Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності на земельну ділянку, зазначивши, що її баба [PERSON] була власником земельної ділянки, площею 2,59 га в межах Трушівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЧР № 014405, виготовленого на її імя. 15 лютого 1997 року [PERSON] померла. Після її смерті спадщину фактично прийняв її син та батько позивача - [PERSON], оскільки він на час смерті останньої постійно проживав з нею разом, був зареєстрованим з нею за однією адресою та після її смерті користувався майном і речами померлої, а такі його дії свідчать про прийняття ним спадщини в порядку ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.). Однак [PERSON] не оформив спадщину в установленому порядку та не зареєстрував належним чином своє право власності на спадкове майно після смерті матері [PERSON], оскільки помер 02.06.1997 року. Позивач, як рідна дочка померлого [PERSON], являється спадкоємцем його майна, оскільки прийняла спадщину, звернувшись з відповідною заявою до нотаріальної контори. Про існування спадкового майна після смерті баби [PERSON] у вигляді земельної ділянки їй стало відомо лише в травні 2018 року під час звернення до Трушівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області. Позивач звернулась до нотаріальної контори для видачі свідоцтва про право на спадщину, але нотаріус відмовив їй в оформленні спадкового майна і рекомендував звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно в звязку із відсутністю документального підтвердження родинних відносин між нею та спадкодавцем та неприйняття нею спадщини після смерті [PERSON] в установленому законом порядку. А тому вона просить встановити факт родинних відносин між нею та померлою бабою [PERSON] по лінії батька [PERSON] та\~визнати за\~нею право\~власності на\~вище вказану\~земельну ділянку\~після її\~смерті. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити та визнати за позивачем право власності на вказану земельну ділянку, пояснивши, що позивач є онуою померлої [PERSON] по лінії батька і єдиною спадкоємицею її майна згідно закону та прийняла спадщину після смерті батька, який, в свою чергу, фактично вступив в управління та володіння спадковим майном після смерті матері, але не встиг оформити її належним чином в звязку зі смертю. Про існування належної бабі земельної ділянки позивач дізналася від працівників сільської ради тільки в травні 2018 року. Під час звернення до нотаріальної контори з метою оформити спадщину їй було в цьому відмовлено з тих підстав, що відсутнє документальне підтвердження родинних відносин між нею та спадкодавцем та неприйняття спадщини в установленому законом порядку. Тому вони просять суд встановити факт родинних відносин та визнати за позивачем право власності на вказану земельну ділянку. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надіславши заяву в якій позов визнав і згідний на задоволення позовних вимог. Представник третьої особи проти позовних вимог щодо встановлення факту родинних відносин заперечень не мав, однак заперечував проти задоволення позову, пояснивши, що [PERSON] також є онукою померлої [PERSON] по лінії батька [PERSON] та приходиться позивачу двоюрідною сестрою. Батько [PERSON] - [PERSON] 10.03.1967 року, тобто набагато раніше своєї матері [PERSON], яку доглядали до смерті вона та її мати - [PERSON], а її дядько [PERSON] участі у догляді за нею не приймав, оскільки зловживав спиртними напоями та вів аморальний спосіб життя. Він вважає, що [PERSON] не прийняв належним чином спадщину після смерті своєї матері, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знає позивача давно та дружила з нею зі школи. Батько позивача був її хрещеним батьком і вона підтверджує, що він доглядав до смерті свою матір [PERSON], яка дуже хворіла, про що він говорив їй особисто, а також він продовжував проживати у будинку матері і після її смерті та користувався її майном. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що його батьки проживали по-сусідству з [PERSON] Йому відомо, що батько позивача - [PERSON] після розлучення проживав разом зі своєю матірю в її будинку, доглядав її, а після смерті останньої продовжував проживати в цьому домоволодінні до дня своєї смерті. Суд, вислухавши сторін, свідків, задовольнивши заяву відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 15.02.1997 року відповідно до свідоцтва про смерть серії І-СР № 231351 померла [PERSON]. Після її смерті на території Трушівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області відкрилася спадщина. Так, [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка, загальною площею 2,59 га, яка складається з земельної ділянки площею 2,3201 га (кадастровий номер 7125487500:01:001:0997) та земельної ділянки площею 0,2704 га (кадастровий номер 7125487500:01:004:0997) в межах Трушівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЧР № 014405, що підтверджується довідками Трушівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області № 532 від 02.05.2018 року, № 563 від 24.05.2018 року та № 706 від 24.07.2018 року(а.с.13,16,21). \~ \~ \~ \~Вказане підтверджується і копією вищезазначеного Державного акту в матеріалах справи (а.с.12). Судячи з довідки Трушівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області № 562 від 24.05.2018 року згідно запису в погосподарській книзі № 09, особовий рахунок № 836, за нею також обліковувався житловий будинок за адресою: с. Трушівці, вул. Б. Хмельницького, 611а, Чигиринського району Черкаської області, який на даний час не зберігся. З огляду на те, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася до 01 січня 2004 року, то правовідносини, що виникли, регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. За змістом ст.6 ЦК УРСР кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно зст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст.525 ЦК УРСР). Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Так, спадщину після смерті [PERSON] прийняв її син [PERSON], оскільки на час смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав разом з нею за однією адресою, користувався її майном, при цьому інші члени сімї, малолітні, неповнолітні, утриманці на день смерті [PERSON] не були зареєстровані, що вбачається з довідки Трушівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області № 531 від 02.05.2018 року (а.с.14) та підтверджується показами свідків [PERSON] і [PERSON] Такі дії [PERSON] свідчать про прийняття ним спадщини після смерті матері відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.), шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. З урахуванням цього, суд приходить до обгрунтованого висновку про те, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON], але не встиг оформити її належним чином в звязку зі смертю 02.06.1997 року. Разом з тим, суд не бере до уваги наданий представником третьої особи [PERSON] Акт від 31.08.2018 року, складений мешканцями с. Трушівці Чигиринського району Черкаської області, про те, що [PERSON] з 1976 року і до дня своєї смерті 15.02.1997 року проживала в будинку своєї невістки [PERSON] разом з онукою [PERSON], які її доглядали та поховали власним коштом, оскільки він спростовується як показаннями свідків так і довідкою Трушівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області № 531 від 02.05.2018 року про те, що [PERSON] проживала та зареєстрована до дня смерті у власному домоволодінні і разом з нею був зареєстрований та проживав лише син [PERSON], де свідок [PERSON], підтвердив, що після смерті сина [PERSON] - [PERSON] його дружина разом з дочкою виїхали до м. Черкаси, де і проживали увесь час. Більше того, у вище зазначеному акті хоч і вказано, що [PERSON] та [PERSON] проживали з [PERSON] та доглядали її до смерті, але не зазначено адресу місця такого проживання, тобто, де ж саме це відбувалося, а представник третьої особи [PERSON] не зміг пояснити суду дані розбіжності. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень останнім суду надано не було, а відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, як передбачено ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, однак таких підстав в ході судового розгляду встановлено не було. Що стосується встановлення факту родинних відносин, то судом встановлено, що позивач є дочкою [PERSON], про що свідчать свідоцтво про її народження № 0579759 та свідоцтво про укладення шлюбу № 467031 (а.с. 9,71). Відповідно до довідки Трушівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області № 704 від 24.07.2018 року згідно запису в погосподарській книзі № 09, особовий рахунок № 836, в домогосподарстві [PERSON] 20 вересня 1938 року народився [PERSON], що підтверджується також копією з погоподарської книги Трушівської сільської ради Чигиринського району Черкаської області (а.с. 19,22). Разом з тим судом встановлено, що свідоцтво про народження [PERSON] не збереглося, що підтверджується повідомленням Державного архіву Черкаської області Черкаської обласної державної адміністрації від 11.09.2018 року № Д-38/05-08, згідно до якого запис акту про народження [PERSON] по с. Трушівці Чигиринського району Черкаської області за 1938 рік не виявлений, а Книги реєстрації актів про народження за 1938 рік по зазначеному населеному пункту на зберігання до державного архіву не надходили. Враховуючи вище викладене, суд приходить до обгрунтованого висновку, що померла [PERSON] була матірю батька позивача - [PERSON] та, відповідно, бабою [PERSON], що встановлено в судовому засіданні як з з матеріалів справи, так і з пояснень сторін та свідків, а тому можливо встановити даний факт . Судом також встановлено, що батько позивача [PERSON] помер 2 червня 1997 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть № 058814 (а.с.10). Спадкоємцем майна [PERSON] є позивач, як його дочка, яка зверталася в Чигиринську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, що випливає з даних Черкаського обласного державного нотаріального архіву ГТУЮ у Черкаській області від 03.09.2018 року № 1216/01-24. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину після померлого батька в установлений законом спосіб та строк за нормами ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.). А, згідно даних завідувача Чигиринської державної нотаріальної контори [PERSON] № 711/01-16 від 23.08.2018 року, спадкоємці із заявами про прийняття спадщини, із заявами про відмову від прийняття спадщини після померлої 15 лютого 1997 року [PERSON] не зверталися, спадкові справи не відкривалися (а.с.62). Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. Європейський суд з прав людини в своїх рішенням вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). \~ \~ \~ \~На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після померлого [PERSON] не має, тому суд вважає можливим позов задовольнити, встановивши факт родинних відносин між померлою 15.02.1997 року [PERSON] та позивачем та визнати за останньою право власності на земельну ділянку саме в порядку спадкування за законом як спадкоємця першої черги спадкування після смерті [PERSON], а не за правом представлення, як зазначала позивач в прохальній частині позову.

Outcome: approved