Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

19.07.2018 року позивач звернувся з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 22.09.2006 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.08.2017 року шлюб розірвано. В червні 2010 року вони вирішили покращити свої житлові умови та придбати квартиру, оскільки коштів на придбання житла не вистачало, за згодою відповідача 29.06.2010 року він уклав договір позики зі своїм братом [PERSON] в розмірі 20000 доларів США. 01.07.2010 року за рахунок отриманих в позику грошових коштів вони придбали майно - однокімнатну квартиру [ADDRESS] за ціною 177750,00 грн. За спільною згодою подружжя квартира була оформлена на нього. В подальшому, маючи на меті поліпшення житлових умов, він звернувся до своєї матері та за згодою відповідача 13.05.2013 року уклав з нею договір позики та отримав кошти у розмірі 9000,00 доларів США. Згодом вони продали однокімнатну квартиру за 202368,00 грн. та за рахунок грошових коштів, отриманих від продажу однокімнатної квартири, отриманих у позику від своєї матері, придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS] за ціною 27876,00 грн., яка була оформлена на відповідача. Зазначав, що в період шлюбу ним було укладено два договори позики на 20000,00 доларів США та 9000,00 доларів США , таким чином обов`язок щодо повернення грошових коштів позики є спільним обов`язком позивача та відповідача, оскільки запозичені кошти одержані за цими договорами використані в інтересах сім`ї для покупки квартири. Посилаючись на ці обставини, просив у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , визнати борг в сумі 536203,02 грн., який виник за договором між ним та [PERSON] та між ним та [PERSON] спільним боргом подружжя та стягнути з відповідача на його користь Ѕ частину спільного боргу подружжя. Відповідач скористалась своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву. Зазначала, що вона взагалі не знала, що існують рішення суду про стягнення з його колишнього чоловіка боргу за договором позики. Вважає, що реально ніякої позики не було. Стосовно придбання квартири на оформлення її зазначає, що кошти на придбання трикімнатної квартири давали її батьки, тому вона наполягала на тому, спірна квартира була оформлена на неї. Вважає хибним твердження позивача про укладання ним договорів позики зі своїм братом та матір`ю. З цих підстав просила у задоволенні позову відмовити. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 22 вересня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 22.09.2006 року, актовий запис № 573.(а.с.12) Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 серпня 2017 року шлюб розірвано. Під час перебування у шлюбі сторони придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS] за ціною 177750,00 грн., що підтверджено договором купівлі-продажу від 01.07.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Самчук Т.В., Квартира була оформлена на [PERSON] (а.с.18-20), згодом продана. 20.05.2013 року сторони придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Бугрім О.В. Вартість спірної квартири згідно звіту про оцінку майна, який виконаний суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] , становить 500800 грн.(а.с.28-33) За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, то така є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про її поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про визнання боргу спільним боргом подружжя слід зазначити наступне. Судом встановлено, що згідно договору позики від 29.06.2010 року [PERSON] отримав від [PERSON] у борг кошти в сумі 20000 доларів США, які він зобов`язався повернути 29.06.2015 року. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у справі № 335/3537/17 від 03.05.2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в сумі 536203,02 грн. 01.06.2018 року позивач сплатив [PERSON] грошові кошти в сумі 536203,02 грн. Згідно договору позики від 13.05.2013 року [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 9000 доларів США. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у справі № 335/3783/17 від 13.04.2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 241291,36 грн. 30.05.2018 року [PERSON] було сплачено борг [PERSON] . Позивач вважає, що вказана заборгованість набута під час спільного проживання з відповідачкою і підлягає поділу. За вимогами частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.ч.3,4 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню. Частиною 4 ст. 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно ч. 3 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Укладені позивачем договори відноситься до договорів щодо цінного майна, а тому повинна бути письмова згода [PERSON] на укладення такого договору відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України. Посилання позивача на те, що заборгованість за договорами позики набута під час спільного проживання і підлягає поділу, суд вважає безпідставним, оскільки [PERSON] не надано доказів того, що відповідачка була обізнана про існування вказаних договорів позики, надавала згоду на отримання позики у розмірі, що виходить за межі дрібного побутового та взагалі була обізнана про зазначені обставини, також не надано жодного доказу, що кошти згідного договорам позики були використанні в інтересах сім`ї й саме на придбання спірного житла. Суд вважає, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що нерухоме майно за договорами купівлі-продажу від 01.07.2010 року та від 20.05.2013 року було придбано подружжям саме за спірні кошти, отримані [PERSON] у позику. Таким чином, судовим розглядом належних і допустимих доказів про укладення договорів позики в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошових коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї - придбання саме цього нерухомого майна за договорами купівлі-продажу від 01.07.2010 року та 20.05.2013 року а також, що [PERSON] давала згоду на укладення таких договорів і знала про отримання чоловіком таких коштів у борг, матеріали справи не містять. За таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави для визнання боргу за розписками від 29.06.2010 року та від 13.05.2013 року спільним боргом подружжя. На підставі ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 2504,00 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial