Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

09 вересня 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Дніпропетровський обласний спеціалізований реабілітаційний центр «Солоний лиман» Дніпропетровської обласної ради», в якому просив: - визнати протиправними дії КП ДОСРЦ «Солоний лиман» ДОР щодо встановлення турнікету, яким обмежено особам з інвалідністю проїзд східними воротами та хвірткою; - зобов`язати КП ДОСРЦ «Солоний лиман» ДОР відновити вільний доступ особам з інвалідністю у вільному пересуванні до самої лікарні східними воротами та хвірткою шляхом демонтажу металевого турнікету східними воротами в термін 7 днів з дня набрання рішення законної сили; - стягнути з КП ДОСРЦ «Солоний лиман» ДОР моральну шкоду в сумі 15000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є інвалідом І групи, має ураження опорно-рухового апарату та пересувається за допомогою інвалідного візка. В період з липня по серпень 2019 року він перебував на реабілітації в КП «Дніпропетровська обласна фізіотерапевтична лікарня «Солоний лиман». Територія лікарні має два виходи. На початку перебування на реабілітації люди з обмеженими можливостями, які пересуваються за допомогою візка, мали можливість вільно користуватися обома виходами, однак керівництвом відповідача було встановлено обмеження проїзду східними воротами та калиткою, шляхом встановлення металевого турнікету, що зумовило необхідність для потрапляння у відділення лікарні долати приблизно 300-400 метрів по розбитій дорозі, що має великі ями і не придатна для користування. Таке пересування стало великим випробуванням для позивача, що завдавало йому фізичних та моральних страждань, в той час як люди, що мають можливість пересуватися без інвалідного візка мали можливість користуватися обома виходами. Позивачем та іншими пацієнтами відповідача було направлено запит до керівництва відповідача щодо підстав закриття виходу з лікарні зі східної сторони. У своїй відповіді відповідач посилався на те, що у зв`язку із погіршення дорожнього покриття в селі Новотроїцьке, де розташована лікарня, мешканці села стали користуватися територією лікарні, у зв`язку з чим було прийняте рішення про встановлення металевого турнікету. Позивач вважає дії відповідача щодо встановлення металевого турнікету на східних воротах - незаконними тає фактичним застосування дискримінації відносно нього та інших людей з обмеженими фізичними можливостями. У період з 06 липня по 20 липня 2020 року позивач також проходив реабілітацію у вказаному центрі, однак металевий турнікет демонтованим не був, стан дорожнього покриття погіршився ще більше, що завдавало йому фізичних та моральних страждань. В результаті інвалідний візок потрібно ремонтувати, що призводить до додаткових матеріальних витрат. Вважає, що встановлення металевого турнікету східними воротами КП «Дніпропетровської обласної фізіотерапевтичної лікарні «Солоний лиман» немає правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Позивач зазначає, що через здійснення дискримінаційних дій відповідачем щодо позивача, він відчув значні душевні та фізичні страждання, та став жертвою факту дискримінації з боку відповідача. Позов направлений на змушення відповідача змінити своє ставлення до людей з особливими потребами. При цьому, позивач стверджує про зміну його звичайного способу життя та оцінює нанесену йому моральну шкоду у 15000 грн. У своєму відзиві відповідач позовні вимоги не визнав, посилаючись на наступне. Дійсно позивач, будучи інвалідом І групи у зв`язку із захворюванням опорно-рухового апарату, який пересувається за допомогою візка щорічно проходить реабілітацію у їхньому центрі. Реабілітаційний центр має два виходи: головний - куди приїжджає транспорт, де поруч розташоване приймальне відділення і т.і., і додатковий, яким користуються як службовим, тому як додатковий вихід не має, а ні транспортної розв`язки, а ні будь-яких споруд, магазинів якими можуть користуватися пацієнти та відвідувачі центру. Навесні 2019 року стан дорожнього покриття в селі Новотроїцьке Новомосковського району Дніпропетровської області, де розташований реабілітаційний центр значно погіршився, що стало причиною самовільного використання мешканцями села території реабілітаційного центру, а саме проїзду по території центру мопедами та мотоциклами. На неодноразові звернення пацієнтів та працівників центру, які були занепокоєні тим, що можуть постраждати в результаті наїздів на них мешканців села мототранспортом, керівництвом реабілітаційного центру було вирішено встановити на додатковому виході металевого турнікету. Особливу увагу просили звернути на те, що додатковий вихід не веде до зупинок транспорту, або іншої мережі, що необхідна для пересування будь-яких пацієнтів центру. Враховуючи вищенаведене вважають позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі та, посилаючись на ті ж підстави, просив суд задовольнити його, не заперечував, що на теперішній час металевий турнікет демонтовано. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі, посилаючись на підставі зазначені у відзиві. Також доповнив, що на час розгляду справи в суді, металевий турнікет на допоміжному виході демонтований, а тому вимоги в цій частині є зайвими. У задоволенні позову просили відмовити в повному обсязі. Ухвалою від 11 вересня 2020 року відкрите провадження у справі, судом постановлено про проведення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 16 листопада 2020 року відповідачем поданий відзив на позов. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи, а також докази, з точки зору належності, допустимості, а у своїй сукупності, з точки зору достатності та достовірності, дійшов до наступних висновків. Обставини, встановлені судом. Позивач [PERSON] , [INFO] , згідно довідки МСЕ - ДНА-01 № 310061, від 17 жовтня 2002 року - є інвалідом першої групи з ураженням опорно-рухового апарату. На підтвердження порушення прав позивача з боку відповідача шляхом встановлення металевого турнікету на східних воротах, що унеможливило пересування осіб на інвалідних візках через такий вихід, позивачем надана копія інформаційного запиту від 05.08.2019 року від пацієнтів Комунального підприємства «Дніпропетровська обласна фізіотерапевтична лікарня «Солоний лиман», що в подальшому перейменовано у Комунальне підприємство «Дніпропетровський обласний спеціалізований реабілітаційний центр «Солоний лиман» Дніпропетровської обласної ради», в якому інваліди, які пересуваються на візках просили надати інформацію, щодо підстав такого обмеження. Комунальним підприємством «Дніпропетровська обласна фізіотерапевтична лікарня «Солоний лиман», за вих.№ 583 від 12 серпня 2019 року гр. [PERSON] та інших, щодо колективного інформаційного запиту від 05.08.2019 року щодо підстав розпорядження в.о. директора Чабаненка І.П. про закриття виходу з лікарні зі східної сторони повідомлено, що з весни 2018 року у зв`язку із значним погіршенням стану дорожнього покриття в с. Новотроїцьке Новомосковського району Дніпропетровської області, де розташований центр, мешканці села, які не є пацієнтами центру, нехтуючи інформаційними попередженнями про заборону пересування на території центру мото та мопедним транспортом стали їздити по території лікарні, тим самим створюючи загрозу життю і здоров`ю пацієнтів та працівників лікарні, які пересувають по території лікарні пішки та за допомогою візків. У зв`язку із систематичним надходженням на адресу лікарні скарг від пацієнтів щодо вчинення дій з обмеження руху мототранспорту, керівництвом лікарні було здійснено заходи спрямовані на захист пацієнтів, та застосоване фізичне обмеження проїзду східними воротами та калиткою з наступним встановленням металевого турнікету. Після чого припинився самовільний рух мототранспорту по території лікарні. Згідно фотозображення проїзду східними воротами та калиткою Комунального підприємства «Дніпропетровський обласний спеціалізований реабілітаційний центр «Солоний лиман» Дніпропетровської обласної ради» станом на 10.08.2019 року вбачається наявність металевого турнікету, що також визнається відповідачем. Згідно фотозображення проїзду східними воротами та калиткою Комунального підприємства «Дніпропетровський обласний спеціалізований реабілітаційний центр «Солоний лиман» Дніпропетровської обласної ради» станом на 16 листопада 2020 року металевий турнікет демонтований, проїзд вільний. Згідно частини 1 ст. 17 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері усіх видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Основи соціальної захищеності інвалідів в Україні визначає і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами (Закон України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (з наступними змінами та доповненнями). Згідно ст. 1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інваліди в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 2 ст. 1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено обов`язок держави створити інвалідам (особам зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження їх життєдіяльності) умови для реалізації ними прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити їх соціальний захист. Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється. Терміни "дискримінація за ознакою інвалідності", "розумне пристосування" та "універсальний дизайн" вживаються у значенні, наведеному в Конвенції про права інвалідів. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, є частиною національного законодавства. Відповідно до ст. 10 ЦК України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Відповідно до ст. 2 Конвенції ООН про права інвалідів, ратифікованої 16.12.2009 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про права інвалідів і Факультативного протоколу до неї», дискримінація за ознакою інвалідності означає будь-яке розрізнення, виключення чи обмеження з причини інвалідності, метою або результатом якого є применшення або заперечення визнання, реалізації або здійснення нарівні з іншими всіх прав людини й основоположних свобод у політичній, економічній, соціальній, культурній, цивільній чи будь-якій іншій сфері. Вона включає всі форми дискримінації, у тому числі відмову в розумному пристосуванні."Розумне пристосування" означає внесення, коли це потрібно в конкретному випадку, необхідних і підхожих модифікацій і коректив, що не стають недомірним чи невиправданим тягарем, для цілей забезпечення реалізації або здійснення інвалідами нарівні з іншими всіх прав людини й основоположних свобод; "універсальний дизайн" означає дизайн предметів, обстановок, програм та послуг, покликаний зробити їх максимально можливою мірою придатними для використання для всіх людей без необхідності адаптації чи спеціального дизайну. "Універсальний дизайн" не виключає допоміжних пристроїв для конкретних груп інвалідів, де це необхідно. Відповідно до ст. 9 зазначеної Конвенції: Щоб надати особам з інвалідністю можливість вести незалежний спосіб життя й усебічно брати участь у всіх аспектах життя, держави-учасниці вживають належних заходів для забезпечення особам з інвалідністю доступу нарівні з іншими до фізичного оточення, до транспорту, до інформації та зв`язку, зокрема інформаційно-комунікаційних технологій і систем, а також до інших об`єктів і послуг, відкритих або таких, що надаються населенню, як у міських, так і в сільських районах. Ці заходи, які включають виявлення й усунення перепон і бар`єрів, що перешкоджають доступності, повинні поширюватися, зокрема: на будинки, дороги, транспорт й інші внутрішні та зовнішні об`єкти, зокрема школи, житлові будинки, медичні установи та робочі місця. Держави-учасниці вживають також належних заходів для того, щоб забезпечувати, щоб приватні підприємства, які пропонують об`єкти й послуги, відкриті або такі, що надаються населенню, ураховували всі аспекти доступності для осіб з інвалідністю. З метою реалізації вказаного положення Конвенції статтями 26, 27 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що підприємства, установи та організації зобов`язані створювати умови для безперешкодного доступу інвалідів (у тому числі інвалідів, які використовують засоби пересування та собак-поводирів) до об`єктів фізичного оточення (згідно ст. 4 цього Закону об`єкти фізичного оточення - це об`єкти громадського та цивільного призначення, благоустрою, транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу). Власники та виробники транспортних засобів, виробники та замовники інформації (друковані засоби масової інформації, телерадіоорганізації тощо), оператори та провайдери телекомунікацій повинні забезпечувати надання послуг і виробництво продукту з урахуванням потреб інвалідів. Планування і забудова населених пунктів, формування мікрорайонів, проектування, будівництво і реконструкція об`єктів фізичного оточення без пристосування для використання інвалідами не допускаються. У разі якщо діючі об`єкти неможливо повністю пристосувати для потреб інвалідів, за погодженням з громадськими організаціями інвалідів здійснюється їх розумне пристосування з урахуванням універсального дизайну. Фінансування зазначених заходів здійснюється за рахунок власників (балансоутримувачів) об`єктів або орендарів згідно із договором оренди. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. За нормами ст. 4 ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дія цього Закону поширюється на відносини між юридичними особами публічного та приватного права, місцезнаходження яких зареєстровано на території України, а також фізичними особами, які перебувають на території України. Дія цього Закону поширюється на такі сфери суспільних відносин: громадсько-політична діяльність; державна служба та служба в органах місцевого самоврядування; правосуддя; трудові відносини, у тому числі застосування роботодавцем принципу розумного пристосування; охорона здоров`я; освіта; соціальний захист; житлові відносини; доступ до товарів і послуг; на інші сфери суспільних відносин. Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», та згідно з приписами Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Відповідно до ст. 6 Закону України від 06 вересня 2012 року № 5207-УІ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Будь-які форми дискримінації осіб та/або груп осіб за їх певними ознаками з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, а також юридичних та фізичних осіб забороняються. Згідно з ч. 3 ст. 6 ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» -не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме:спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту;здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними;надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом;встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян;особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що встановлення металевого турнікету на східному виході реабілітаційного центру обґрунтований забезпеченням безпеки осіб, які перебувають на реабілітації в лікарні, а також її працівників, тому як таке обмеження застосоване за усним розпорядженням керівництва, без об`єктивно обґрунтованої мети, способи досягнення якої є належними та необхідними. Таким чином в судовому засіданні встановлений факт незаконно встановлення відповідачем металевого турнікету, яким обмежено особам з інвалідністю проїзд східними воротами та хвірткою, при тому, що інші громадяни мали можливість безперешкодно проходити через турнікет. В той же час в судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи в суді, зазначений металевий турнікет демонтований, проїзд вільний, а тому вимоги щодо зобов`язання відповідача демонтувати металевий турнікет не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України також встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Крім того, відповідно до положень п. 5 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995р., (далі Постанова) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У пункті 9 Постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з врахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода - це прямий наслідок внаслідок заподіяння протиправної дії. Встановлення факту заподіяння моральної шкоди суд вважає беззаперечним. При визначені розміру заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує характер і обсяг душевних та психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, їх тривалість, вимушеність змін в життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для пересування на інвалідному візку. Аналізуючи вищенаведене та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд переконаний в тому, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди підлягають задоволенню частково в сумі 1000 грн. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору. На підставі викладено та

Outcome: partial