Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

В травні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк „ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 24 331,38 грн. Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до укладеного 19 липня 2007 року договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач належним чином договірних зобов'язань не виконала, що призвело до виникнення боргу. Станом на 30.09.2013 р. заборгованість нарахована у сумі 24 331,38 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 6 903, 53 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 12 755, 26 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом - 3 037, 76 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 1 134, 83 грн. Тому позивач просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 331,38 грн. та понесені ним витрати по сплаті судового збору. Оскаржуваним рішенням Носівського районного суду від 13 серпня 2014 року позов ПАТ КБ „ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку „ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором, укладеним між сторонами 19 липня 2007 року, в розмірі 24 331 грн. 38 коп. та 243 грн. 60 коп. на відшкодування витрат по сплаті судового збору. В апеляційній скарзі [PERSON] просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ПАТ КБ „ПриватБанк", посилаючись на те, що рішення суду є необ'єктивним та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для застосування до вказаних кредитних правовідносин наслідків спливу позовної давності згідно ст. 257, 267 ЦК України, незважаючи на те, що представником відповідача в суді першої інстанції подавалася відповідна заява про застосування строків позовної давності. Апелянт зазначає, що позивач довідався про порушення відповідачем умов погашення заборгованості 01.11.2010 року, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, саме з вказаної дати у позивача виникло право звернення до суду з вимогою про захист свого права, можливість використання якого сплинула 01.11.2013 року. В засідання апеляційного суду відповідач та її представник [PERSON] не з'явились; про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, що підтверджується розписками про вручення їм судових повісток. Представник відповідача [PERSON] електронною поштою надіслав на адресу апеляційного суду заяву про розгляд справи за відсутності апелянта та його представника. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ КБ „ПриватБанк" Рожка С.М., перевіривши та дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом встановлено, що 19 липня 2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ „ПриватБанк" було укладено кредитний договір б/н, згідно якого Банк відкрив відповідачу картковий рахунок, оформив та надав в користування картку і ПІН-код до картки, та надав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Умовами і правилами надання банківських послуг передбачено право банка змінювати розмір наданого кредитного ліміту. Строк дії картки встановлено до серпня 2011 року, що зазначено в підписаній відповідачем заяві від 19.07.2007 року (а.с.46). ПАТ КБ "ПриватБанк" свої зобов'язання виконало, надавши [PERSON] грошові кошти, обумовлені кредитним договором. Згідно з п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною кредитного договору, укладеного між сторонами, позичальник зобов'язався погашати заборгованість за Кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених кредитним договором. Пунктом 6.6 вищевказаних Умов передбачено, що у разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку позичальник зобов'язаний виконати зобов'язання з повернення Кредиту ( у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплатити винагороду Банку. Відповідно до п. 8.6. Умов та правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною кредитного договору, при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених дійсним договором більш ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором від 19 липня 2007 року станом на 30 вересня 2013 року відповідач має заборгованість у сумі 24 331,38 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 6903,53 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 12 755,26 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом - 3037,76 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 1134,83 грн. Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ „ПриватБанк" про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги банку про стягнення заборгованості є обґрунтованими, а зобов'язання за кредитним договором відповідач повинен виконувати належним чином, відповідно до вимог закону та умов договору, а тому з [PERSON] підлягає стягненню заборгованість по кредиту. Такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає матеріалам справи та вимогам чинного цивільного законодавства України, виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, а саме п. 5.4 розділу 5 "Порядок нарахування та оплати процентів. Порядок погашення боргових зобов'язань", строк погашення по кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) за платіжними картками без встановленого мінімального обов'язкового платежу, відбувається в наступному порядку: - строк погашення процентів по Кредиту - щомісячно за попередній місяць; - строк погашення Кредиту - в повному об'ємі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці (в полі MONTH). Строк дії кредитного ліміту, згідно заяви клієнта банку, збігається з терміном дії платіжної картки. Відповідач, заперечуючи про позовних вимог (а.с.43-45), виходив з того, що позивач зобов'язаний був закрити картрахунок відповідача 30.08.2010 року. Відповідач вважає, що позивач дізнався про нульовий залишок коштів на неактивному картрахунку відповідача 30.09.2010 року, що підтверджує розрахунок. Тому відповідач зобов'язаний був протягом розрахункового місяця після 01.10.2010 року здійснити погашення основної суми боргу за кредитним договором у розмірі 6 903, 85 грн., тобто до 01.11.2010 року, а тому саме з 01.11.2010 року у позивача виникло право звернення до суду з вказаним позовом. За таких обставин відповідач вважає, що сплинув строк, у межах якого позивач мав право звернутися до суду з даною позовною вимогою. Але такі заперечення відповідача не в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства та рішенням Верховного Суду України, прийнятим за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які згідно ст..360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-14цс14), відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності ( ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки ( ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-95цс14 та у постанові від 22 жовтня 2014 року у справі № 6-127цс14, за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 Цивільного кодексу України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 Цивільного кодексу України). По справі встановлено, що умовами договору передбачено як щомісячні платежі погашення кредиту, так і кінцевий строк повного погашення кредиту, який відповідає строку дії картки 31.08.2011 року, що зазначено в підписаній відповідачем заяві від 19.07.2007 року (а.с.46). Зважаючи на наведене, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту - 31.08.2011 року, отже початок перебігу строку позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі починається з 1 вересня 2011 року та закінчуються 1 вересня 2014 року. Оскільки з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом позивач звернувся до суду 12 травня 2014 року, строк позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі позивачем не пропущений. З врахуванням наведеного, позивач має право на стягнення повної заборгованості за кредитом, а також відсотків за його користування лише за період з 12 травня 2011 року по дату проведеного розрахунку - 30 вересня 2013 року, та пені за період з 30 травня 2013 року по 30 вересня 2013 року (дату проведення розрахунку). Дійсно, нульовий залишок коштів на картрахунку відповідача визначений 30.09.2010 року, але з врахуванням строку позовної давності по щомісячних платежах позивач втратив право на стягнення щомісячних платежів, які належало сплатити до 12 травня 2011 року. Але дата 30.09.2010 року неправильно визначена відповідачем як початок перебігу строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог. З врахуванням наведених обставин, заборгованість відповідача складається з: - 6903,53 грн. заборгованості за кредитом, - 5909,42 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 29 травня 2011 року по 30 вересня 2013 року, - пені в сумі 276,16 грн. за період з 30 травня 2013 року по 30 вересня 2013 року, - штрафу (фіксованої складової) - 500 грн. та 654,46 грн. (процентної складової), а всього 14 243, 57 грн. Враховуючи вказане, апеляційний суд вважає, що ухвалене судом першої інстанції рішення належить змінити, зменшивши розмір стягнутої з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором з 24331,38 грн. до 14243,57 грн., а витрат по сплаті судового збору з 243,60 грн. до 142,44 грн.

Outcome: partial