Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК" про визнання умов кредитного договору від 28.05.2013 року № КАВНКФ/1012067.3 щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 882 грн. недійсною з моменту укладення договору та зобов'язати ПАТ "УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК" комісію сплачену [PERSON] за кредитним договором від 28.05.2013 року № КАВНКФ/1012067.3 зарахувати в погашення кредиту. В позовній заяві в підтвердження позовних вимог позивач зазначив, що 28.05.2013 року між [PERSON] та ПАТ "УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК" було укладено кредитний договір № КАВНКФ/1012067.3. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору, банк зобов'язується надати позичальнику в тимчасове користування довгостроковий кредит, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити комісії банку і проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, встановлених даним кредитним договором. Крім того, згідно п. 4.3. кредитного договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку щомісячно не пізніше останнього числа поточного місяця - комісію за супровід кредитного договору у розмірі 0,7% від суми кредиту, вказаної у п. 1.2 договору. Позивач вважає кредитний договір від 28.05.2013 року № КАВНКФ/1012067.3, укладений з ПАТ "УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК", в частині зобов'язання позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 882 грн недійсним, так як встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обсуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, дала пояснення аналогічні зазначеним в позовній заяві та пояснила, що [PERSON] дізнався про порушення його прав лише після отримання у адвоката юридичної консультації від 21.11.2016 № 5/16. Представник відповідача Хоміч А.А. в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову та пояснив, що позивач при підписанні кредитного договору підтвердив, що йому надана повна інформація про всі умови кредитування банком фізичних осіб і з усіх запрпонованих позичальником обрав саме дані умови кредитування, що містяться в цьому кредитному договорі. Крім того, просив відмовити позивачу в задоволенні позову в зв'язку з тим, що на даний час сплинув строк позовної давності, так як позивачу було відомо про умови кредитного договору з моменту його підписання тобто з 28 травня 2013 року, а позивач звернувся з позовом про визнання умов кредитного договору лише 28 грудня 2016 року. Вислухавши пояснення сторін, перевіривши письмові докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоводенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ "УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК" було укладено кредитний договір № КАВНКФ/1012067.3. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору, банк зобов'язується надати позичальнику в тимчасове користування довгостроковий кредит, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити комісії банку і проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, встановлених даним кредитним договором. Крім того, згідно п. 4.3. кредитного договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку щомісячно не пізніше останнього числа поточного місяця - комісію за супровід кредитного договору у розмірі 0,7% від суми кредиту, вказаної у п. 1.2 договору. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 28 травня 2013 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів» За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Враховуючи викладене, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року № 6-1746цс16, яка у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування судами при застосуванні таких норм права. Однак позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Як роз'яснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Задовольняючи клопотання відповідача щодо застосування наслідків пропущення строку позовної давності суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 265 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтями 256, 257, 258 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - в один рік. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частини 1 і 5 ст. 261 ЦК України). Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ "УКРАЇНСЬКИЙ БІЗНЕС БАНК" було укладено кредитний договір № КАВНКФ/1012067.3 28.05.2013 року. Позивач при підписанні кредитного договору підтвердив, що йому надана повна інформація про всі умови кредитування банком фізичних осіб і з усіх запрпонованих позичальником обрав саме дані умови кредитування, що містяться в цьому кредитному договорі. Всі умови договору були узгоджені сторонами добровільно, а пункт 4.3 кредитного договору передбачає плату комісії за супровід кредитного договору, позивач підписав договір, попередньо ознайомившись із його змістом та погодившись із ним. Крім того позивач погоджуючись з умовами кредитного договору тривалий час користувався ним, справно сплачував саму суму кредиту, проценти за користування кредитом та комісію аж до 11.11.2014 року включно, тобто до цього часу погоджувався з усіма його умовами, в тому числі і передбаченими в п.4.3 стосовно комісії за супровід кредитного договору. Таким чином, перебіг строку позовної давності починається саме від дня укладення кредитного договору, а саме з 28.05.2013 року, а не з листопада 2016 року (з дня отримання юридичної консультації по цьому питанню), як на це зазначив представник позивача в судовому засіданні. Звернувшись до суду з даним позовом 28.12.2016 року, позивач пропустив трирічний строк позовної давності, оскільки він закінчився ще 28.05.2016 року. Позивач не просив поновити строк звернення до суду та не надав суду обґрунтованих доказів щодо наявності поважних причин для пропуску строку звернення до суду з вимогою про визнання умов кредитного договору недійсним. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищевикладене, позивачем пропущений строк звернення до суду з вимогою про визнання умов кредитного договору недійсним, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі ст.ст. 257, 261, 264, 265, 267, 1054 ЦК України та

Outcome: dismissed