Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

02 жовтня 2020 року позивач АТ КБ "ПриватБанк" звернувся до Березнегуватського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 32411,04 грн. Як на підставу позовних вимог вказано, що відповідач звернувся до ПриватБанку про надання кредитних послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 26.09.2008 року, згідно якої отримав кредит в розмірі 2900 грн, який в подальшому був збільшений до 23000 грн., а потім зменшений до 0 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Через неналежне виконання позичальником грошових зобов`язань станом на 24.08.2020 року утворилася заборгованість в сумі 32411,04 грн., яка складається з: 24054,79 грн. заборгованості за тілом кредиту; 8356,25 грн. заборгованості за простроченими відсотками. Ухвалою Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 28.10.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У вказаній ухвалі позивачу на підтвердження заявлених вимог було рекомендовано надати до суду всі наявні докази щодо основної суми заборгованості відповідача, розрахунки нарахованих відсотків, пені, штрафів, тощо. Крім того, надати наявні документи, в яких зазначені основні умови кредитування (приєднання до Умов та правил договору), з якими його ознайомлено під розписку, зокрема, щодо відсоткової річної ставки, порядком повернення кредиту, а також надання інформації щодо наслідків невиконання зобов`язань. Також роз`яснені положення ст.367 ЦПК України відносно того, що докази, які не було подано до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. У судове засідання сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Так, у поданій до суду письмовій заяві представник ПриватБанку просив розглянути справу за його відсутності та задовольнити позовні вимоги, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Позивачем на виконання ухвали Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 28.10.2020 року у судове засідання не надано інших додаткових доказів. Від відповідача до суду надійшла заява, в якій вона просити розглянути справу за її відсутності, заперечувала проти задоволення позовних вимог. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. 26.09.2008 року між акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем укладено договір б/н у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, згідно з умовами якого позичальник отримав кредит у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У підписаній анкеті-заяві зазначено, що відповідач підписавши її надав свою згоду, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також те, що він ознайомився та погодився з договором надання банківських послуг до його укладення і згодний з його умовами, екземпляр якого отримав самостійно шляхом роздруківки з офіційного сайта www.privatbank.ua. Позивач додав до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на сайті https://privatbank.ua/, а також зміни до нього, підпис на яких позичальника відсутні (а.с.16-25). Також позивач надав довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", в якій зазначено базову відсоткову ставку, розмір щомісячних платежів, строк їх внесення, розмір комісії, пені та штрафів за порушення строків платежів, з чим відповідач ознайомився під підпис (а.с.15). Відповідно до розрахунку позивача, через неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань станом на 24.08.2020 року утворилася заборгованість в сумі 32411,04 грн., яка складається з: 24054,79 грн. заборгованості за тілом кредиту; 8356,25 грн. заборгованості за простроченими відсотками. Факт руху грошових коштів на картковому рахунку відповідача, позивач підтвердив випискою за період з 26.09.2008 року по 01.06.2020 року, складеної станом на 27.08.2020 року (а.с.35-43), а також довідкою про картки видані відповідачу відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору, під номером 5577212901392525, терміном дії до грудня 2011 року (а.с.12-13). Виписка по рахунку згідно Переліку типових документів, затверджених наказом Міністерством юстиції України від 12.04.2012 №578/5, має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі. За правилами статей 526, 530, 610 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статі 611 ЦК України). Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі статтею 638 цього ж Кодексу, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) викладено правову позицію про те, що Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений. Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного правового регулювання. Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, про що визначено в статті 209 ЦПК України. Зі статті 213 ЦПК України слідує, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі надані сторонами. Матеріали справи не містять підтверджень того, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Роздруківка із сайту позивача Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг не може бути належними доказами, оскільки ці докази повністю залежать від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити відповідні зміни до умов та правил споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 по справі № 6-16цс15 і не спростовано позивачем при розгляді цієї справи. За такого, додані до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, суд розцінює як неналежний доказ. Між тим, підписана відповідачем Анкета-Заява про приєднання до умов кредитування та Довідка про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", виписка по особовому рахунку, розрахунок заборгованості за договором, довідка про видані відповідачу кредитні картки, є належними і допустимими доказами та підтверджують про наявність між сторонами кредитних відносин. Згідно власноручно підписаної відповідачем довідки про Умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» вбачається, що Банком та [PERSON] були, зокрема, погоджені тип кредитної лінії укладеного ними кредитного договору - відновлювальна, базова відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць, розмір та строк внесення щомісячних платежів 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості у строк до 25-го числа місяця, а також розмір та порядок нарахування пені і штрафу за несвоєчасне погашення заборгованості, а саме: пеня складається із базової процентної ставки/30, що нараховується кожний прострочення, +1% від заборгованості, але не менш 10грн. на місяць, штрафу 250грн. + 5% від суми позову (а.с.15). Такі обставини свідчать про прийняття позичальником запропонованих йому Банком умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору на узгоджених сторонами конкретних умовах кредитування. Зі змісту довідки про надання кредитних карток, виписки по особовому рахунку та розрахунку заборгованості наданого Банком, вбачається, що відповідно до кредитного договору від 26.09.2008 року б/н, відповідач [PERSON] отримала кредитну карту № [NUMBER] , користувалася позиченими грошима, знімаючи готівку, які потім повертала (а.с.4-13, 35-43). Втім, як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором, за період користування кредитною карткою [PERSON] зняла кредитних коштів на загальну суму 69675,18 грн. (а.с.4-11), проте поповнення здійснила на суму 81783,53 грн., тим самим повністю погасивши Банку заборгованість за тілом кредиту та за відсотками (8356,25 грн.) заявленими в позові, на підтвердження яких надано розрахунок. Проте позивач, станом на дату пред`явлення позову, розрахував суму боргу без урахування повернутих грошей за простроченим тілом кредиту та без добровільно сплачених відсотків, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини другої ст.89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому, суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Оскільки позивачем не доведено наявність заборгованості відповідача за тілом кредиту, а також відсотками, враховуючи те, що відповідач вніс Банку більшу суму коштів, ніж використав, що підтверджується розрахунком позивача, а тому за недоведеності суми боргу, вимога про стягнення заборгованості за тілом кредиту та прострочених відсотків, задоволенню не підлягає. Вимог щодо стягнення з відповідача будь-якої іншої заборгованості, позивачем не заявлено. З огляду на вище наведене, позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволенню не підлягають через їх недоведеність. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed