача була встановлена відсутність вищезазначених документів, а саме оригіналів міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR) та заяв посадових осіб власника товарів до відповідних установ "щодо проведення санітарно-епідеміологічного контролю товарів, вивезених" на його адресу. Однак саме відсутність вказаних документів стало підставою для винесення Центральним районним судом м. Миколаєва постанови від 20.03.2018 року у справі про адміністративне правопорушення № 490/9775/17, якою позивач був визнаним винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України, і на нього було накладено адміністративне стягнення у виді: а) штрафу у розмірі 100 % вартості товарів у сумі 59 883,53 грн. б) конфіскації товару, що належить власнику товару - " [INFO] для ароматизації [INFO] виробів - 10 КГ" вартістю 59 883,53 грн. Враховуючи вищезазначене, а також: - той факт, що постановою апеляційного суду Миколаївської області від 22.06.2018 року у справі 33/784/168/18 постанова Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.03.2018 року у справі про адміністративне правопорушення № 490/9775/17 була скасована, а провадження "в адміністративній справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності передбачене ч. 1 ст. 483 МК України" закрито" на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності події і складу адміністративного правопорушення; - той факт, що позивач в ході кримінального провадження № 12017150020002867 від 29.06.2017 року за подання "йому юридичної допомоги" сплатив адвокату [PERSON] 13000,00 грн. За цей час він зазнав моральної шкоди, яка полягала у порушенні його нормальних життєвих звязків, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку із чим просив позов задовольнити та стягнути з Відповідача на його користь вказані суми. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 18 березня 2020 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін та надано відповідачу для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачі ухвалу суду разом із копією позовної заяви та додатками до неї отримав. Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач Державна казначейська служба України, подав відзив на позовну заяву та просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач Центрального ВП ГУНП у Миколаївській області відзив на позовну заяву не подав. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.09.2017 року слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва в рамках кримінального провадження № 12017150020002867 від 29.06.2017 року про вчинене кримінальне правопорушення посадовими особами ТОВ "Роскосметика" за ознаками, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, постановив ухвалу у справі № 490/7498/17 про часткове задоволення клопотання слідчого - начальника відділення СВ Центрального відділу поліції ГУНП в Миколаївській області Задачиної С.П. про арешт майна, що належить ТОВ "Роскосметика", вилученого у [PERSON] , який є уповноваженою особою власника майна на роботу з митницею, при проведенні 05.09.2017 року обшуку у його квартирі за адресою: [ADDRESS] на підставі ухвали слідчого судді від 31.08.2017 року. В результаті при поверненні позивачу слідчим Новоодеського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області Володіної О.О. арештованого майна на підставі ухвали слідчого судді Новоодеського районного суду Миколаївської області від 29.12.2018 року у справі № 482/ 1777/18 (провадження 1- кс/482/369/2018) про скасування арешту майна позивача була встановлена відсутність вищезазначених документів, а саме оригіналів міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR) та заяв посадових осіб власника товарів до відповідних установ "щодо проведення санітарно-епідеміологічного контролю товарів, вивезених". Відсутність вказаних документів стало підставою для винесення Центральним районним судом м. Миколаєва постанови від 20.03.2018 року у справі про адміністративне правопорушення № 490/9775/17, якою позивач був визнаним винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України, і на нього було накладено адміністративне стягнення у виді: а) штрафу у розмірі 100 % вартості товарів у сумі 59 883,53 грн. б) конфіскації товару, що належить власнику товару - " [INFO] для ароматизації косметичних виробів - 10 кг" вартістю 59 883,53 грн. Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 22.06.2018 року у справі 33/784/168/18 постанова Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.03.2018 року у справі про адміністративне правопорушення № 490/9775/17 була скасована, а провадження "в адміністративній справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності передбачене ч. 1 ст. 483 МК України" закрито" на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності події і складу адміністративного правопорушення; - той факт, що позивач в ході кримінального провадження № 12017150020002867 від 29.06.2017 року за подання "йому юридичної допомоги" сплатив адвокату [PERSON] 13000,00 грн. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд з урахуванням вимог диспозитивності, що встановлені ч. 1 ст. 13, ч. 5, ч. 7 ст. 81 ЦПК України розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку про таке. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Позивачем заявлені вимоги про стягнення моральної шкоди, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.194 р. №266/94-ВР. Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 р. №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Положенням частини 2 статті 1 вказаного Закону передбачено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Відповідно до ч.2 ст.2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливостей їх отримати. Згідно приписів статті 12 вказаного Закону розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. Статтею 13 вказаного Закону передбачено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Згідно з ч.ч.5,6 ст.4 вказаного Закону, п.17 Положення про застосування вказаного Закону, затвердженого наказом Мінюсту України від 4 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 4 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 4 березня 1996 року № 41, відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 17 Положення про застосування вказаного Закону, встановлено, що передбачене частиною 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Як неодноразово зазначав Європейський Суд з прав людини, моральна шкода виникає внаслідок правопорушення (в тому числі порушення прав людини і основних свобод), а тому ухвалюючи рішення щодо порушення цих прав і свобод, суд одразу визначає можливість відшкодування моральної шкоди та її розміри, якщо про це просить заявник. Так, по справі « [PERSON] проти України 19.10.2004 року», суд повторює, «що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави». Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвели до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків, відповідно до ст.23 ЦК України. Згідно позовної заяви вбачається, що позивач зазнав моральної шкоди, яка полягала у порушенні його нормальних життєвих зв`язків, вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року № 4 розяснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При прийнятті рішення щодо відшкодування моральної шкоди, суд враховує тривалість, характер, глибину та обсяг страждань позивача. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. При визначенні розміру моральної шкоди завданої [PERSON] незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд враховує глибину моральних і душевних страждань останнього, а також беручи до уваги конкретні обставини справи, характер моральних страждань, їх наслідки й інші негативні впливи, суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди завданий позивачу складає 3000 гривень. Крім того позивачем заявлено вимогу про визначення розміру сум сплачених ним за надання юридичної допомоги. Згідно пункту 4 статті 3Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР, у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги. З матеріалів справи встановлено, що за надання позивачу юридичної допомоги сплатив адвокату [PERSON] 13 000,00 грн. за Договором про надання адвокатом правової допомоги № 11\\Ж-3 від 01 листопада 2017 року, що підтверджено Актом від 01.12.2018 року приймання-передачі виконаних юридичних послуг адвокатом та квитанцією № 663049 від 05.11.2018 року та за Договором про надання адвокатом правової допомоги від 01 лютого 2019 року, що підтверджено Актом від 05.08.2019 року приймання-передачі виконаних юридичних послуг адвокатом та квитанцією № 536873 від 15.08.2019 року. З вищевказаного вбачається, що з метою отримання належної юридичної допомоги [PERSON] звертався до адвоката Беліка В.Г., з яким були укладені відповідні договори про надання правової допомоги на відповідних стадіях та позивачем було сплачено гонорар на загальну суму 13000 гривень у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідно до п. 4 ст. 3 Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР вимоги про визначення розміру витрат за надання правової допомоги в розмірі 13000 гривень є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З урахуванням наведеного та фактичних обставин справи, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги частково. На підставі викладеного та

Outcome: partial