Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа, без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] , третя особа, без самостійних вимог на стороні відповідача Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Наталія Артемівна про визнання недійсним кредитного договору та визнання недійсним договору іпотеки в порядку захисту прав споживачів. Мотивуючи позовні вимоги, вказує на те, що 30 січня 2008 року між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № ML-500/012/2008, за яким, як стверджує позичальник отримав кредитні кошти у сумі 135000 доларів США. В забезпечення вищевказаного кредитного договору між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки від 30.01.2008 року. Також в забезпечення виконання зобов`язань позивача перед відповідачем 30.01.2008 року був укладений договір поруки за яким поручитель [PERSON] зобов`язалася відповідати за погашення [PERSON] кредиту. Позивач вважає, кредитний договір № № ML-500/012/2008 від 30 січня 2008 року та іпотечний договір від 30 січня 2008 року за своїм змістом, текстом суперечить положенням чинного законодавства, а відтак його слід визнати недійсним. Підставою недійсності кредитного договору позивач зазначає те, що при укладенні кредитного договору банк у порушення ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не надав їй у письмовій чи усній формі інформації щодо умови кредитування та орієнтовної сукупної вартості кредиту, а у кредитному договорі відсутній детальний розпис орієнтовної сукупної вартості кредиту (в процентному та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх супутніх послуг , а також інших фінансових зобов`язань споживача. Перед укладенням договору банк не надав їй, як позичальнику інформації для здійснення свідомого вибору, не надав інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що є на думку позивача порушенням приписів п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки позивач при укладенні кредитного договору не був ознайомлений з усіма умовами кредитування , що пропонується Банком , в обсязі і в порядку , що передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», позивач вважає , що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства , а відтак його слід визнати недійсним. Окрім того, зазначила, що договір кредиту містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків та погіршення її становища, як споживача банківських послуг, що, в свою чергу, є підставою для визнання такого договору недійсним. Позивач вказує на те, що умови оспорюваного договору відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" є несправедливими, вимоги даних законодавчих норм при укладенні кредитного договору відповідачем виконані не були. Договір кредиту на думку позивача був укладений з порушенням принципу рівності сторін та загальних засад цивільного законодавства -добросовісності. Окрім того, позивач вказує на те, що умови договору є несправедливими, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача , а отже на думку позивача викладене є достатньою підставою для визнання договору недійсним. Вказаний договір фактично передбачає виключно її відповідальність як позичальника, в той час як у даному договорі фактично відсутні положення про відповідальність відповідача, що свідчить про те, що умови договору є несправедливими, оскільки в даному випадку наслідкомтаких положень є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду їй, як споживачу банківських послуг. Вказує на те, що перелічені порушення свідчать, що кредитний договір суперечить іншим актам цивільного законодавства, тому має бути визнаний недійсним. З посиланням на викладене, просить суд визнати недійсним кредитний договір № № ML-500/012/2008 від 30 січня 2008 року з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, вказуючи, що кредитний договір суперечить актам цивільного законодавства та з підстав ст. 230 ЦК України. Окрім того, позивач вказує на те, що з метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань за кредитним договором № ML-500/012/2008 від 30 січня 2008 року, 30.01.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником прав та обов`язків якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № PML-500/012/2008, предметом якого є нерухоме майно, а саме: квартира [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцю [PERSON] . Позивач зазначає, що згідно ч.2 ст. 548 ЦК України недійсність основного зобов`язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, а відтак визнання судом кредитного договору недійсним , спричиняє недійсність договору іпотеки. За вказаних обставин, позивач просить суд ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити : визнати кредитний договір № ML-500/012/2008 від 30 січня 2008 року - недійсним; визнати договір іпотеки № PML-500/012/2008 від 30 січня 2008 року, укладений між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником прав та обов`язків якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] - недійсним. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені судом своєчасно та належним чином. Представник відповідача Яшин О.С. в судове засідання з`явився,надав пояснення по суті справи, відповідно до яких заперечив проти заявлених позовних вимог та просить суд відмовити у повному обсязі. Третя особа без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] в судове засідання з`явилася, на задоволенні позову наполягала. Заслухавши пояснення представника відповідача та третю особу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 30.01.2008 між Закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" (банк за договором) та [PERSON] (позичальник за договором) укладено кредитний договір № ML-500/012/2008 (далі - договір), відповідно до умов якого в порядку передбаченому цим договором банк надає позичальнику кредит у розмірі та валюті, визначених у частині № 1 цього договору, а позичальник приймає кредит, зобов`язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов`язання як вони визначені у цьому договорі. З метою отримання, обслуговування та погашення кредиту банк відкрив позичальнику поточний рахунок - [NUMBER]. Відповідно до пункту 2 частини № 1 договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 100 000,00 доларів США, з цільовим використанням - на споживчі цілі, зі строком повернення кредиту до 30.01.2018 року. Відповідно до пункту 3 частини № 1 договору, сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, а саме фіксований відсоток та FIDR, де фіксована відсоток становить 5,99 %, а FIDR - це процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватись банком (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку передбаченому цим договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті банку, а також в приміщенні банку (як в головному офісі так і в інших установах банку) на інформативних стендах. Відповідно до пункту 4 частини № 1 договору повернення кредиту та сплати процентів здійснюється шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів, щомісячне погашення кредиту відбувається рівними частинами з нарахуванням процентів на залишок заборгованості по кредиту. Відповідно до пункту 1.5.1. частини № 2 договору повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим договором. Згідно з пунктом 1.7.2. договору банк здійснює видачу кредиту позичальнику однією сумою чи траншами згідно з кредитною/ними заявкою/ами позичальника. Кредит надається однією сумою чи траншами шляхом дебатування позичкового рахунку позичальника та перерахування кредитних коштів за реквізитами, вказаними в кредитній/их заявці/ках позичальника, зменшених на утриману комісію банку у відповідності до тарифів та умов цього договору. Кожний наступний транш надається позичальнику за умови підтвердження ним цільового використання кожного попереднього траншу, якщо інше не передбачено цим договором. Відповідно до пункту 4.1. частини № 2 договору за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобов`язань по цьому договору позичальник несе відповідальність у порядку і на умовах, визначених в цьому договорі, а саме: за порушення прийнятих на себе зобов`язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобов`язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов`язань за кожний день прострочки. Цей договір набуває чинності з моменту підписання сторонами обох частин цього договору (дата договору) та всіх додатків до нього і діє до виконання сторонами взятих на себе зобов`язань по цьому договору в повному обсязі (пункт 7.3. договору). В подальшому між сторонами укладалися додаткові договори до кредитного договору від 30.01.2008 № ML-500/012/2008, а саме додатковий договір № 1 від 04.06.2008 року, додатковий договір № 2 від 26.02.2009 року, додатковий договір № 3 від 26.02.2009 року, додатковий договір № 4 від 01.02.2010 року, додатковий договір № 5 від 17.01.2011 року, та додатковий договір № 6 від 26.01.2012 року. В забезпечення вищевказаного кредитного договору між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки від 30.01.2008 року. Також в забезпечення виконання зобов`язань позивача перед відповідачем 30.01.2008 року був укладений договір поруки за яким поручитель [PERSON] зобов`язалася відповідати за погашення [PERSON] кредиту. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Части-ною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Як роз`яснено судам в п.14 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Аналогічну думку висловлено пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яким роз`яснено, що судам необхідно враховувати, згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України, що зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку , що вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним з підстав порушення прав позивача, як споживача кредитних послуг, через невиконання зазначеним банком вимог закону щодо надання позивачу повної, своєчасної, достовірної інформації про послугу, що є предметом договору є безпідставними, такими, що не грунтуються на вимогах закону та не підлягають до задоволення з мотивів викладених вище. Відповідно до ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору притаманна така риса, як свобода договору. Поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вона вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи. Свободу договору можна охарактеризувати як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії, вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб`єктів. Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як встановлено судом, укладаючи оспорюваний договір, сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України , договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, перш за все вимогою до чинності кредитного договору є погодження сторонами усіх істотних умов кредитного договору. Вони встановлюються , зокрема Цивільним Кодексом України (статті 1048-1052, 1054). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, до істотних умов кредитного договору належать умови, що визначають предмет договору: сума кредиту, строк (строки) та порядок його надання позичальнику, термін (терміни) і порядок повернення отриманого кредиту, розмір і порядок сплати кредитору відсотків за користування кредитом. Які-небудь інші умови (що не відносяться до предмета договору) можуть бути визнані істотними умовами кредитного договору лише за наявності спеціальної заяви однієї із сторін (кредитора або позичальника) про необхідність досягти по них угоди. Як вбачається з матеріалів справи сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору шляхом підписання тексту договору укладеного в простій письмовій формі, що відповідає вимогам законодавства. Кредитний договір був підписаний позичальником власноруч, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами. Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України , про що свідчать їх підписи на договорі. Таким чином волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто з боку позивача отримання кредиту, з боку відповідача повернення виданих коштів і отримання прибутку у вигляді плати за користування кредитом. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно до п.п. 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на які як на підставу недійсності кредитного договору посилався позивач, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених удоговорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Таким чином, підписавши 30.01.2008 року кредитний договір № ML-500/012/2008, позичальник погодився з усіма його умовами. Зокрема, при укладенні спірного кредитного договору № ML-500/012/2008 від 30.01.2008 року, позивачу Банк надав в письмовій формі та в повному об`ємі інформацію передбачену п.2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 01.12.2005 року, з якою перед укладанням та підписанням договору позивач знайомиться, а тільки потім підписує. Так , у п. 13 анкети - заяви фізичої особи [PERSON] на отримання кредиту підписаної 18.01.2011 року [PERSON] вказано, що " підписанням цієї анкети - заяви підтверджую, що Банк надав мені в письмовій формі та в повному об`ємі інформацію передбачену п.2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 01.12.2005 року, що спростовує доводи позивача щодо невиконання Банком обов`язку надання інформації позичальнику у відповідності до приписів п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Отже, на момент укладення договору позивач не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; Банк надав позивачеві в письмовій формі та в повному об`ємі інформацію передбачену п.2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 01.12.2005 року, яка передувала укладенню кредитного договору. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Части-ною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу щодо порушення прав позивача, як споживача кредитних послуг, через невиконання банком вимог закону щодо надання позивачу повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору. Ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Статті 18 та 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачають перелік несправедливих умов договору за участі споживача, зміст яких зводиться до встановлення істотних переваг виконавця послуги (дисбаланс прав та обов`язків) порівняно з положенням замовника - споживача, а діяльність виконавця послуги має бути агресивною або вводити споживача в оману. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що умови кредитного договору є несправедливими . Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Судом не встановлено наявності одночасно всіх вказаних ознак. Як вбачається зі змісту оспорюваного договору, в ньому не містяться жодні положення, які Закон України «Про захист прав споживачів» визначав би як несправедливі та такі, які спричиняють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Помилка в оцінках позичальником результату своїх дій внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення позичальником не є підставою для визнання кредитного правочину недійсним. Зі змісту Кредитного договору № ML -500/012/2008 від 30.01.2008 року вбачається, що на момент його укладення він відповідав вимогам чинного законодавства України і містив повний об`єм інформації у відповідності до ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів". Механізм ознайомлення кредитодавцями позичальників з інформацією, зазначеною у ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", було визначено з прийняттям 10.05.2007 року Правлінням Національного банку України "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" №168, які були зареєстровані у Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808 та які на час укладення оспорюваного кредитного договору ще не були прийняті. Також згідно постанови Верховного суду від 24.07.2019 року по справі № 520/8608/14-ц рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.11.2014 року про стягнення у солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML -500/012/2008 від 30.01.2008 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21.03.2019 року залишено без змін. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених статтями 203, 215, 230 ЦК України для визнання кредитного договору недійсним, будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені, в зв`язку з чим суд вважає вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним з підстав викладених у позові необґрунтованими, безпідставними оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Окрім того суд вважає необгрунтованими і недоведеними доводи позивача про наявність підстав для визнання недійсним договору іпотеки від 30.01.2008 року, укладений між ЗАТ «ОПТ Банк», правонаступником прав та обов`язків якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 680. Оскільки відсутні правові підстави для визнання недійсним кредитного договору № ML -500/012/2008 від 30.01.2008 року укладений між ЗАТ «ОПТ Банк», правонаступником прав та обов`язків якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] , то і як наслідок відсутні правові підстави для визнання недійсним договору іпотеки від 30.01.2008 року, укладений між ЗАТ «ОПТ Банк», правонаступником прав та обов`язків якого є ПАТ «ОТП Банк» та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 680.

Outcome: dismissed