Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-19 00:00:00

В грудні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на житловий (63,3м) будинок і інші споруди, які знаходяться на земельній ділянці відповідно до "Технічного паспорта" за адресою: [ADDRESS], на виділеній йому в 1992 році земельній ділянці 900 м.кв., яка знаходиться в його користуванні ввесь цей час (двадцять два роки). В обґрунтування позову позивач вказав на те, що в 1992 році йому, як працівнику ВО Південмашу, рішенням профкому і адміністрації підприємства виділено земельну ділянку в Красногвардійському районі м. Дніпропетровська. Надання земельної ділянки підтверджено рішенням райвиконкому № 318/1 від 24.07.1992 року за адресою [ADDRESS]. Поштова адреса надана цим ділянкам рішенням міського голови м. Дніпропетровська № 671/2 від 30.06.1998 року. За ці роки не одноразово зверталися до міської ради про безкоштовне оформлення виділеної земельної ділянки з наданням земельного акту і кадастрового номера відповідно до конституційних норм (про безкоштовне первинне одержання землі у власність), але в зв'язку з неодноразовими змінами правил оформлення, цей процес затягнувся на роки. На сьогодні чергове звернення позивача до міськради за новими правилами оформлення під № 13/3950 від 29.10.2014 року лежить в міській раді чекає чергу. В 2013 році вийшов наказ Мін. Регіон. Розвитку. № 95 від 19.03.2013 року про прийняття в експлуатацію самочинно зведених житлових будинків з розробленням технічного паспорта і складанням технічного звіту на споруди. Ця документація виконана відповідно до вимог, але дію наказу зупинено. Питання державної реєстрації домоволодіння без рішення суду органом реєстрації не вирішується, що не дає можливості дорослим дітям позивача в законний спосіб оселитися в збудованому будинку, загальною площею 63,3 м.кв. Ухвалою суду до участі у дану справу була залучена Дніпропетровська міська рада в якості співвідповідача. Позивач в судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити. При цьому, посилався на обставини, викладені в позовній заяві. Представник Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача та просила відмовити йому в повному обсязі зазначивши, що спірне домоволодіння не введено в експлуатацію. Позивач не звертався до Дніпропетровської міської ради з заявою про отримання земельної ділянки на якій розташоване спірне домоволодіння для отримання її в оренду. Таким чином, позивачем не надано доказів для визнання за ним права власності на самочинне збудоване домоволодіння. Крім того, пояснила, що доказів того, що відсутні сусіди в спірному домоволодінні позивачем не надано. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У судовому засіданні встановлено, що спільним рішенням Генерального директора, профспілкового комітету та Ради трудового колективу позивача в 1992 році було включено в забудову індивідуальних житлових будинків в с. Краснопілля (а.с.4). Позивач в судовому засіданні посилався на ксерокопію рішення Виконавчого комітету Красногвардійського району Ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 24 липня 1992 року за № 318/1 "Про відведення земельної ділянки для будівництва житлового будинку в с. Краснопілля", яким йому була відведена земельна ділянка [ADDRESS] для будівництва житлового будинку площею 800 кв.м. постійного користування (а.с.5), що також підтверджується ксерокопією повідомлення Виробничого об'єднання "Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова" від 22.07.2009 року за вих. № 186/443 (а.с.6). Але дані ксерокопії належним чином не завірені, оригінали цих документів суду не представлено. У відповідності до ксерокопії розпорядження Дніпропетровського міського голови від 30.06.1998 року за № 671/2 "Про присвоєння поштових адрес житловим будинкам в індивідуальній забудові Виробничого об'єднання "Південний машинобудівний завод", належним чином не завіреної, в районі вул. Новопартизанської та вул. Великої (Красногвардійський район)" житловому будинку [ADDRESS] було присвоєно адресу - [ADDRESS] (а.с.7-8). 10 грудня 2013 року приватним підприємством "Парадізбуд" був виготовлений технічний паспорт, інвентаризаційна справа № 157, на житловий будинок [ADDRESS], згідно якого домоволодіння складається з житлового будинку літ. А-2 загальною площею 63,3 кв.м., гаражу літ. Б, душу літ. В, вбиральні літ. Г, навісу літ. Д, споруд № 1,2,І. Згідно вказаного технічного паспорту спірне домоволодіння з прибудовами збудоване в 1992 році та розташоване на земельній ділянці площею 931 кв.м. При цьому, позивач в судовому засіданні вказав, що спірне домоволодіння було збудоване ним у період з 1996 року по 2013 рік, а саме в 1996 році будівництво розпочато, а закінчено в 2013 році. Стосовно того, що спірне домоволодіння збудоване ним на земельній ділянці площею 931 кв.м. позивач погодився, що на 131 кв.м. більше ніж йому було виділено рішенням Виконавчого комітету Красногвардійського району Ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 24 липня 1992 року за № 318/1. Позивач просив визнати за ним право власності на вищевказане домоволодіння з прибудовами згідно технічного паспорта. Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. ч. 2-3 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Як роз'яснив абз. 3 п. 12 та п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)", вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Виходячи зі змісту частини третьої статті 376 ЦК, при доведенні визначених нею умов суд може визнати право власності на самочинно збудоване майно також за особою, яка його збудувала, якщо після закінчення будівництва земельну ділянку цій особі було передано у власність або надано у користування, або з власником земельної ділянки, на якій розміщено майно, укладено договір суперфіцію (частина перша статті 413 ЦК) відповідно до її цільового призначення. Так, позивач за виділенням 131 кв.м. земельної ділянки, які він самовільно зайняв при будівництві спірного домоволодіння, у встановленому законом порядку до відповідних органів не звертався. До компетентних органів для вводу спірного домоволодіння в експлуатацію позивач також не звертався. При цьому, згідно технічного паспорту на спірне домоволодіння, воно збудоване в 1992 році, проте, сам позивач в судовому засіданні вказав, що воно (домоволодіння) збудоване у період з 1996 року по 2013 рік. Кріс того, відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, позивачем не було надано доказів того, що самочинно збудоване ним домоволодіння не порушує права суміжних землекористувачів. Позивач в судовому засіданні вказав, що сусідів до збудованого ним домоволодіння немає. Разом з тим, позивачем була надана фото таблиця з фотографіями спірного домоволодіння, на яких вбачається, що поряд із земельною ділянкою на якій збудоване спірне домоволодіння, також, розташовані земельні ділянки на яких збудовані будинки. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та документи, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed