Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

В серпні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", у якому просив визнати дії відповідача протиправними щодо надання кредиту позивачу як резиденту України іноземній валюті заздалегідь з розрахунку цією валютою з іншими резидентами України на території України; визнати бездіяльність відповідача щодо здійснення контролю за цільовим використанням кредитних коштів, а саме за тим, щоб позивач використав отриману в нього валюту саме на розрахунки з іншими резидентами України; визнати кредитний договір № V-05/08 з усіма додатковими угодами, які є його невід'ємною частиною, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" від 12 лютого 2008 року недійсним. Пізніше позивачем було подано заяву про зміну підстав позовних вимог. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що укладення кредитного договору № V-05/08 між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" від 12 лютого 2008 року є таким, що суперечить чинному законодавству, адже укладений в іноземній валюті для розрахунків з іншими резидентами України на території України. Крім того, банком не здійснено контроль за цільовим використанням кредитних коштів. На підставі зазначеного звернувся із відповідним позовом до суду. У судовому засідання позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі з підстав, викладених у позові. Відповідач свого представника у судове засідання не направив, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Суд, вислухавши пояснення позивача, повно та всебічно дослідивши письмові докази по справі та обставини справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і це вбачається із матеріалів справи, що 12 лютого 2008 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" було укладено Кредитний договір № V-05/08, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит у сумі 60 000 грн. (п.2.1) для здійснення ремонтних робіт та облаштування будинку (п.2.5), за користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 12,9 % річних (п. 2.3), кінцевий термін повернення кредиту та процентів за ним - не пізніше 11 лютого 2013 року (п.2.3 Договору). Факт отримання грошових коштів від Банку не заперечується позивачем. Підставою для визнання дій банку з надання кредиту в іноземній валюті позивач вважає відсутність у відповідача індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з іноземною валютою. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вищезазначеною статтею визначено правовий статус грошової одиниці України, але не встановлено сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Тобто, законодавець визначив, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 Декрету. Таким чином, законодавством України чітко визначено правомірність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити в іноземній валюті та бути суб'єктом кредитних зобов'язань (правовідносин) в іноземній валюті. Ст. 47 та ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Такі операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року №275, в п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМ України. Таким чином, отримання та повернення кредиту, а також сплата процентів за користування кредитом в іноземній валюті дозволено за умови, що стороною кредитної операції буде уповноважений банк, який має належним чином оформлену банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій кредитування в іноземній валюті. За ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12 постанови від 28.04.78 N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Тобто саме укладення Кредитного договору № V-05/08 від 12 лютого 2008 року означає, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов Кредитного договору, в тому числі і щодо термінів погашення заборгованості, сплати процентів, а також щодо відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань. В статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що кредитний договір укладений сторонами з досягненням згоди з усіх істотних умов, про що свідчать підписи сторін, а також відсутні підстави визнання договору недійсним, що визначені ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed