Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

04.10.2017р. [PERSON] (далі - позивач) звернувся з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить: - розтлумачити положення заповіту, складеного [PERSON] та посвідченого 28.02.2008р. секретарем виконкому Сирівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області Н.А. Борщ, за реєстром № 100, а саме його частину: "на випадок своєї смерті роблю таке розпорядження: частину житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] і який буде належати мені на день смерті за Законом заповідаю своєму синові [PERSON]". Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] в с. Сирове Врадіївського району Миколаївської області померла мати позивача - [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку, який розташований по [ADDRESS]. Згідно заповіту від 28.02.2008р., посвідченого секретарем Сирівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області, [PERSON] заповіла вказаний житловий будинок у власність [PERSON] Звернувшись до нотаріального контори за місцем відкриття спадщини з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, він отримав відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку із неможливістю встановити справжню волю заповідача, через що він змушений звернутись до суду з вказаним позовом. 06.12.2017р. відповідач подала до суду заперечення на позовну заяву, в яких просить відмовити в задоволенні позову вказуючи на те, що позовні вимоги є незаконними, безпідставними та необґрунтованими. При чому, обґрунтовуючи свої заперечення відповідач зазначає про обставини життя її батьків, їхньої смерті, складання [PERSON] декількох заповітів та посилаючись на приписи глави 85 ЦК України, яка визначає порядок та умови спадкування за заповітом, ст. 213 ЦК України, яка визначає порядок та умови тлумачення правочинів, статті ЦПК України, які визначають процесуальні моменти доказування в цивільному процесі, вказує про намагання позивача змінити волю заповідача на свою користь, а тому, на думку відповідача, заповіт не підлягає тлумаченню. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просили суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, проте 06.12.2017р. та 21.12.2017р. подала до суду заяви, в яких просить провести розгляд справи у її відсутність. Представник третьої особи - Сирівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області в судове засідання не з'явився, проте 01.11.2017р. подав до суду заяву, в якій просить провести розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову вказуючи, що заповіт не підлягає тлумаченню, при цьому посилалась на існування інших заповітів [PERSON] на її користь. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Враховуючи вищевикладене та приписи ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, які в судове засідання не з'явилися будучи належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду. Вивчив матеріали справи, заслухав пояснення учасників судового розгляду, судом встановлено наступне. Так, як вбачається з матеріалів справи позивач є сином [PERSON], яка померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 06.09.1974р. та свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим повторно 06.07.2017р. З довідки Сирівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області № 639 від 28.08.2017р. вбачається, що [PERSON] на день смерті проживала по [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 06.03.1989р., зареєстрованого за № 1, [PERSON] за життя належав житловий будинок по [ADDRESS], що також підтверджується, технічним паспортом на вказаний будинок. З державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 05.09.1996р., вбачається, що за життя [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,25 га, розташована на території Сирівської сільської ради Врадіївського району з призначенням для обслуговування житлового будинку. Відповідно до заповіту від 28.02.2008р., посвідченого секретарем виконавчого комітету Сирівської сільської ради Борщ Н.А., зареєстрованому в реєстрі за № 100, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: "частину житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] і який буде належати мені на день смерті за Законом заповідаю своєму синові [PERSON]". Згідно рішення Сирівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області № 2 від 15.07.2015р. "Про перейменування вулиць по Сирівській сільській раді", в [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS]. Відповідно до заповітів від 28.02.2008р., посвідчених секретарем виконавчого комітету Сирівської сільської ради Борщ Н.А., зареєстрованих в реєстрі за № 101 та № 102, [PERSON] заповіла [PERSON] все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, і на яке вона матиме право за Законом крім частини житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS], а також земельну ділянку площею 4,64 га, яка розташована на території Сирівської сільської ради Врадіївського району Миколаївської області, що належить спадкодавцю на підставі державного акта на права приватної власності на земельну ділянку [NUMBER], виданого Сирівською сільською радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 313 від 16.10.2001р. У відповідності до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Частинами 1 та 2 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Водночас, ч. 1 ст. 77 та ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. У відповідності до ч.ч. 1 та 5 та ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Враховуючи вищевикладені приписи ЦПК України та зміст позовних вимог суд, при вирішенні даного спору, не бере до уваги пояснення учасників судового розгляду стосовно обставин, які стосуються визнання та оспорення права власності на майно, яке належало спадкодавцю, а також не бере до уваги докази подані відповідачем стосовно її стану здоров'я, здійснення поховання батька сторін спору, обставин щодо укладення шлюбів та подальшого його розірвання між батьками сторін спору, оскільки останні не стосуються предмету спору. Крім того, суд не бере до уваги ухвалу Народного суду Врадіївського району Миколаївської області у справі № 2-201 від 22.07.1980р., як не неналежний доказ, оскільки з тексту останньої вбачається, що вона жодним чином не стосується предмету спору. Щодо суті заявлених позовних вимог суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст. 1216-1219 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Статтями 1233-1236 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Згідно ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту і підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. У відповідності до ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Згідно ст. 1256 ЦК України, тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Водночас, ст. 213 ЦК України визначено, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на вищевикладене суд зазначає, що метою тлумачення правочину є з'ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі. Водночас, наведені правила тлумачення правочину суд застосовує при тлумаченні заповіту з урахуванням специфіки спадкових правовідносин. Тлумачення заповіту здійснюється після відкриття спадщини. Крім цього, суд здійснює тлумачення виходячи із одностороннього характеру заповіту, в якому дія лише однієї особи (заповідача) породжує права та обов'язки для інших осіб. А тому, суд не бере до уваги зміст попередніх переговорів, звичаї ділового обороту, подальшу поведінку сторін, текст типового договору. До того ж, встановлений ст. 213 ЦК України перелік обставин, які мають значення для тлумачення змісту правочину, не є вичерпним. Виходячи з аналізу положень норм ст.ст. 213, 1256 ЦК України, тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт викликає питання в спадкоємців, має суперечливий характер, у зв'язку з чим необхідно уточнити його зміст. Таким чином, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, враховуючи також те, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов'язків на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). З огляду на зазначені приписи ЦК України, докази надані учасниками справи, а також обставини встановлені під час судового розгляду, судом не встановлено, що заповіт який просить розтлумачити позивач, змінений чи скасований заповідачем, визнаний в установленому законом порядку нікчемним чи не дійсним, а також, що інші заповіти складені [PERSON] того ж дня скасовуючи повністю чи частково заповіт, який позивач просить розтлумачити, оскільки стосуються різного майна спадкодавця. Таким чином, враховуючи наявність між сторонами спору щодо тлумачення заповіту, останній підлягає тлумачення в порядку визначеному ст. 1256 ЦК України. Відповідно до ст. 141 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved