Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

15.02.2019 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача в якому з уточненням позовних вимог просить дозволити [PERSON] тимчасові поїздки за кордон з дитиною: [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька - [PERSON] до країн-учасниць Шенгенської Угоди, зокрема до Республіки Польща та Чеської Республіки на строк до 01.05.2020 року. Позов мотивує тим, що до 23.12.2016 року перебувалаз відповідачем в зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу син проживає разом із нею. Відповідач майже не спілкується з сином, не відвідує його, абсолютно не бере участі у його вихованні чи утриманні, йому не цікаве ні життя сина, ні його здоров'я, ані його потреби. Така ситуація призвела до того, що його відсутність та байдужість до дитини стає перешкодою у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Водночас, син часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендацією сімейного лікаря, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Зазначає, щоїї сестра проживає у Чеській Республіці, котра готова прийняти її з сином на відпочинок та надати житло і забезпечити проживання. У 2017 році відповідач вже надавав згоду на виїзд сина з матір'ю за кордон, однак знову надати такий дозвіл відмовляється, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Вважає, що така позиція відповідача, шкодить інтересам їхнього сина та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток його особистості та вказує на невиконання відповідачем своїх батьківських прав, а тому змушена звернутись до суду з даним позовом. 15.02.2019 року направлено запит в Відділ АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо отримання відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача, які містяться в картотеці реєстраційного обліку, відповідь на який судом отримано 01.03.2019 року. 04.03.2019 року провадження в зазначеній справі відкрито та призначено підготовче судове засідання на 25.03.2019 року. 25.03.2019 року підготовче судове засідання відкладено на 09.04.2019 року. 09.04.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.04.2019 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала суду заяву в якій відзначила, що просить суд проводити розгляд даної справи в її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, щодо ухвалення судом заочного рішення не заперечує. В судове засідання відповідач був повідомлений за встановленою згідно вимог п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Дрогобицького міськрайонного суду. Однак, на розгляд справи відповідач не з'явився без поважних причин та не повідомив суд про причини неявки, відзиву (заперечень) проти позову не подав. Представник третьої особи - Служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області в судове засідання не з'явився, подав суду заяву в якій просить проводити розгляд справи у їхній відсутності, з приводу задоволення позову покладаються на думку суду. Оскільки учасники справи в судове засідання не з'явились, а відтак відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним і підлягає частковому задоволенню з наступних міркувань. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Вимогами ст. ст. 13, 81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 7 та ст. 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно з ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. З копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 25.06.2014 року, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] та його батьками є: [PERSON] та [PERSON], а.с. 6. З рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.12.2016 року вбачається, що з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі ј частини із всіх видів його заробітку щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.12.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23.12.2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано, а.с. 7. Частиною 2 статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 14 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Приписами ст. 33 Конституції України задекларовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. У відповідності з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів) піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Як вбачається з наданої суду копії нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Мицак Ю.Р., р. №874 заяви відповідач [PERSON] надавав згоду позивачці [PERSON] на виїзд їхнього сина [PERSON] з матір'ю за кордон в період з 05.07.2017 року по 05.07.2018 року, а.с. 9. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України" та Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-тирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. У ст. 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Таким чином, законодавством України передбачена можливість вивезення дитини за кордон без надання згоди одного з батьків на підставі рішення суду лише за умови зазначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Суд приймає до уваги посилання позивачки про те, що нею були вчинені всі дії задля врегулювання даного спору у позасудовому порядку, однак такі на дали позитивного результату, оскільки на її прохання з'явитись до нотаріуса задля оформлення нотаріально посвідченої заяви про надання згоди на виїзд їхнього сина за кордон у її супроводі відповідач жодним чином не відреагував, а.с. 42-43. При таких обставинах суд, на підставі аналізу наявних в матеріалах справи доказів, приходить до висновку, що відповідач з часу звернення позивачки до суду і по даний час ухиляється від надання добровільної згоди на виїзд дитини за кордон. Відповідно до Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789 від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними органами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З огляду на вищевикладене, суд приходить до переконання, що дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон буде сприяти її гармонійному розвитку, адаптації у суспільстві, розширюватиме її кругозір, буде відповідати її інтересам, а тому суд знаходить підстави для задоволення позову. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір" з відповідача на користь позивача слід стягнути 768, 40 грн. понесених судових витрат.

Outcome: approved