Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом та просить визнати протиправним та скасувати наказ комунального підприємства "Чернігівське тролейбусне управління" №181-к від 12.10.2018 року про припинення трудового договору (контракту) з [PERSON] , поновити [PERSON] на роботі в комунальному підприємстві "Чернігівське тролейбусне управління", починаючи з 13.10.2018 року, одночасно прийняти інші рішення, що покладені на суд, згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, а також ч.І ст.430 ЦПК України. Також просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 3000 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що наказом комунального підприємства "Чернігівське тролейбусне управління" від 12.10.2018 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням, згідно ст. 38 Кодексу про працю України, з 12.10.2018 року. Підставою для видачі вказаного наказу зазначено заяву позивача від 12.10.2018 року. Позивач зазначає про те, що трудовим законодавством передбачено пільги та переваги щодо строку розірвання трудового договору - у строк, про який просить працівник. Своє звільнення за власним бажанням, за заявою від 12.10.2018 року, позивач не пов`язувала з жодною з поважних причин, при цьому в трудовій книжці не зазначено причин, що б надавали певні пільги і переваги при звільненні за власним бажанням. При цьому позивач мала гарантію продовжити роботу протягом двох тижнів, після подачі заяви на звільнення за власним бажанням, також була вправі до закінчення двотижневого строку відкликати свою заяву на звільнення за власним бажанням, що було і зроблено. Вказані обставини свідчать, що роботодавець зобов`язаний був звільнити позивача з роботи через два тижні, після отримання 12.10.2018 року заяви про звільнення за власним бажанням, а після отримання заяви про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням, взагалі позбавився повноважень звільняти позивача з роботи за її ініціативою. Крім того, враховуючи положення трудового законодавства саме на орган, який розглядає трудовий спір (в даному випадку суд) покладено обов`язок прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідач, внаслідок видання наказу, що є предметом оскарження в суді, завдав позивачу моральних страждань, які вона оцінюю в 3000 грн. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Судом встановлено, що з 27.03.2012 р. по 12.10.2018 р. позивачка працювала в КП «Чернігівське тролейбусне управління» ЧМР кондуктором громадського транспорту. 12.10.2018 р. Позивачка звернулась до Відповідача із заявою про звільнення її з посади кондуктора громадського транспорту за власним бажанням з 12.10.2018 р. Звільнення за власним бажанням без поважної причини відбувається якщо трудовий договір укладений на невизначений строк, тоді, відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право в будь-який час розірвати такий договір, письмово попередивши роботодавця про звільнення за два тижні. Суд враховує положення ст. 38 КЗпП України, яка не містить заборони для роботодавця та працівника, як сторін трудового договору, домовитися про будь-який інший строк звільнення, після подання працівником заяви про це, в межах двотижневого строку, навіть якщо відсутні поважні причини такого звільнення. Позивачка надала до відповідача заяву про звільнення за власним бажанням з 12.10.2018 р., тобто просила звільнити її в день подання заяви, що Відповідачем було виконане. 12.10.2018 р. Відповідачем був виданий наказ № 181-к про припинення трудового договору з Позивачкою, на підставі її заяви про звільнення за власним бажанням з 12.10.2018. З 12.10.2018 року позивачка жодного разу не з`явилась на роботі, що свідчить про розуміння нею того факту, що її було звільнено з 12.10.2018 р., без обов`язку відпрацювати два тижні, а також відповідало її волевиявленню припинити трудові відносини з Відповідачем з 12.10.2018 р. Таким чином, оскільки відповідачем не було порушено визначені КЗпП України права Позивачки, як працівника, то правових підстав для задоволення позовних вимог у суду немає.

Outcome: dismissed