Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про стягнення компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, як одинокій матері, за 2020 рік, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди, та відкрити спрощене позовне провадження у цивільній справі, в обґрунтування якого зазначила, що з 09.08.2018 року її було прийнято на посаду провідного юрисконсульта відділу з матеріально-технічного постачання, транспорту, маркетингу, тендерних закупівель і збуту продукції Державного підприємства (далі - ДП) «Торецьквутілля». 27.01.2020 року позивачем на ім`я генерального директора ДП «Торецьквутілля» була написана заява про звільнення її з займаної посади на підставі ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю України з виплатою усіх належних їй сум, у тому числі компенсації за 10 днів невикористаної додаткової соціальної відпустки за 2020 рік, як одинокій матері, що працює та виховує дитину без батька. В заяві позивач також зазначила, що з - боку підприємства неодноразово та грубо порушувалися її трудові права, що проявлялося в наступному: у тривалих затримках виплати заробітної плати, нездійсненні авансових виплат, недотриманні законодавчо встановлених строків виплати відпускних, у відсутності відрахувань Єдиного соціального внеску, що справляється в України з метою забезпечення страхових виплат, у звуженні гарантій працівників в частині запровадження та виплати надбавок, доплат, премій, винагород, в недотриманні строків повідомлення працівників про зміну істотних умов праці (систем та розмірів оплати праці, режиму роботи) тощо. Всупереч вимогам заяви позивача, відповідач у день звільнення повний розрахунок з нею не провів, нарахування та виплату компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки за 2020 рік, як одинокій матері, не здійснив. 31.01.2020 року Наказом № 11-К від 31.01.2020р. позивачка була звільнена з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю. Згідно з наказом у трудову книжку було внесено відповідний запис про звільнення та призначена виплата вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку та компенсації за невикористані 9 днів щорічної основної відпустки. Нарахування та виплату компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, як одинокій матері, за 2020 рік відповідач не здійснив, аргументуючи це тим, що у 2020 ропі [PERSON] фактично відпрацювала лише 1 місяць, отже, на соціальну відпустку повної тривалості у 2020 році права не набула. Відповідач, оформивши 31 січня 2020 року звільнення позивачки та видавши їй трудову книжку, - обов`язок із проведення розрахунку не здійснив, остаточний розрахунок з нею було проведено 20.03.2020 року. У зв`язку з викладеним, позивачка звернулася до суду з позовом до ДП «Торецьквугілля» про стягнення компенсації за 10 днів невикористаної додаткової соціальної відпустки, як одинокій матері, у розмірі 2 655,40 грн.; середнього заробітку за період затримки розрахунку з 01.02.2020 по 20.03.2020 у розмірі 12 577,62 грн.; моральної шкоди у розмірі 2 000,00 грн.; судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру у розмірі 840,80 грн. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивачка до судового засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, надала суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягла. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у порядку, передбаченому чинним цивільно-процесуальним законодавством, надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, надав суду відзив, згідно з яким позовні вимоги позивача визнав частково. Згідно наданого відзиву №1-14/851 від 13.05.2020 року, стороною відповідача позовні вимоги визнаються частково, а саме: вимоги в частині стягнення з ДП «Торецьквугілля» компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, як одинокій матері за 2020 рік у сумі 2655,40 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 12577, 62 грн. - визнає, а в частині стягнення моральної шкоди у сумі 2000 грн. - не визнає та клопоче відмовити. Інших клопотань в порядку ст. 222 ЦПК України, учасниками справи суду не надано, підстави для вирішення справи шляхом укладення мирової угоди відсутні. Суд вважає, що в справі є достатньо матеріалів для розгляду справи. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 31 березня 2020 року, провадження у справі було відкрите в порядку розглядається у спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначений на 09:00 год. 24 квітня 2020 року, відповідачу запропоновано подати суду відзив на позовну заяву, який надано відповідачем до суду 15.05.2020. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що позивач знаходилась у трудових відносинах з відповідачем з 09.08.2018 до 31.01.2020, працюючи на посаді провідного юрисконсульта відділу з матеріально-технічного постачання, транспорту, маркетингу, тендерних закупівель і збуту продукції ДП «Торецьквутілля» та була звільнена за ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю. У шлюбі позивача з [PERSON] , який розірваний [INFO] року рішенням Дзержинського міського суду Донецької області, народився син - [PERSON] , [INFO] . Згідно з довідкою КП «Торецьккомсервіс» [PERSON] , [INFO], зареєстрована та мешкає за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею за даною адресою зареєстрований її син - [PERSON] , [INFO]. Відповідно до наданої позивачкою копії рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 22.12.2010 року, позивачка з 15 червня 2002 року перебувала у шлюбі з [PERSON] , шлюб з яким розірваний 22.12.2010 року. 27.01.2020 року позивачка звернулася до відповідача з заявою, у якій просила звільнити її займаної посади на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України з виплатою усіх належних їй сум, у тому числі компенсації за 10 днів невикористаної додаткової соціальної відпустки за 2020 рік, як одинокій матері, що працює та виховує дитину без батька. 31.01.2020 року позивачка була звільнена з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю. . Згідно з наказом у трудову книжку було внесено відповідний запис про звільнення та призначена виплата вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку та компенсації за невикористані 9 днів щорічної основної відпустки. Нарахування та виплату компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, як одинокій матері, за 2020 рік відповідач не здійснив, аргументуючи це тим, що у 2020 ропі [PERSON] фактично відпрацювала лише 1 місяць, отже, на соціальну відпустку повної тривалості у 2020 році права не набула. Відповідач, оформивши 31 січня 2020 року звільнення позивачки та видавши їй трудову книжку, - обов`язок із проведення розрахунку не здійснив, остаточний розрахунок з нею було проведено 20.03.2020 року. У відзиві на позовну заяву №1-14/851 від 13.05.2020 року, стороною відповідача позовні вимоги визнано частково, а саме: вимоги в частині стягнення з ДП «Торецьквугілля» компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, як одинокій матері за 2020 рік у сумі 2655,40 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 12577, 62 грн. - визнано, а в частині стягнення моральної шкоди у сумі 2000 грн. - не визнано. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні цієї частини позову. Джерела права застосовані (не застосовані) судом. Заробітна плата, як визначено частиною першою статті 115 Кодексу законів України про працю та статтею 24 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці», виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів. Згідно ст. 19 Закону України "Про відпустки" жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (ст. 73 КЗпП України). За приписами ст. 47, 116 КЗпП України власник чи уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення провести з працівником розрахунок в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відтак, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Ст. 116 КЗпП України передбачає 2 моменти виплати працівнику всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, в залежності від того чи працював працівник в день звільнення, а саме, якщо: - працівник працював в день звільнення, то в день звільнення; -працівник не працював в день звільнення, то не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно зі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органом належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як: -невиплата належних працівникові сум при звільненні; -факт проведення з ним остаточного розрахунку. У статті 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга). Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці") вказано, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Правовий аналіз наведених норм матеріального права, з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 та в Постанові Верховного Суду України від 22.01.2014 р. (справа № 6-159цс13), дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Оцінка суду. Враховуючи те, що [PERSON] працювала в день звільнення, протилежного відповідач не довів, то всі належні останній суми при звільненні повинні були їй виплачені в день звільнення, і вона не зобов`язана пред`являти вимоги про розрахунок, це законодавчий обов`язок власника чи уповноваженого ним органу, а відтак безпідставними є заперечення відповідача в цій частині. Враховуючи те, що згідно розрахунку компенсації за невикористану додаткову відпустку [PERSON] , наданого позивачкою у її позовній заяві, з урахуванням Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», розмір компенсації за невикористані [PERSON] 10 календарних днів додаткової відпустки за 2020 р. відповідно до ст. 19 Закону України "Про відпустки" становить 2655,40 грн., то з ДП «Торецьквугілля» на користь [PERSON] слід стягнути 2655 грн 40 коп компенсації за невикористані відпустки, задовольнивши позов в цій частині. При цьому, враховуючи рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 (у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці"), на думку суду, відсутні правові підстави для відмови [PERSON] в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на її користь 2655 грн 40 коп. компенсації за невикористані відпустки, так як у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, в т.ч. і щодо компенсації за невикористані відпустки не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить. Враховуючи вимоги Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", межі заявлених вимог, а саме те, що позивачка просить тільки за 34 робочих дні стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, зважаючи на те, що з наданих позивачкою копій розрахункових листків за листопад та грудень 2019 року вбачається, що заробітна плата за два останніх місяці, які передували звільненню становила 15 537,08 грн., а кількість робочих днів за цей період була у листопаді - 21, та у грудні - 21, а відтак середньоденний заробіток складає 369.93 грн. (15 537,08/42 дні = 369,93). Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 лютого 2020 року по 20 березня 2020 року (34 робочих дні х 369.93 грн.) становить 12 577.62 грн., у зв`язку з чим суд вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині. Вирішуючи вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, на підставі ст. 237-1 КЗпП України, суд погоджується з доводами [PERSON] про те, що шляхом тривалої невиплати належних їй сум було завдано душевних страждань, вона була змушена долучати додаткові зусилля для організації свого життя. З огляду на це, заперечення представника відповідача в цій частині є безпідставними. Враховуючи вищеописані характер і спосіб завдання цих втрат, тривалість їх, виходячи з засад розумності, виваженості й справедливості, суд знаходить, що розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди належить визначити у розмірі 2 000 грн, який буде достатнім для справедливої сатисфакції, тобто задовольнити позовні вимоги у цій частині. Розподіл судових витрат На підставі ст. 141 ЦПК України, з ДП «Торецьквугілля» слід стягнути судовий збір: - в сумі 840 грн. 80 коп. на користь [PERSON] , пропорційно задоволеним вимогам останньої про стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, які останньою оплачені при зверненні до суду; - в сумі 840 грн. 80 коп. в дохід держави, пропорційно задоволеним вимогам [PERSON] про стягнення компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, від сплати, яких позивачка була звільнена при зверненні до суду.

Outcome: approved