Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

07 жовтня 2016 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, позовні вимоги мотивує тим, що в січні 1932 року мати позивача [PERSON], була прийнята в члени сільськогосподарської артілі імені «Жовтневої революції» с. Пединки Любарського району Житомирської області, правонаступником якого став колгосп ім.. «Жовтневої революції», а з 03.10.1992 року колективне сільськогосподарське підприємство «Пединецьке». У 1970 році [PERSON] пішла на пенсію за віком, але заяви про вихід з членів колгоспу не подавала і в міру своїх сил та можливостей продовжувала працювати в колгоспі на різних роботах. З осені 1996 року стан здоровя [PERSON] погіршився тому вона не мала змоги виконувати фізичну роботу в колгоспі, в тому числі приймати участь в роботі загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених. Тобто вона не мала змоги реагувати на питання навіть в тому випадку, коли на загальних зборах приймались рішення які стосувалися її прав та законних інтересів. Члени комісії по розпаюванню майна і земель колективного сільськогосподарського підприємства «Пединківське» у квітні 1997 року з невідомих причин не включили матір позивача до списку осіб, які мають право на майновий і земельний пай, хоча позивач був переконаний що вона у вищевказаний список включена. У 2002 році, в силу обставин що склалися та з необхідністю лікування [PERSON] тимчасово, без зміни постійного проживання , поїхла до своєї дочки в місто Алчевськ Луганськї області де 27.06.2003 року померла. А тому позивач вимушений звернутися до суду та просить : визнати за [PERSON] право на одержання земельної частки\\паю реформованого колективного сільськогосподарського підприємства «Пединецьке» села Пединки Любарського району Житомирської області; зобовязати відповідачів в особі Пединківської сільської ради, Любарської районної державної адміністрації Житомирської області, Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, відділ Держгеокадастру у Любарському районі Житомирської області виділити в натурі належну [PERSON] земельну частку\\пай. 05 грудня 2016 року на адресу суду від позивача надійшла заява про збільшення (зміну) позовних вимог відповідно до, якої позивач просить поновити пропущений строк і прийняти дану позовну заяву до провадження та визнати за позивачем в порядку спадкування, право на отримання земельної частки паю площею 4,796 га. вартістю 94584 грн. реформованого КСП "Педенецьке" Любарського району Житомирської області. Позивач у судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримав в повному обємі. Представник позивача в судовому засіданні змінені позовні вимоги підтримав в повному обємі, та просив не застосовувати строки позовної давності, оскільки позивач тільки в липні 2016 року, коли звернувся до ноторіальної контори, дізнався про, те що мати не залишила заповіт, також пояснив, що спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась і це його недопрацювання. Однак документально вищезазначене не зміг підтвердити. Представник Пединківської сільської ради в судове засідання на розгляд справи не з'явився, по первісному позову позовні вимоги визнав частково та не заперечував проти їх задоволення, просив справу розглядати у його відсутності. Що до змінених позовних відомостей суду не надав. Представник Любарської РДА в судове засідання не зявилась, надала суду письмові заперечення в яких просила застосувати строк позовнолї давності та заяву про розгляд справи у її відсутності. Представник вдділу Держгеокадастру в Любарському районі в судове засідання не з'явився. Представник Головного управління Держгеокадастру в судовому засіданні змінені позовні вимоги не визнав з підстав наданих у письмових запереченнях, де також заявлено вимогу про застосування позовної давності, та пояснив, що списки людей, які мали право на земельну частку (пай) уточнювались і дійсно у відділ надали невірний список і вони вивели [PERSON], але по державному акту вона мала право на отримання земельної частки (паю) і включена до додатку №1, однак звіряти списки відділ повноважень не мав. Суд, вислухавши пояснення вказаних осіб, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Стаття 392 ЦК України передбачає право власника майна пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно ст. 152 ч. 3 п. "а" ЗК України шляхом визнання прав тощо. Відповідно до п. 2 Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08 серпня 1995 року право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Так у матері позивача дійсно було право на земельну частку (пай) однак суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. З наведеного можливо зробити висновок, що складовими для визначення наявності права на земельну частку (пай) є: членство у підприємстві та включення такої особи до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив строк позовної давності, про застосування якої заявлено сторонами у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Отже, з квітня 1997 р. по квітень 2000 р. сплив строк позовної давності до заявлених 07.10.2016 року позовних вимог і відповідачем було подано заяву про застосування спливу строку позовної давності, однак не надано доказів про поважність його пропуску. Відповідно до п. 11 Постанови №7 від 30.05.2008 року Пленуму Верховного суду України При вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року ( 561-12 ), Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 ( 720/95 ) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР ( 1540-06 ). У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року ( 2768-14 ) сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК). Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто. Зі змісту п. 207 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України вбачається, що письмову заяву про прийняття спадщини та відмову від неї може бути надіслано поштою (втратила чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року). Надіслання заяви про прийняття спадщини поштою передбачено п. 3.5 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Норми ст. 1272 ЦК щодо права на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини застосовуються до спадкоємців, право на спадкування яких виникло із набранням чинності ЦК. Відповідно до ст. 1272 ЦК визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Оскільки в судовому засіданні позивач не надав документів про прийняття спадщини після [PERSON], цивільна правоздатність [PERSON] припинилась 27.06.2003 року, та сплили строки позовної давності, а позивач та його представник не змогли підтвердити належними та допустимими доказами причини пропуску позовної давності, та чітко не змогли зазначити коли саме він дізнався про порушення свого права, а також те, що ними не вказано хто прийняв спадщину, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню враховуючи, Любарською РДА та ГУ Держгеокадастру у Житомирській області заявлено вимогу про застосування строку позовної давності.

Outcome: dismissed