Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

До Оратівського районного суду Вінницької області 29.12.2018 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позивач свої вимоги обґрунтувала тим, що 05.09.2017 року відповідно до розписки від 05.09.2017 року позивач позичила [PERSON] 45000 доларів США, що становило в еквіваленті на національну валюту України погоджену сторонами 1177290 грн., на строк до 01.01.2018 року. 26.12.2017 року відповідач написав іншу розписку про те, що 05.09.2017 року ним було отримано позику 45000 доларів США відповідно до розписки від 05.09.2017 року, згідно якої відповідач повинен був повернути кошти позивачу до 01.01.2018 року. За домовленістю, строк повернення коштів продовжено на 2 місяці до 29.02.2018 року та відповідач зобов`язується повернути 45000 доларів США. За користування коштами протягом січня та лютого 2018 року [PERSON] зобов`язується сплатити [PERSON] 3 % за кожен місяць від позиченої суми. Однак, у строки, передбачені розписками, відповідач кошти не повернув і відмовляється виконувати взяті на себе зобов`язання. Отже, позивач просить стягнути з [PERSON] заборгованість за розписками від 05.09.2017 року та від 26.12.2017 року в сумі 47700 доларів США (45000 доларів США сума позики; 2700 доларів США проценти за період січень, лютий 2018 року, передбачені договором позики від 26.12.2017 року), а також 119357,08 грн. (50720,34 грн. проценти за період з 05.09.2017 року по 01.01.2018 року за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України); 23899,72 грн. 3% річних за період з 01.03.2018 року по 02.11.2018 року згідно статті 625 ЦК України; 44737,02 грн. індекс інфляції за період з 01.03.2018 року по 01.10.2018 року згідно статті 625 ЦК України. Ухвалою суду від 10.11.2020 року справу прийнято до провадження судді Климчука С.В., та з врахуванням вимог ст. 274 ЦПК України вирішено розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи на 10.12.2020 року. В підготовче судове засідання 10.12.2020 року відповідач [PERSON] не з`явився, причини неявки суду не повідомив. За таких обставин, розгляд підготовчого судового засідання було відкладено на 12.01.2021 року. Ухвалою суду від 12.01.2021 року, продовжено строк підготовчого провадження у справі №127/28606/18 на тридцять днів до 11.02.2021 року з ініціативи суду, відкладено розгляд підготовчого судового засідання цивільної справи №127/28606/18 на 11.02.2021 року. 11 лютого 2021 року позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, натомість 09.02.2021 року (Вх.№408/21-Вх) від представника позивача адвоката Лещенко С.В. надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, у зв`язку з частковим погашенням боргу [PERSON] на загальну суму 18 200 доларів США, та у зв`язку з зменшенням розміру позовних вимог, представник позивача просить суд: стягнути з відповідача залишок боргу за договором позики в розмірі 26 800 (двадцять шість тисяч вісімсот) доларів США (згідно курсу НБУ станом на 09.02.2020 року становить 744236,00 грн.), стягнути з відповідача проценти, передбачені договором позики від 26.12.2017 року - 2700 (дві тисячі сімсот) доларів США (згідно курсу НБУ станом на 09.02.2020 року становить 74979,00), а також проценти за користування позикою, 3 % та інфляційні витрати в загальному розмірі 119357,08 грн. В підготовче судове засідання 11.02.2021 року відповідач [PERSON] повторно не з`явився. Ухвалою суду від 11.02.2021 року прийнято до розгляду заяву від 09.02.2021 року про зменшення розміру позовних вимог та долучено до матеріалів справи №127/28606/18. Закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 березня 2021 року. У зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання 10.03.2021 року судове засідання відкладено на 08.04.2021 року. У зв`язку з повтрною неявкою відповідача в судове засідання 08.04.2021 року судове засідання відкладено на 20.05.2021 року. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася. Проте, в матеріалах справи є клопотання позивача від 25.03.2021 року про розгляд справи за її відсутності та за відсутності її представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про час, день та місце розгляду справи, шляхом скеровування судових повісток по місцю реєстрації. При цьому, конверт із судовою повісткою, надісланий на адресу реєстрації відповідача [PERSON] ( [ADDRESS] ) повернуто до суду з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". За змістом пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 р. № 270 у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою, не пізніше ніж через п`ять календарних днів, з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, закінчення встановленого строку зберігання. Відповідно до ч. 2, 4, 6, 7 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно п. 4 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Отже, у разі якщо судове повідомлення направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною чи встановленою судом інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи, і повернуто відділом поштового зв`язку з посиланням на відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, відмовою адресата від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Статтею 43 ЦПК України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо. Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України"). У рішеннях Європейського суду з прав людини у справі "Шульга проти України" та справі "Красношапка проти України" зазначено, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ та організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними. До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010). Враховуючи отримання сторонами ухвал суду, в яких встановлено час на вчинення процесуальних дій, з огляду на наявність доказів про обізнанність позивача про час і місце розгляду справи, та у зв`язку з неподанням відповідачем у визначений ухвалою суду строк ні відзиву на позов, ні інших письмових клопотань, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до положень ст. 178 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 05.09.2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 45 000 доларів США, що становило в еквіваленті на національну валюту України погоджену сторонами 1177290 грн., на строк до 01.01.2018 року. 26.12.2017 року відповідач написав іншу розписку про те, що 05.09.2017 року ним було отримано позику 45000 доларів США відповідно до розписки від 05.09.2017 року, згідно якої відповідач повинен був повернути кошти позивачу до 01.01.2018 року. За домовленістю, строк повернення коштів продовжено на 2 місяці до 29.02.2018 року та відповідач зобов`язується повернути 45000 доларів США. За користування коштами протягом січня та лютого 2018 року [PERSON] зобов`язується сплатити [PERSON] . 3 % від позиченої суми за кожен місяць. Відповідно до розписки від 24.02.2020 року, [PERSON] було передано 15000 доларів США [PERSON] , в рахунок боргу [PERSON] . Як вбачається з розписки від 24.02.2020 року, 1500 доларів США були передані [PERSON] , в рахунок боргу [PERSON] . Квитанцією від 27.02.2020 року підтверджується грошовий переказ на суму 1000 доларів США. Як вбачається з квитанції від 18.05.2020 року, було здійснено грошовий переказ на суму 300 доларів США. Квитанцією від 20.07.2020 року підтверджується грошовий переказ на суму 200 доларів США. Згідно квитанції від 01.10.2020 року, було здійснено грошовий переказ на суму 200 доларів США. У зв`язку з частковим погашенням боргу [PERSON] на загальну суму 18 200 доларів США, залишок боргу за договором позики, який підлягає стягненню з відповідача становить: основний борг - 26 800 (двадцять шість тисяч вісімсот) доларів США (згідно курсу НБУ станом на 09.02.2020 року становить 744236,00 грн.), проценти, передбачені договором позики від 26.12.2017 року - 2700 (дві тисячі сімсот) доларів США (згідно курсу НБУ станом на 09.02.2020 року становить 74979,00 грн.), а також проценти за користування позикою, 3% річних та інфляційні витрати в загальному розмірі 119357,08 грн. Отже, між сторонами виникли договірні правовідносини щодо позики. Визначаючись щодо спірних правовідносин та встановлених обставин, суд керується наступним. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, суд зазначає, що згідно правової позиції, викладеної у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18, Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3% за січень-лютий 2018 року (згідно розписки від 26.12.2017 року) в сумі 2700,00 доларів США та 3 % річних за період з 01.03.2018 року по 02.11.2018 року (згідно ст. 625 ЦК України) в сумі 913,57 доларів США є обгрунтованими та підлягають задоволенню і стягненню з відповідача саме в іноземній валюті (доларах США). При цьому, суд наводить свій розрахунок 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України: з 01.03.2018 року по 02.11.2018 року - 247 днів, 45000*3%:365*247 днів = 913,57 доларів США. Також ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норма ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17). Зважаючи на те, що зобов`язання у договорі позики від 05.09.2017 року визначене в іноземній валюті, вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача 44737,02 грн. індексу інфляції є безпідставними та задоволенню не підлягають. Крім того, суд також не може погодитися із позивачем щодо стягнення з боржника процентів за користування отриманими в борг коштами за період з 05.09.2017 року по 01.01.2018 року в розмірі 50720,34 грн, нарахованими відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України на суму боргу в іноземній валюті, з огляду на таке. Предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США та розмір одержання процентів його умовами передбачено лише за два місцяі (січень-лютий 2018 року). Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14. Однак, частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року№ 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV). Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку. Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУвстановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 (далі - Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку. Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо. Отже, облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Крім того, висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. Враховуючи, що частиною першою статті 1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана у гривні, оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав. Отже, у випадку отримання позики в іноземній валюті без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування. Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам першій, третій статті 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника. Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18. Таким чином, вимоги позивача [PERSON] про стягнення з відповідача процентів за користування отриманими в борг коштами за період з 05.09.2017 року по 01.01.2018 року в розмірі 50720,34 грн, нарахованими відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України на суму боргу в іноземній валюті на рівні обліковою ставки НБУ задоволенню не підлягають. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. На час розгляду справи судом, відповідачем не надано суду беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України та доказів повного погашення суми боргу за укладеним договором позики згідно розписок від 05.09.2017 року та від 26.12.2017 року. З урахуванням наявності розписки про отримання позики, суд приходить до висновку щодо невиконання відповідачем зобов`язань за укладеним договором позики та частковим його погашенням на загальну суму 18 200,00 доларів США. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 05.09.2017 року підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за розписками від 05.09.2017 року і від 26.12.2017 року в розмірі 26800,00 доларів США - сума основного боргу позики; 2700,00 доларів США - проценти передбачені договором позики від 26.12.2017 року, за період січень-лютий 2018 року; 913,57 доларів США - 3% річних за період з 01.03.2018 року по 02.11.2018 року згідно ст. 625 ЦК України. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням положень статті 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (93,47% - відсоткове співвідношення щодо задоволених вимог), що становить 8234,71 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial