Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

[PERSON], третя особа на стороні позивача без самостійних вимог на предмет спору [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON] та Вільховецької сільської ради Тячівського району Закарпатської області про визнання недійсним і скасування частково рішення виконавчого органу місцевого самоврядування та державного акту на право приватної власності на землю. Позовні вимоги мотивує тим, що на початку квітня 2012 року він вирішив продовжити будівництво житлового будинку на земельній ділянці по вул. Незалежна в с. Вільхівці Лази, на якій ще у 1997 році разом із своїми родичами залили фундамент і почали завозити різні будівельні матеріали. Причиною такої тривалої перерви у будівництві житлового будинку послужила тяжка хвороба, він важко захворів на нирки і йому тривалий час підшукували донора на пересадку нирки та потім було зроблено пересадку однієї нирки від його мами та в результаті перенесеної хвороби його визнано інвалідом першої групи. Ця земельна ділянка йому дісталася за допомогою батька від односельчанина [PERSON], жителя [INFO], у якого вже був у наявності будівельний паспорт на забудову земельної ділянки та якому батько в обмін надав іншу рівноцінну земельну ділянку, що була у користуванні батька і розташована на цій же вулиці, лише з протилежної сторони, тобто навпроти. Батько хотів, щоб він та його рідний брат [PERSON] проживали у межу один з одним та допомагали один одному, а особливо йому, з урахуванням його стану здоровя з дитинства. Відразу після обміну земельними ділянками [PERSON] приступив до використання наданої йому в обмін земельної ділянки, на ній він побудував житловий будинок своєму синові [PERSON], який вже й проживає у побудованому на цій земельній ділянці будинку, документів про право власності на побудований будинок та цю земельну ділянку не оформляв ні [PERSON], ні його син [PERSON]. Одночасно із початком продовження будівельних робіт на початку квітня 2012 року він звернувся з письмовою заявою до органу місцевого самоврядування про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, але замість відповідного рішення сесії сільської ради отримав повідомлення про те, що передати цю земельну ділянку йому сільська рада не може, бо на неї вже є виготовлено державний акт у [PERSON]. Обмін земельними ділянками між його батьком і [PERSON] було погоджено із тодішніми сільським головою [PERSON] та землевпорядником [PERSON], та навіть з даного приводу обміну земельними ділянками у 1997 році приймалось рішення як виконавчим комітетом, так і сесією Вільховецько-Лазівської сільської ради. Після отримання письмової відповіді із сільської ради він звернувся за розясненнями до батька та до сільської ради, де йому підтвердили, що вже тривалий час між батьком і [PERSON] існують конфлікти з приводу цього обміну земельними ділянками, бо [PERSON] забудував і надану йому в обмін земельну ділянку і не відмовляється від тої, що давав в обмін батькові, при цьому батько пояснив, що він також звертався у різні служби з цього питання, але старався йому нічого не казати про такі обставини із земельною ділянкою, щоб не нервувати його хворого та щоб не сталося різкого погіршення його стану здоровя. Стверджує, що лише у 2012 році він дізнався, що на земельну ділянку, де ним збудовано фундамент та на якій заготовлено і інші будівельні матеріали, [PERSON] має виготовлений державний акт серії ЗК-011 №03695 від 05.05.1997 року, який підлягає скасуванню, як і рішення виконкому, на підставі якого його виготовлено, виходячи із наступного. Так, цей державний акт виготовлено не на підставі рішення сесії сільської ради, а на підставі рішення виконкому Вільховецько-Лазівської сільської ради від 18 квітня 1997 року, якому Вільховецько-Лазівською сільською радою не було делеговано повноважень щодо розпорядження землями в межах території села, а відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" тільки рада на своїх пленарних засіданнях вправі була приймати такі рішення. У цьому рішенні під порядковим номером 83 у списку громадян, що подавали заяви [PERSON], вул. Лісова, 9 було вирішено: "задовольнити подані заяви про безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність згідно норм земельного законодавства та даних інвентаризації". Цим рішенням виконкому не визначено де знаходиться земельна ділянка, яка її площа, для якого цільового призначення виділяється, не виключено, що [PERSON] при виготовленні державного акту пояснював що це йдеться про земельну ділянку, яку отримав від його батька. В подальшому [PERSON], користуючись цим рішенням виконавчого комітету виготовив іншу за змістом виписку із рішення виконкому Вільховецько-Лазівської сільської ради від 18 квітня 1997 року, де вже його зазначено, як жителя вул. Незалежна, б/н, а не Лісова №9, площу земельної ділянки вказано 0,10 га, а не як у рішенні згідно норм земельного законодавства та даних інвентаризації, та вже вказано у виписці цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку та у подальшому і за такими же даними [PERSON] виготовив державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК-011 №03695 від 5.05.1997 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1, у якому також його зазначено як мешканця вул. Незалежна б/н, а не Лісова, 9 і розташування земельної ділянки вказано с. Ракове, а не вул. Незалежна. Окрім того, технічною документацією по виготовленню державного акту було передбачено складання акту встановлення та погодження меж земельної ділянки, у якому [PERSON] навмисно не вказав суміжних землекористувачів, яким справа та в кінці земельної ділянки, по межі від Б до В був і є його рідний брат [PERSON], у якого на той час було побудовано там житловий будинок, у якому він проживав і він би ніколи не погодив межу [PERSON], бо він добре знав про проведений обмін земельними ділянками і знав про це інший землекористувач, що межує зліва від А до Б - [PERSON], яку також не зазначено як суміжного землекористувача у акті погодження меж та державному акті, хоч і є зазначено про цього суміжного землекористувача у інших технічних матеріалах. Стверджує, що довідався лише у квітні 2012 року про існування оскаржуваного рішення виконкому Вільховецько-Лазівської сільської ради від 1997 року на виділення земельної ділянки [PERSON] та про виготовлення на підставі цього рішення у цьому ж році державного акту про право власності на земельну ділянку, яку фактично ще у 1997 році почав забудовувати і тоді претензій до нього не виставлялось, однак маю ще й поважну причину, бо тривалий час хворів на нирки, що закінчилось пересадкою однієї нирки від донора та визнання інвалідом першої групи, а тому просить суд визнати поважною причину пропущення строку позовної давності і поновити йому строк позовної давності звернення до суду. Просить визнати недійсним та скасувати як рішення виконкому Вільховецько-Лазівської сільської ради від 18 квітня 1997 року у частині щодо передачі [PERSON], жителю [INFO] у приватну власність земельної ділянки згідно норм земельного законодавства та даних інвентаризації, як прийняте виконкомом з перевищенням повноважень, так і відповідно виготовлений на підставі даного рішення та з іншими порушеннями державний акт серії ЗК-011 №03695 від 05 травня 1997 року, виданий [PERSON], який проживає в [INFO], на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва жилого будинку та господарських будівель, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1. Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 вересня 2016 року цивільну справу за позовом [PERSON], третя особа на стороні позивача без самостійних вимог [PERSON], до [PERSON] та Вільховецької сільської ради Тячівського району Закарпатської області про визнання недійсним і скасування частково рішення виконавчого органу місцевого самоврядування та державного акту на право приватної власності на землю в частині позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення виконкому Вільховецько-Лазівської сільської ради від 18 квітня 1997 року у частині щодо передачі [PERSON], мешк. вул. Лісова, №9 у приватну власність земельної ділянки згідно норм земельного законодавства та даних інвентаризації, як прийняте виконкомом з перевищенням повноважень залишити без розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив. Представник відповідача - Вільховецької сільської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши всі обставини та матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Рішенням виконавчого комітету Вільховецько-Лазівської сільської ради № 14 від 13 червня 1997 року "Про вирішення спірного питання між [PERSON] та [PERSON]А." вирішено: 1) просити сесію сільської ради відмінити своє рішення про виділення земельної ділянки гр. [PERSON] 2) просити сесію сільської ради виділити гр. [PERSON] земельну ділянку під забудову по вул. Незалежності на землях, які знаходяться в користуванні КСП ім. Шевченка і орендується гр. [PERSON] 3) просити сесію сільської ради виділити гр. [PERSON] земельну ділянку під забудову біля брата [PERSON] (т.1 а.с.16). Згідно із рішенням Вільховецько-Лазівської сільської ради від 16 грудня 1997 року було затверджено рішення виконавчого комітету Вільховецько-Лазівської сільської ради № 14 від 13 червня 1997 року "Про вирішення спірного питання між [PERSON] та [PERSON]А." (т.1 а.с.17). Проте, в подальшому, будь-яких дій на реалізацію зазначених рішень вчинено не було і спірна земельна ділянка не була виділена [PERSON], і з 1997 року спірна земельна ділянка перебуває у власності [PERSON]. Рішенням виконавчого комітету Вільховецько-Лазівської сільської ради № 10 від 18 квітня 1997 року [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку по вул. Лісова, 9 (т.1 а.с.15). На підставі вищезазначеного рішення виконкому, [PERSON] було видано Державний акт серії ЗК-011 № 03695 від 05 травня 1997 року на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,10 га у с. Ракове для будівництва житлового будинку та господарських будівель (т.1 а.с.6). В судовому засіданні на підтвердження свого порушеного права оспорюваним державним актом позивач подав суду рішення Вільховецько-Лазівської сільської ради від 01 червня 1995 року "Про надання дозволу на індивідуальне будівництво та інші заяви", згідно якого вирішено [PERSON] надати в с. Раково при згоді КСГП. При цьому суд зазначає, що в даному рішенні не зазначено, що вирішили надати [PERSON] в с. Раково: дозвіл на індивідуальне будівництво чи дозвіл на надання земельної ділянки; не зазначено, яку згоду і на що мало надати КСГП, як і не зазначено, де саме в с. Раково, щось надано [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст.ст.10, 11 цього ж Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ст.60 цього ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. А згідно до ст. ст. 58, 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. ст. 16, 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він не тільки суперечить актам цивільного законодавства, але і порушує цивільні права або інтереси. За змістом ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 78 ЗК України 2001 року, право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. У відповідності до ч.1 ст. 81 ЗК України 2001 року громадяни України набувають права власності на земельні ділянки в тому числі шляхом безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно ст. 125 ЗК України 2001 року, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частинами 1, 2 ст. 152 ЗК України 2001 року передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ст.107 ЗК України 2001 року основою для відновлення меж є дані\~земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням\~земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Згідно ч.1 розділу Х Перехідні положення ЗК України 2001 року рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Частинами 1, 5-7 ст. 17 ЗК України 1990 року визначено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Із ст.22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Згідно зі ст. 23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. У матеріалах справи відсутні передбачені ст.ст. 22, 23 ЗК України 1990 року та ст. 125 ЗК України 2001 року докази, які б давали підстави вважати, що у позивача виникло право користування спірною земельною або право власності на неї. Крім цього, межі земельної ділянки, що була, як вважає позивач, виділена йому рішенням Вільховецько-Лазівської сільської ради від 01 червня 1995 року "Про надання дозволу на індивідуальне будівництво та інші заяви", в натурі (на місцевості) не визначені, а відповідно відсутні будь-які докази того, що порушені будь-які права позивача зі сторони відповідачів. Також, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з ст. 23 ЗК України 1990 року, в редакції, яка була чинною на момент отримання [PERSON] оскаржуваного державного акту, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до положень ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Однак, державний акт не є актом, який встановлює, змінює чи припиняє права та обовязки, а є похідним від рішення виконавчого комітету Вільховецько-Лазівської сільської ради № 10 від 18 квітня 1997 року, яке є чинним та у визначеному ст. 155 ЗК України порядку не визнано недійсним. У висновках Верховного суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, зазначено, що ст.ст.116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-92цс13; від 23 жовтня 2013 р. у справі № 6-93цс13). Відповідно до правової позиції ВСУ, викладеної у постанові від 31 жовтня 2012 року по справі № 6-53цс12, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку ( ст. 116 ЗК України). За змістом ст. 152 ЗК України визнання недійсним державного акта на право власності на землю як самого по собі правовстановлюючого документа, не передбачено зазначеною нормою. Вимога захисту порушених прав власника на землю реалізується зацікавленою особою шляхом звернення до суду з вимогою визнання відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки недійсним. Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed