Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, посилаючись на такі обставини. 29 серпня 2009 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі [PERSON]. Їх шлюб зареєстровано у Відділі реєстрації актів цивільного стану по Павлоградському району Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 16. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.10.2016 року шлюб між ними було розірвано. Син [PERSON] після розірвання шлюбу проживає з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач в житті сина участі не приймає. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. У неї є можливість оздоровлювати сина за межами України, подорожувати. На її думку, такі подорожі матимуть не аби - яке значення для духовного та фізичного розвитку дитини. По-перше, це необхідно для здоров'я сина, а по-друге, це відпочинок, розширення кругозору дитини, ознайомлення з культурою іншої країни з метою підготовки до самостійного життя, стимулювання вивчення іноземних мов і можливість навчання за кордоном. Вони з сином бажають цього. Крім того, син [PERSON] займається танцями і вони мають на меті прийняття участі ним у відповідних змаганнях, які часто відбуваються за кордоном. Таким чином, виникає потреба у тимчасових поїздках за кордон, однак, такі поїздки можливі лише за згодою батьків. Відповідач по справі - батько дитини - не бажає нотаріального засвідчення такого дозволу. Вона намагалась вмовити його дати свою згоду на оздоровлення та подорожування сина за кордоном у нотаріуса, однак [PERSON] не бажає цього робити, не називаючи причини своєї відмови, діючи, таким чином, в супереч інтересам дитини. Відповідач знає та усвідомлює, що він не може забезпечити дитині того, що забезпечує вона, і в житлових умовах, і в умовах утримання та навчання. І розуміючи це, перешкоджає їй та власному синові у його належному розвитку та утриманні. Саме тому вона вважає, що для найкращого забезпечення інтересів дитини [PERSON] необхідно дозволити йому періодичний тимчасовий виїзд за кордон в інші країни світу для оздоровчого відпочинку, участі у змаганнях з танців, морального та духовного розвитку. Враховуючи те, що вона не працює та постійно знаходиться з сином, якого їй немає з ким залишити, вона не має можливості поїхати до іншого міста для розгляду її позовної заяви за місцезнаходженням позивача. Крім того, син часто хворіє і вона вимушена піклуватися про його стан здоров'я. Відтак, просить надати дозвіл дитині [PERSON], [INFO], на періодичний тимчасовий виїзд за межі України разом з матір'ю [PERSON], [INFO], в її супроводі без згоди та супроводу батька [PERSON], з моменту набрання законної сили рішення суду і до досягнення дитиною 16 років, тобто до [INFO] року. В судове засідання позивачка не прибула, надала заяву про розгляд справи у свою відсутність, позовні вимоги підтримала і просила суд задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не прибув. Про день та час розгляду справи по суті був повідомлений належним чином судовою повісткою з поштовим повідомленням, які отримав особисто. Про причини неявки до суду суд не повідомив, заперечень на позов не надав. Суд визнає неявку відповідача неявкою з неповажних причин і розцінює як намагання навмисно затягнути розгляд справи. Тому вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, відповідно до ст.169 ЦПК України. Представник третьої особи - Служби в справах дітей Нікопольської міської ради - в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи без своєї участі, проти задоволення позову не заперечував. Просив суд позовні вимоги задовольнити, оскільки вважає їх в інтересах дитини. Дослідивши матеріали по справі, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру. Згідно Принципу 2 „Декларації прав дитини", дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН „Про права дитини", в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі ч.1, 2 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов"язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.2 ст.154 СК України, батьки мають право звертатись до суду, органів державної влади, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Згідно зі ст.12 Закону України „Про охорону дитинства", виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч.7 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Відповідно до п.3,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків може здійснюватися на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно зі ст.3 Конвенції ООН про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Як встановлено в судовому засіданні, 29.08.2009 року сторони по справі уклали шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану по Павлоградському району Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом № 16 (а.с.5 зв). Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.6). Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.10.2016 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.7). Син [PERSON] після розірвання шлюбу проживає з позивачкою по справі та перебуває на її утриманні (а.с.8). Відповідач в житті сина участі не приймає. Позивачка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. У позивачки є можливість оздоровлювати сина за межами України, подорожувати, що матиме для дитини не аби - яке значення для духовного та фізичного розвитку: його оздоровлення, повноцінного відпочинку, розширення кругозору дитини, ознайомлення з культурою іншої країни з метою підготовки до самостійного життя, стимулювання вивчення іноземних мов і можливість навчання за кордоном тощо. Крім того, син сторін по справі [PERSON] займається танцями і вони мають на меті прийняття участі у відповідних змаганнях, які часто відбуваються за кордоном. Таким чином, у позивачки та її сина [PERSON] виникає потреба у періодичних тимчасових поїздках за кордон. Однак, відповідач по справі не надає своєму синові нотаріального дозволу для таких поїздок. Суд вважає, що відмова відповідача надати дозвіл своєму неповнолітньому сину на тимчасові поїздки за кордон України для та участі в спортивних змаганнях, оздоровлення та відпочинку нічим не обґрунтована і суперечить інтересам дитини. За таких обставин суд приходить до висновку, що тимчасовий виїзд [PERSON] з матір'ю за межі України не суперечить інтересам дитини і не порушує прав відповідача як батька дитини.

Outcome: partial