Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення сплаченого авансу в сумі 1 234 715,62 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що з метою поліпшення житлових умов для сім'ї [PERSON] підшуковував можливість придбання приватного будинку. Так, 2 вересня 2008 року він домовився з відповідачем [PERSON] про купівлю у неї житлового будинку [ADDRESS] Позивач зазначає, що відповідач запевнила його про наявність правовстановлюючих документів на житловий будинок. Відносно наявних самочинних будівель (сіни, убиральня та два сараї) відповідач обіцяла узаконити сіни та вбиральню, а два сараї знести. Також [PERSON] повідомила, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1000 га, а площею 0,0600 га перебуває в оренді. В результаті домовленостей між сторонами був укладений усний договір, відповідно до якого договір купівлі-продажу житлового будинку буде оформлений за умови узаконення двох самочинних будівель і оформлення відповідачкою права власності на земельну ділянку площею 0,0600 га. Для оформлення відповідних документів та отримання права на вселення до будинку позивачем було надано відповідачу 1 000,00 дол. США в рахунок оплати за житловий будинок, про що нею була надано розписка. Через тиждень [PERSON] з сім'єю вселився в будинок. 24 жовтня 2008 року відповідач звернулася з пропозицією надати їй завдаток, так як їй необхідні були кошти для придбання квартири. Того ж дня сторони домовилися про купівлю будинку за 69 000 дол. США та позивачем було передано [PERSON] 46 000 дол. США, про що була надана розписка. Отже, між сторонами була досягнута домовленість, що відповідач вирішує питання про узаконення самочинно збудованих сіней та вбиральні й оформлення права власності на земельну ділянку площею 0,0600 га, а позивач буде збирати кошти на оплату всієї вартості житлового будинку. Строк виконання зобов'язань, між сторонами не обумовлювався. Наразі [PERSON] стало відомо, що сусід займається питанням оформлення земельної ділянки, яка перебуває в оренді відповідача. В квітні 2018 року між сторонами було досягнуто згоди щодо зменшення суми за купівлю будинку. Зібравши кошти вони 24 квітня 2018 року зустрілися в нотаріуса, де з'ясувалось, що офіційно відповідач має право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, хоча домовленість була про купівлю земельної ділянки площею 0,1600 га. Також згідно наданого технічного паспорту остання інвентаризація житлового будинку проводилась в 2008 році, тому не має можливості перевірити на останній день наявність чи відсутність самовільно збудованих або перепланованих будівель, не надано всіх документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу. З огляду на це, нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. На пропозиції позивача про укладення договорів або повернення отриманих коштів, відповідач не реагує. З огляду на наведене позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на його користь 1 234 715 гривень 62 копійки, а також стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору в сумі 9162,40 грн. та на оплату професійної правничої допомоги в сумі 2 000 гривень. Ухвалою суду від 11 травня 2018 року дану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та визначено, що справа буде розглядатися в порядку загального позовного провадження. Також відповідачу було запропоновано протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази. На виконання вимог ухвали суду [PERSON] було подано суду відзив (а.с. 119-120), зі змісту якого вбачається, що вона не визнає позовні вимоги в повному обсязі, вважаючи позов необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки станом на 2008 рік у покупця не було усієї необхідної суми для сплати вартості об'єкта продажу. Незважаючи на те, що зі сторони відповідача не було жодних перешкод для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, договір з вини покупця укладений не був. Протягом десяти років покупець не виплачував їй вартість будинку, хоча з 2008 року проживав у цьому будинку і користувався ним на власний розсуд. Також протягом десяти років [PERSON] не звертався до неї із проханням укласти договір купівлі-продажу і не звертався з вимогою повернути аванс. Крім того, як зазначає відповідач, статтею 262 ЦК України встановлено загальний строк позовної давності у 3 роки. Позивач не звернувся до суду із вимогою повернути сплачені ним авансові кошти у межах строку позовної давності, а тому в задоволенні позову слід відмовити, застосовуючи вимоги статті 267 частини 4 ЦК України. Разом з тим, відповідач звертає увагу, що протягом десяти років збирання коштів, ціни на нерухомість упали, в результаті чого [PERSON] дійшов висновку, що такий договір наразі йому не вигідний. При цьому, всі десять років позивач проживав у будинку відповідача, користувався земельною ділянкою і це його влаштовувало. Більше того, з вини позивача на території належного їй будинковолодіння сталася пожежа, під час якої було знищено її майно, а саме сарай під літ. «Б» (позначений в технічному паспорті від 17.09.2008р). 24 квітня 2018 року позивач дійсно запросив її до нотаріуса, проте для консультації: які документи слід підготувати для оформлення договору купівлі-продажу. В результаті фактичної консультації, позивач витребував у нотаріуса постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій. [PERSON] додала, що станом на сьогоднішній день у неї повністю підготовлені документи для укладення договору купівлі-продажу. Відтак, вона звернулася до нотаріуса з проханням запросити покупця для укладення договору купівлі-продажу. Проте, у призначений час [PERSON] не з'явився, тому була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій. З огляду на наведене відповідач просила в задоволенні позову відмовити. За результатом отримання відзиву, позивачем було надано суду відповідь на відзив (а.с. 160-162), зі змісту якого вбачається, що [PERSON] не заперечує проти того, що з 2008 року він проживає в будинку [ADDRESS] Дана домовленість була між сторонами, оскільки у відповідача [PERSON] були відсутні всі необхідні для оформлення договору купівлі-продажу будинку документи. Про вказане свідчить постанова нотаріуса №310/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.04.2018 року, згідно якої відповідачу було відмовлено у посвідченні договору, оскільки згідно наданого технічного паспорту остання інвентаризація житлового будинку проводилась в 2008 році і не має можливості перевірити на сьогоднішній день наявність чи відсутність самовільно збудованих або перепланованих будівель. Не надано всіх документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу. Таким чином, договір купівлі-продажу будинку не був укладений з вини відповідача, яка до звернення позивача до суду не оформила належним чином документи для оформлення договору купівлі-продажу будинку. Позивач зазначає, що про порушення своїх прав і неможливості укладення договору купівлі-продажу будинку йому стало відомо лише 24 квітня 2018 року, а тому ним не пропущено загальний строк позовної давності. Крім того, договором про завдаток від 24 жовтня 2008 року, оформленою письмовою розпискою, на підтвердження укладеної між ними усної угоди про купівлю-продаж житлового будинку [ADDRESS], не передбачено строків укладання такого договору, а тому про порушення свого права на укладення договору позивачу стало відомо лише 24 квітня 2018 року. Копії правовстановлюючих документів на житловий будинок та земельну ділянку, технічний паспорт [PERSON] отримав лише при зустрічі у нотаріуса 24 квітня 2018 року. Подальші дії відповідача на укладення договору купівлі-продажу будинку свідчать про визнання нею домовленостей між ними. Твердження відповідача про те, що з його вини на території належного їй будинковолодіння сталася пожежа, під час якої було знижено сарай «Б», позначений в технічному паспорті від 17.09.2008 року, частково не відповідає дійсності. Причиною пожежі був удар блискавки під час грози. Щодо постанови нотаріуса від 12 червня 2018 року, то позивач зазначає, що в ній не зазначено перелік документів, які були надані [PERSON] нотаріусу та не відомо чи відповідали вони вимогам для вчинення нотаріальної дії. Крім того, позивач зазначає, що звіт №05/18-02 не має значення для вирішення спору, який розглядається судом, оскільки ним ставиться питання про стягнення з відповідача [PERSON] сплаченого авансу, який підлягає поверненню у тому розмірі, у якому він був наданий, у всіх випадках. Також звіт складено на підставі інформації наданої відповідачем без обстеження будинковолодіння та на підставі даних технічного паспорту станом на 16.05.2005 року, незважаючи на те, що станом на 30.10.2008 року вже був виготовлений новий технічний паспорт 17.09.2008 року. Враховуючи зазначене позивач просив задовольнити позов у повному обсязі. Ухвалою суду від 3 травня 2018 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено та: - накладено арешт на житловий будинок з господарськими будівлями під номером [ADDRESS], який належить на праві власності [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 09 червня 2005 року Таран Н.Г., державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №4-888; - накладено арешт на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданого 15 листопада 2007 року управлінням земельних ресурсів у м. Вінниці Вінницької області; - накладено арешт на квартиру [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) на підставі рішення Третейського суду для вирішення конкретного спору від 29 жовтня 2008 року (а.с. 79-81). Дана ухвала відповідачем була оскаржена в апеляційному порядку та постановою апеляційного суду Вінницької області від 5 липня 2018 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а вищезазначену ухвалу - без змін. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Представник відповідача додаткового зазначила, що на час написання розписки у відповідача були наявні всі необхідні документи для укладення договорів. Станом на 2008 рік три самочинні об'єкти були знесені і не вказані у технічному паспорті. Щодо 16 соток землі, то жоден документ не містить наміру продати землю. [PERSON] володіє лише 10 сотками як тоді, так і зараз. Позивачем не спростовано факт відсутності грошових коштів на час укладання розписки. Сам факт приходу до нотаріуса, свідчить про намір укладення договору. Скориставшись порадами нотаріуса відповідач підготувала документи для укладення договорів. Представник також наголосила, що у відповідача наявні усі правовстановлюючі документи для укладення договору купівлі-продажу будинку та відповідач готова звернутися до нотаріуса для його укладання, проте позивач не зацікавлений купувати будинок. Крім того, з 2008 року відповідач втратила прибуток, оскільки ринкова ціна на житло наразі знизилась. Під розпискою мається на увазі проста зобов'язальна форма, а не попередній договір. Кошти не є ні авансом, ні завдатком. [PERSON] не доведено факт існування перешкод для не можливості укладення договорів. На думку представника відповідача позов є не обґрунтованим, у зв'язку з чим просила відмовити в його задоволенні, а також відшкодувати відповідачу судові витрати на правничу допомогу адвоката. Заслухавши пояснення позивача, його представника [PERSON], відповідача, її представника [PERSON], дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи №13485, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правилами статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини п'ятої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 09 червня 2005 року державним нотаріусом Першої вінницької нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №4-888, відповідач [PERSON] являється спадкоємцем майна [PERSON], яка померла [INFO]. Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з житлового будинку з господарськими будівлями під номером [ADDRESS]. Зі змісту вказаного свідоцтва також слідує, що відповідно до даних викладених в довідці-характеристиці, виданої КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 27 травня 2005 року за №4541, на земельній ділянці розташовано: житловий будинок «А», сам.об.цег., 1959 року побудови, огорожа №1-2, криниця К, сараї Б,В, погріб п/Б. В той же час, самовільно зведені: житловий будинок Д, житловою площею 74,7 кв.м., сіни а, сараї б, в, вбиральня Г до цього свідоцтва про право на спадщину за законом не включені. (а.с. 15). З технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду [ADDRESS], виготовленого 16 травня 2005 року КП "ВООБТІ", вбачається, що власником вказаного будинку є відповідач [PERSON] (а.с. 16-20). На схемі будинковолодіння, яке міститься в даному технічному паспорті, вбачається наявність сін літера «а», площею 10,8 кв.м, які збудовано самовільно. (а.с. 17) Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що станом на 17 вересня 2008 року, за замовленням відповідача, КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» було виготовлено новий технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 21-24). На схематичному зображенні даного будинку сіни літера «а» відсутні. В подальшому, як слідує з акту комісії про прийняття в експлуатацію об'єктів нерухомого майна, побудованих (переобладнаних, перепланованих) з 6 серпня 1992 року без дозволу на виконання будівельних робіт у місті Вінниці від 25 червня 2018 року, комісією розглянуто заяву [PERSON] від 21.06.2018, щодо прийняття в експлуатацію збудованих будівель та споруд - прибудова літера «а1». Зі вказаного акту також вбачається, що вказана вище прибудова прийнята в експлуатацію. (а.с. 187, 188) Судом також встановлено, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданого 15 листопада 2007 року на підставі рішення Вінницької міської ради від 30.03.2007 року №895, відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в [ADDRESS]. Кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] (а.с. 26). Крім того, як пояснили відповідач та її представник в судовому засіданні, в користуванні відповідача також перебуває земельна ділянка сільськогосподарського призначення, площею 0,0269 га. Так, відповідно до договору оренди землі від 11 серпня 2006 року Вінницькою міською радою, на підставі рішення від 04.07.2006 за №232, надано [PERSON] в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 213-219) Пунктом 8 даного договору визначено, що договір укладено на 4 роки 10 місяців з моменту прийняття рішення Вінницькою міською радою про надання земельної ділянки в оренду. В подальшому, згідно з угодою від 25 вересня 2015 року про поновлення договору оренди земельної ділянки від 11.08.2006, у зв'язку з прийняттям Вінницькою міською радою рішення від 28.08.2015 №2259, сторони прийшли до згоди поновити термін дії договору оренди земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS], площею 0,0269 га, під городництво, терміном на 4 роки 10 місяців, з моменту прийняття рішення міською радою. Відповідно до пункту 3 угоди вона набуває чинності з дня її підписання сторонами та діє до 28.06.2020. (а.с. 148 - на звороті) З наявної в матеріалах справи розписки від 24 жовтня 2008 року вбачається, що [PERSON] отримала завдаток в сумі сорок сім тисяч доларів США за будинок, що належить їй за адресою: [ADDRESS], вартість якого 69 000,00 дол. США від [PERSON]. Також в розписці зазначено, що будинок може бути куплений за налічні гроші або іпотеку (а.с. 10). Дана розписка підписана [PERSON], [PERSON] та двома свідками [PERSON], [PERSON]. Як пояснив позивач в судовому засіданні, сторони домовилися укласти договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки площею 0,1600 га пізніше, без визначення конкретного строку укладання договору, оскільки у відповідача були відсутні правовстановлюючі документи на будинок, через наявність самовільно збудованих прибудов, а також необхідністю отримання відповідачем у власність земельної ділянки, яка перебувала у неї в оренді. Натомість відповідач та її представник в судовому засіданні пояснили, що дійсно сторони домовилися укласти договір купівлі-продажу житлового будинку пізніше, без визначення конкретного строку укладання договору, однак причиною по якій сторони не уклали договір відразу слугувало те, що у відповідача не було всієї суми коштів для придбання будинку. Крім того, відповідач та її представник пояснили, що незважаючи на те, що у розписці відсутні посилання на продаж земельної ділянки, сторони дійсно домовлялися, що за 69000 доларів США позивач придбаває, а відповідач продає житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,100 га за цією ж адресою. Щодо земельної ділянки площею 0,1600 га жодних домовленостей у сторін не було, оскільки земельної ділянки такої площі у власності відповідача не було. Однак, як встановлено судом, договорів купівлі-продажу вищевказаного будинку та земельної ділянки, сторонами укладено не було та не укладено на даний час. Проте, як вбачається з відміток в паспорті позивача - [PERSON], з 02 грудня 2008 року його зареєстроване місце проживання - [ADDRESS] (а.с. 12-13). В судовому засіданні позивач не заперечував того, що він зареєстрований за вищевказаною адресою та зазначив, що з вересня 2008 року по даний час, він разом зі своєю дружиною та донькою, фактично проживає за адресою: [ADDRESS], у житловому будинку, який мав намір придбати у відповідача. З матеріалів справи також слідує, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії №310/02-31 від 24 квітня 2018 року, приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б. відмовлено у посвідчені договорів купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], (105), та земельної ділянки за цією ж адресою, що належать [PERSON]. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що 24 квітня 2018 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до нотаріуса для оформлення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS], (105), що належать [PERSON] Для посвідчення договорів купівлі-продажу власником були надані: технічний паспорт на будинок, вид. 17.09.2008 року КП «ВООБТІ», інвентаризаційний №13485, реєстраційний №12586, свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданий 09.06.2005р. державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Таран Н.Г. за реєстровим №4-888, державний акт на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданий 15.11.2007 року Вінницькою міською радою, проте власником не було надано витяг з Державного земельного кадастру та оцінки цього нерухомого майна, а з наданого технічного паспорту вбачається, що остання інвентаризація об'єкта була у 2008 році, з якого неможливо перевірити станом на сьогодні наявність або відсутність самовільно збудованих або перепланованих будівель, чим порушено ст. 46, п.2 ч.1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат». (а.с. 11). В подальшому, а саме 7 червня 2018 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б., на прохання [PERSON], було надіслано [PERSON] заяву наступного змісту: «[PERSON], згідно наших домовленостей я продаю вам належні мені житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,1 га, по [ADDRESS], за 1 794 000 гривень. Прошу вас з'явитися 12 червня 2018 року на 10 год. 00 хв., до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка В.Б., за адресою: [ADDRESS], тел. [NUMBER] для посвідчення договорів купівлі-продажу зазначеної нерухомості» (а.с. 154). Дана заява була зареєстрована в реєстрі за № 4255. Однак, 12 червня 2018 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б. було винесено постанову №397/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено у посвідченні договорів купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий № [NUMBER], за цією ж адресою (а.с. 155). При винесенні вказаної постанови нотаріусом встановлено, що 12 червня 2018 року [PERSON] з'явилась до нотаріуса та надала йому документи для посвідчення договорів купівлі-продажу, проте покупець по зазначеним договорам не з'явився, а під час здійснення перевірок заборони відчуження (арешту) по Реєстру речових прав на нерухоме майно було виявлено арешт зазначеного нерухомого майна, накладений на підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 03 травня 2018 року, справа № 127/9949/18. Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. (ст. 525 ЦК) Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Як встановлено судом та зазначено вище, у вересні-жовтні 2008 року позивачем та відповідачем було досягнуто домовленості, відповідно до якої відповідач зобов'язалася передати у власність позивача, а позивач зобов'язався прийняти та оплатити, житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] за ціною 69000,00 доларів США. Реалізовуючи вказану домовленість позивачем передано відповідачу, в якості завдатку, 47000,00 доларів США, про що відповідачем 24 жовтня 2018 року написано розписку, з якої вбачається, що [PERSON] отримала завдаток в сумі сорок сім тисяч доларів США за будинок, що належить їй за адресою: [ADDRESS], вартість якого 69 000,00 дол. США від [PERSON]. Також в розписці зазначено, що будинок може бути куплений за «налічні» гроші або іпотеку (а.с. 10). В свою чергу, відповідач вчинила дії, щодо передачі вказаного житлового будинку позивачу, оскільки з вересня 2008 року по даний час, позивач разом зі своєю дружиною та донькою, фактично проживає за адресою: [ADDRESS], у житловому будинку, який мав намір придбати у відповідача, а з 02 грудня 2008 року відповідач зареєструвала (прописала) позивача за вказаною адресою, що підтверджується відміткою в паспорті позивача (а.с. 12-13). Обставини щодо досягнення домовленості щодо купівлі-продажу житлового будинку, щодо передачі позивачем відповідачу 47000,00 доларів США, щодо фактичного проживання позивача за адресою: [ADDRESS] впродовж останніх десяти років та на даний час, сторонами не оспорювалися, а навпаки визнавалися. Відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В судовому засіданні позивач пояснив, що за умовами досягнутої з відповідачем домовленості за ціною 69000,00 доларів США позивач мав придбати у відповідача житловий будинок, а також земельну ділянку за тією ж адресою, площею 0,1600 га, з яких 0,100 га перебуває у власності відповідача, а решта 0,06 га - в оренді. Натомість відповідач та її представник в судовому засіданні не заперечували щодо того, що за умовами досягнутої з позивачем домовленості, за ціною 69000,00 доларів США позивач мав придбати у відповідача житловий будинок, а також земельну ділянку, однак площа земельної ділянки не 0,1600 га, а лише 0,100 га, оскільки саме такий розмір земельної ділянки належить відповідачу на праві власності. Таким чином, наявність домовленості щодо продажу відповідачем позивачу земельної ділянки площею 0,100 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої в [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], яка належить відповідачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданого 15 листопада 2007 року на підставі рішення Вінницької міської ради від 30.03.2007 року №895, відповідачем не заперечувалося, а тому з урахуванням положень частини першої статті 82 ЦПК України ця обставина також не підлягає доказуванню. Отже, оцінюючи надані сторонами в судовому засіданні пояснення в сукупності з наданими доказами, суд приходить до висновку, що незважаючи на те, що у розписці від 24 жовтня 2008 року відсутні жодні посилання на продаж земельної ділянки, сторони дійсно домовлялися, що за 69000 доларів США позивач придбаває, а відповідач продає житловий будинок з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] та належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,100 га за цією ж адресою. Посилання позивача на те, що домовленість сторін стосувалося земельної ділянки площею 0,1600 га, в тому числі тієї що перебуває в оренді відповідача, судом до уваги не приймається, оскільки такі посилання не підтверджені жодним доказом, а відповідачем такі обставини не визнаються. Зокрема, судом встановлено, що на підставі договору оренди землі від 11 серпня 2006 року, укладеного Вінницькою міською радою та [PERSON], з урахуванням угоди від 25 вересня 2015 року про поновлення договору оренди земельної ділянки від 11.08.2006, в користуванні відповідача також перебуває земельна ділянка сільськогосподарського призначення, площею 0,0269 га. Однак, вказана земельна ділянка перебуває в користуванні відповідача, а не у власності, власником земельної ділянки являється Вінницька міська рада, а тому у відповідача відсутні будь-які правові підстави для укладання з позивачем договору купівлі-продажу цієї земельної ділянки. Підсумовуючи наведене слідує висновок, що у вересні-жовтні 2008 року позивачем та відповідачем було досягнуто домовленості, відповідно до якої відповідач зобов'язалася передати у власність позивача, а позивач зобов'язався прийняти та оплатити, належні відповідачу на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] та земельну ділянку за цією ж адресою, площею 0,100 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER] за ціною 69000,00 доларів США, з яких 47000,00 доларів США позивачем сплачено відповідачу. При цьому, судом встановлено та сторонами не заперечувалося, що сторонами не визначався строк на протязі якого останні зобов'язуються укласти відповідні договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В той же час, за правилами визначеними у частині другій статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Таким чином, оскільки сторонами строк укладення договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки не визначався, а вимоги, в розумінні статті 530 ЦК України, сторонами однин одному не надсилалося, суд вважає, що можливість укладення позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS] та земельної ділянки за цією ж адресою, площею 0,100 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер [NUMBER], сторонами не вичерпана й не втрачена, та сторони не позбавлені можливості укласти такі договори в будь-який час. При цьому, представник відповідача в судових засіданнях неодноразово наголошувала на тому, що відповідач готова в будь-який момент укласти з позивачем договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки площею 0,100 га на умовах визначених сторонами у 2008 році. В підтвердженні наведеного, 7 червня 2018 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б., на прохання [PERSON], було надіслано [PERSON] заяву наступного змісту: «[PERSON], згідно наших домовленостей я продаю вам належні мені житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,1 га, по [ADDRESS], за 1 794 000 гривень. Прошу вас з'явитися 12 червня 2018 року на 10 год. 00 хв., до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка В.Б., за адресою: [ADDRESS], тел. [NUMBER] для посвідчення договорів купівлі-продажу зазначеної нерухомості» (а.с. 154). Дана заява була зареєстрована в реєстрі за № 4255. Однак, 12 червня 2018 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б. було винесено постанову №397/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, з підстав того, що покупець по зазначеним договорам не з'явився, а під час здійснення перевірок заборони відчуження (арешту) по Реєстру речових прав на нерухоме майно було виявлено арешт зазначеного нерухомого майна, накладений на підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 03 травня 2018 року, справа № 127/9949/18. Позивач в судовому засідання стверджував, що запрошення з'явитися до нотаріуса 12.06.2018 він отримав уже після цієї дати. Дане твердження позивача судом приймається до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів отримання відповідного повідомлення позивачем. Однак, наявність таких обставин не свідчить про те, що сторони позбавлені можливості з'явитися до нотаріуса в будь-який інший день та час та реалізувати свої домовленості шляхом укладення відповідних договорів. Що стосується накладеного арешту на нерухоме майно, яке являється об'єктом купівлі-продажу, то такий арешт накладено на підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 03 травня 2018 року у даній справі саме за клопотанням позивача та з метою забезпечення його позовних вимог, а тому у виникненні таких обставин вина відповідача відсутня. Посилання позивача на те, що відповідач ухиляється від укладення вищевказаних договорів купівлі-продажу, а також на те, що у 2008 році договір не було укладено, оскільки у відповідача були відсутні правовстановлюючі документи на будинок, через наявність самовільно збудованих прибудов, судом до уваги не приймається, з огляду на таке. Як зазначено вище та вбачається технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду [ADDRESS], виготовленого 16 травня 2005 року КП "ВООБТІ", станом на 16.05.2005 на схемі будинковолодіння, яке міститься в даному технічному паспорті, вбачається наявність сін літера «а», площею 10,8 кв.м., які збудовано самовільно. (а.с. 16-20) Разом з тим, з технічного паспорта на вказаний житловий будинок, виготовлений КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» станом на 17 вересня 2008 року, слідує, що на час виготовлення технічного паспорта сіни літера «а» відсутні. Також вказаний технічний паспорт не містить жодних вказівок на наявність будь-яких самовільно збудованих об'єктів на земельній ділянці. (а.с. 21-24). Досліджуючи матеріали інвентаризаційної справи №13485 на будинковолодіння по [ADDRESS] судом встановлено, що в матеріалах інвентаризаційної справи міститься акт поточних змін, з якого вбачається, що техніком [PERSON] 15.09.2008 проведено обстеження в натурі по [ADDRESS] та виявлено знесення сараїв «в», «б», убиральні і прибудови «а». (а.с. 183) З метою надання пояснень щодо матеріалів інвентаризаційної справи в судове засідання, в якості спеціаліста, викликався працівник Комунального підприємства «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації». В судовому засіданні представник КП «ВМБТІ» Тимощук Є.В. пояснив, що по матеріалам інвентаризаційної справи №13485 вбачається, що станом на вересень 2008 року на території будинковолодіння по [ADDRESS] самовільно збудованих об'єктів не значиться. З огляду на наведене слідує висновок про те, що на час домовленості сторін про купівлю-продаж будинку та написання розписки про отримання завдатку (24.10.2008), перешкод щодо укладення договору купівлі-продажу, з підстав наявності самочинно збудованих прибудов, у відповідача не було. Посилання позивача та його представника на постанову приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка В.Б. про відмову у вчиненні нотаріальної дії №310/02-31 від 24 квітня 2018 року, як на доказ відсутності у відповідача документів для посвідчення договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, судом до уваги не приймається, оскільки нотаріусом не надсилався запит до КП «ВМБТІ» щодо наявності або відсутності самовільно збудованих або перепланованих будівель. Щодо витягу з Державного земельного кадастру по земельній ділянці, то такий витяг має можливість сформувати й сам нотаріус при здійсненні посвідчення відповідного правочину. Посилання позивача та його представника на те, що сіни літера «а», площею 10,8 кв.м, які у технічному паспорті на житловий будинок індивідуального житлового фонду [ADDRESS], виготовленому 16 травня 2005 року, зазначені як збудовано самовільно, та прибудова «а1», яка на підставі акту комісії про прийняття в експлуатацію об'єктів нерухомого майна, побудованих (переобладнаних, перепланованих) з 6 серпня 1992 року без дозволу на виконання будівельних робіт у місті Вінниці від 25 червня 2018 року введена в експлуатацію, є однією і тією ж спорудою з огляду на їх технічні характеристики судом до уваги не приймається, оскільки тотожність цих об'єктів не є предметом доказування у даній справі. При цьому, наявність чи відсутність ознак тотожності сіней «а» та прибудови «а1», не мають правового значення, оскільки не спростовують висновки суду, щодо відсутності у відповідача станом на вересень-жовтень 2008 року перешкод щодо укладення договору купівлі-продажу, з підстав наявності самочинно збудованих прибудов. (по матеріалах інвентаризаційної справи) Посилання позивача та його представника на те, що відповідач розпочала процедуру введення в експлуатацію самовільно збудованої прибудови «а1» лише після звернення позивача до суду з даним позовом судом також не приймається до уваги, оскільки, як уже неодноразово зазначалося, сторонами не було узгоджено конкретних строків для укладання договорів купівлі-продажу. Що стосується правової природи сплачених позивачем відповідачу коштів в сумі 47000,00 доларів США, відповідно до розписки від 24 жовтня 2008 року, суд звертає увагу на наступне. Згідно з частинами першою та третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке, в даному випадку, повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки. Однак, оскільки договори купівлі-продажу будинку й земельної ділянки, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 47000,00 доларів США є авансом. Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 13 вересня 2013 року по справі №6-176цс12. Однак, посилання позивача на зазначений висновок Верховного Суду України, як на підставу для задоволення позовних вимог, суд вважає помилковим, оскільки обставини справи та підстави позовних вимог у справі, яка переглядалася Верховним Судом України, не є тотожними з обставинами справи, які встановлено судом в межах даної справи, а суттєво відрізняються між собою. Зокрема, у справі, яка переглядалася Верховним Судом України, судами встановлено, що: «14 липня 2008 року між сторонами було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Позняковою С.В. і зареєстрований у реєстрі за № 2408. Згідно з п. 1 указаного договору сторони зобов'язалися не пізніше 14 жовтня 2008 року укласти договори купівлі-продажу будинку [ADDRESS] та частин двох земельних ділянок, що знаходяться на вул. Старокиївській у смт Козині у районі РЖК "Альбатрос" Обухівського району Київської області. Також установлено, що у визначений попереднім договором строк основні договори купівлі-продажу укладені не були» Однак, як встановлено судом у даній справі, попереднього договору щодо укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] не укладалося, а надано лише розписку, яка не є попереднім договором в розумінні ЦК України. Крім того, строків укладення договорів купівлі продажу сторонами не визначалося. При цьому, суд звертає увагу та те, що відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Таким чином, не дивлячись на те, що договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] позивачем та відповідачем укладено не було, фактично відповідач [PERSON] свої зобов'язання щодо передачі майна позивачу виконала, оскільки як встановлено судом та зазначено вище з вересня 2008 року по даний час, позивач разом зі своєю дружиною та донькою, проживає у вказаному будинку, зареєстрований у ньому та впродовж десяти років використовував його для власних потреб. (а.с. 12-13). Натомість доказів сплати позивачем усієї вартості будинку та земельної ділянки (69000 доларів США) останнім не надано та відповідно матеріали справи не містять. В цьому контексті слушними та такими, що приймаються до уваги, є посилання представника відповідача на те, що позивач на даний час не бажає придбавати будинок у відповідача за 69000,00 доларів США, оскільки його ринкова вартість на даний час, в порівнянні з 2008 року, значно менша. Однак, зміни, які відбулися на ринку нерухомості та зниження ринкової вартості нерухомого майна, яке перебуває в користуванні позивача, за відсутності перешкод зі сторони відповідача щодо укладення відповідних правочинів, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами визначеними у частині перші статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, суд вважає, що оскільки з вересня 2008 року по даний час, позивач зі своєю сім'єю фактично проживає в оспорюваному будинку, зареєстрований у ньому та впродовж десяти років використовував його для власних потреб, а також враховуючи те, що судом не встановлено зі сторони відповідача наявності перешкод для реалізації домовленості щодо купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки, права позивача, на даний час, відповідачем не порушені. При цьому, в разі встановлення інших обставин, які свідчитимуть про ухилення відповідача щодо укладення договорів купівлі-продажу вищевказаного будинку та земельної ділянки, позивач не позбавлений можливості звернення до суду з позовом про повернення авансу в загальному порядку. Що стосується посилання відповідача та її представника на пропуск позивачем строків позовної давності, то такі посилання судом до уваги не приймаються, з огляду на таке. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з частинами першою та другою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, за зобов'язаннями строк виконання яких не визначений, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Як встановлено судом, сторони досягнувши у 2008 році домовленості, щодо купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, не визначили граничного строку для укладання таких договорів, та до квітня 2018 року це питання сторонами не ініціювалося. З матеріалів справи вбачається, що вперше після написання розписки, позивач [PERSON] спільно з відповідачем [PERSON] звернулися до нотаріуса про укладення договорів купівлі-продажу лише у квітня 2018 року, однак 24 квітня 2018 року, постановою приватного нотаріуса Лукашенка В.Б. № 310/02-31було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Таким чином, лише в квітні 2018 року позивач міг допускати можливість існування обставин, які б свідчили про порушення його прав. При цьому, 27 квітня 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом, а відтак строк позовної давності не пропущено. Крім того, в разі недоведеності обґрунтованості позовних вимог строки позовної давності не мають правового значення. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями статей 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищевикладене, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про стягнення сплаченого авансу в сумі 1234715,62 грн., не знайшли своє підтвердження, не ґрунтуються на законі, а тому позов не підлягає задоволенню. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, оскільки в задоволенні позову відмовлено, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. Щодо відшкодування сторонам витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Частиною другою статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові на позивача. Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову, підстави для відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу відсутні. При цьому, представник відповідача в судовому засіданні просила відшкодувати відповідачу витрати пов'язані з правничою допомогою адвоката. Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, а згідно з частиною третьою вказаної статті до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Пунктом 1 частини другої статті 137 ЦПК України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Інтереси відповідача у даній справі представляла адвокат [PERSON] (свідоцтво №409 від 24.04.2008р.) на підставі договору про надання правничої допомоги №15/18 від 11.05.2018р. та ордеру серії ВН №068010 від 14.06.2018р. (а.с. 114, 115, 233). Згідно розділу 4 договору № 16/18 про надання правничої допомоги, винагорода адвоката у справах майнового характеру за надані послуги становить 10% ціни позову (присудженої судом суми) та виплачується протягом десяти днів з дня набуття рішення суду законної сили. Як доказ понесення витрат на правничу допомогу представником відповідача надано квитанцію до прибуткового касового ордеру №15 від 11.05.2018р. про сплату 10400,00 грн. на підставі угоди-договору №15/18 від 11.05.2018р. (а.с. 234) Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Суд звертає увагу на те, що представником відповідача не надано суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Проте, при вирішенні питання щодо витрат відповідача на правничу допомогу суд враховує, що представник відповідача консультувала відповідача з приводу правової позиції, готувала відзив на позовну заяву та приймала участь в судових засіданнях 14.06.2018, 05.07.2018, 20.09.2018, 03.10.2018 та 12.10.2018 загальною тривалістю близько 6 (шести годин), що вбачається з протоколів судових засідань. Згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, частиною шостою статті 137 ЦПК України передбачено, що обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Однак, клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, позивачем та його представником не заявлялося. Таким чином, враховуючи складність справи, тривалість часу перебування адвоката в судових засіданнях, ціну позову, важливість значення справи для сторін та відсутність клопотання позивача чи його представника про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, суд погоджується з розміром оплати послуг адвоката [PERSON], а відтак з позивача на користь відповідача слід стягнути 10 400,00 грн. понесених [PERSON] судових витрат, пов'язаних з правничою допомогою адвоката. Згідно з частиною дев'ятою та десятою статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. З матеріалів справи вбачається, що ухвалою суду від 3 травня 2018 року заяву позивача про забезпечення позову було задоволено та: - накладено арешт на житловий будинок з господарськими будівлями під номером [ADDRESS], який належить на праві власності [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 09 червня 2005 року Таран Н.Г., державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №4-888; - накладено арешт на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданого 15 листопада 2007 року управлінням земельних ресурсів у м. Вінниці Вінницької області; - накладено арешт на квартиру [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) на підставі рішення Третейського суду для вирішення конкретного спору від 29 жовтня 2008 року. (а.с. 79-81). З огляду на ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 3 травня 2018 року. На підставі викладеного та

Outcome: approved