Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просить стягнути з ДП «Хлібна база №73» ДАРУ на його користь заборгованість із невиплаченої заробітної плати за січень та лютий 2020 року в сумі 18603 грн. 67 коп.; середній заробіток за період затримки розрахунку з дня звільнення по день розгляду справи в сумі 105924,15 грн. Зазначає, що 01.12.2010 року його було прийнято на посаду начальника комерційного відділу ДП «Хлібна база №73» ДАРУ, 27.02.2020 року звільнено за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до даних довідки №169 ДП «Хлібна база №73» ДАРУ від 06.09.2020 року його середньоденна заробітна плата за листопад та грудень складала 264 грн. 15 коп., середньомісячна - 5547 грн. 15 коп. З моменту звільнення 27.02.2021 року та по період з 05.07.2021 року від ДП «Хлібна база №73» ДАРУ розрахункові кошти по заробітній платі йому не зараховувались. Заборгованість із нарахованої та невиплаченої заробітної плати складає 18603 грн. 67 коп. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи, причину неявки до суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надавав, у зв`язку з чим зі згоди позивача та на підставі ст.ст. 223 ч. 4, 280, 281 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 01.12.2010 року позивач був прийнятий на посаду начальника комерційного відділу Державного підприємства "Хлібна база №73" Держкомрезерву України. Згідно наказу № 34-к від 27.02.2020 року позивача було звільнено з посади за згодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до довідки Державного підприємства "Хлібна база №73" від 06.09.2020 року №170, станом на 06.09.2020 року борг підприємства по заробітній платі складає 18603,67 грн. Згідно довідки Державного підприємства "Хлібна база №76" від 06.09.2020 року №169 позивачу нараховано заробітну плату: за листопад 2019 року - 5148,90 грн., за грудень 2019 року - 5675,40 грн. Середньоденна заробітна плата складає 264,15 грн., середньомісячна заробітна плата - 5547,15 грн. Частиною 3 статті 46 Конституції України встановлено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. В силу приписів ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Положеннями ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Враховуючи викладене, вимога позивача в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 18603,67 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Разом з тим, в силу статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено, що відповідачем при звільненні позивача не проведено розрахунку по заробітній платі, тому суд дійшов висновку про те, що відповідач порушив своє зобов`язання щодо здійснення розрахунку та виплати позивачу нарахованої заробітної плати в день звільнення та допустив затримку такого розрахунку, що є підставою для стягнення середньої заробітної плати за весь час затримки. Відповідачем не спростовано факт наявності заборгованості по заробітній платі перед позивачем та факт затримки розрахунку з позивачем. При визначені середньої заробітної плати суд керується пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями), який визначає, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи кількість робочих днів за весь час затримки розрахунку (за період з 28.02.2020 року по 07.10.2021 року) - 403, розмір середнього заробітку за весь час затримки складатиме: 264,15 грн. (розмір середньоденної заробітної плати) х 403 робочих днів = 106452,45 грн. Проведення розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з кількості робочих, а не календарних днів, відповідає правовій позиції, викладеній в постанові від 21 січня 2015 року №6-195цс14 Верховного Суду України. Згідно роз`яснень, викладених у п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині. Отже, нарахування податків та платежів до компетенції суду не належить, дані відрахування проводяться підприємством при виплаті присудженої судом суми. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до статті 141 ЦПК України суд стягує з відповідача судовий збір на користь держави.

Outcome: approved