Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до [PERSON] про визнання права власності на майно за набувальною давністю. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [PERSON] в кінці 1990 року розробила дозвільні документи та встановила магазин з металевих конструкцій по [ADDRESS] , який перебував в її користуванні з 1991 року по 1997 рік. У подальшому вона перестала використовувати його за безпосереднім призначенням, а тому запропонувала позивачу користуватись вказаною будівлею, на що він погодився і почав володіти та користуватись зазначеним магазином на початку 1997 року. 19.08.1997р. між позивачем та Золотоніською міською радою народних депутатів Золотоніського району Черкаської області був укладений Договір на право тимчасового користування землею, відповідно до якого Золотоніська міська рада народних депутатів Золотоніського району, Черкаської області надала, а [PERSON] прийняв у тимчасове користування на умовах оренди строком на 3 роки земельну ділянку загальною площею 0,000913га згідно з планом землекористування. Того ж дня вказаний Договір на право тимчасового користування землею був зареєстрований в книзі записів на право тимчасового користування землею за № 22. Позивач наполягає, що в подальшому, починаючи з 1997 року і до часу звернення до суду із даним позовом він відкрито та безперервно користується вказаним магазином, який знаходиться на земельній ділянці, що позивачем орендується на підставі договорів оренди земельної ділянки, укладені із Золотоніською міською радою. Таким чином позивач, як повноправний власник з початку 1997 року відкрито та на законних підставах користується вказаним магазином, а тому вважає, що він набув права власності на нього за набувальною давністю і з метою захисту своїх прав звернувся до суду із вказаним позовом. Розгляд даної справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали суду від 26.06.2019 року. Відповідач по справі звернулася до суду із заявою відповідно до якої позовні вимоги визнала повністю, розгляд справи просила проводити за її відсутності. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Із матеріалів справи судом встановлено, що позивач та відповідач по справі домовилися про передачу позивачу у володіння та користування магазину, що знаходиться на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Починаючи з 1997 року позивач вільно, відкрито та безперервно користується вказаним магазином, що стверджується також письмовими поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які долучені до матеріалів справи та досліджені судом і сумнівів в їх достовірності не викликають. Факт відкритого та безперервного користування зазначеним магазином стверджується також договорами оренди земельної ділянки на якій знаходиться зазначений магазин, які укладені між позивачем по справі [PERSON] та Золотоніською міською радою, починаючи з 1997 року по 2016 рік. 11.11.2016 р. рішенням Золотоніської міської ради № 16-34/VII вирішено: затвердити [PERSON] технічну документацію із землеустрою щодо об`єднання двох земельних ділянок загальною площею 0,0070 га (кадастровий номер [NUMBER] ), для будівництва і обслуговування будівель торгівлі по [ADDRESS] .. Надати [PERSON] в оренду земельну ділянку площею 0,0070 га (кадастровий номер [NUMBER] )по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування будівель торгівлі терміном на 10 років. Так із останнього договору оренди землі, укладеного 05.12.2016р. між [PERSON] та Золотоніською міською радою, вбачається, що відповідно до договору оренди земельної ділянки №21, Золотоніська міська рада надала, а [PERSON] прийняв в оренду терміном на десять років земельну ділянку площею 0,0070 га по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування будівель торгівлі. 26.12.2016р. вказаний Договір оренди земельної ділянки був занесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права за № 1132945371000. При розгляді вказаної справи суд бере до уваги, що відповідач по справі позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечувала проти обставин, які викладені позивачем. Нормами ст.. 12 та ст.. 13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим кодексом. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. При вирішенні вказаної справи суд враховує, що відповідач по справі позовні вимоги визнала повністю, а отже визнала і всі відповідні обставини, якими позивач мотивує свої вимоги, а тому такі обставини, на підставі вказаних вище норм цивільного процесу додатковому доказуванню не підлягають. Матеріали справи не містять жодних підстав для сумніву щодо достовірності цих обставин. Згідно з нормами ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014р.: - Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності(п.9); Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ (п.11); Ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК. Під час розгляду позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, пред`явленого давнісним володільцем, застосуванню підлягають також положення статті 388 ЦК за наявності відповідних заперечень з боку відповідача (п.12); Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п.13) Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень")(п.14). Відповідно висновків Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладених у його постановах, прийнятих за результатами розгляду справ з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, та систематизованих у Листі Верховного Суду України "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ" від 01.07.2013р., Розділ Набувальна давність (ст. 344 ЦК): «У ЦК набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п`ять років. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Оскільки позивач добросовісно заволодів у 1997 році магазином, який знаходиться за адресою [ADDRESS] на земельній ділянці для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, площею 0,0070 га (кадастровий номер [NUMBER] ), та відкрито і безперервно володіє і користується зазначеним майном більше 10 років, то суд вважає, що останній набув права власності на нього за набувальною давністю. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009р. № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. На підставі зазначеного та

Outcome: approved