Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] селищної ради, приватного нотаріуса [PERSON], третя особа: ВАТ "Закарпаттяобленерго", про скасування державного акту та визнання недійсним договору купівлі-продажу на земельну ділянку. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] була передана у приватну власність земельна ділянка в смт. Солотвино по вул. Гагаріна, площею 0,20 га, для ведення особистого селянського господарства на підставі рішення сесії [PERSON] селищної ради за № 230 від 27 березня 2001 року та на підставі цього рішення був виданий державний акт на право приватної власності серія ЗК - 011 № 00901 від 13 серпня 2001 року за № 94. Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від шостого квітня 2004 року вище вказана земельна ділянка перейшла у власність [PERSON]. Зазначає, що у нього виникли сумніви у законному використанні [PERSON] частини земельної ділянки, яка знаходиться в смт. Солотвино по вулиці Гагаріна, оскільки на частині даної земельної ділянки знаходиться електроустановка - понижуючий трансформатор, встановлена ВАТ "Закарпаттяобленерго", що використовується позивачем - фермерським господарством "Червона рута". В звязку з тим, що ця частина земельної ділянки на даний час є у власності відповідача [PERSON] він звернувся до Тячівського районного суду про усунення перешкод у користуванні своєю земельною ділянкою. Нещодавно він дізнався, що земельна ділянка, яка використовується відповідачем [PERSON] не передавалась у приватну власність колишньому власнику земельної ділянки [PERSON] на підставі рішення сесії [PERSON] селищної ради за № 230 від 27 березня 2001 року, про що свідчить інформативний лист архівного відділу Тячівської РДА за № 124 від 12.06.2015 року, де зазначено, що у вищевказаному рішенні сесії [PERSON] селищної ради відсутні відомості про передачу у власність земельної ділянки відповідачу - [PERSON], мешканцю смт. Солотвино, вул. Гагаріна, 21. Тобто, вважає, що видача державного акту на право приватної власності серія ЗК - 011 № 00901 відповідачем [PERSON] селищною радою є незаконною, оскільки, фактично відповідачу [PERSON] рішенням сесії [PERSON] селищної ради за № 230 від 27 березня 2001 року земельна ділянка не видавалася і такого рішення не існує, а відповідно, не існує підстави для набуття права власності на земельну ділянку відповідачу [PERSON], яка передбачена ст.116 ЗК України. Просить державний акт ЗК-011 № 00901, виданий 13 серпня 2001 року за № 94 [PERSON], [PERSON] селищною радою на право приватної власності на земельну ділянку, для особистого підсобного господарства, площею 0,20 га. по вул. Гагаріна в смт. Солотвино, Тячівського району - скасувати, а договір купівлі-продажу на вищевказану земельну ділянку, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 06 квітня 2004 року приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі № 1958 - визнати недійсним. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, в подальшому в судове засідання не з'явився. Представники відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили. Крім цього, [PERSON], як представник [PERSON] просив стягнути з позивача понесені його довірителем витрати по справі у виді оплати за правову допомогу в сумі 1 500 грн.(600 грн. та 900 грн). Представники відповідачів [PERSON] селищної ради Тячівського району та приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явилися. Про час та місце розгляду справи були належно повідомлені. Представник третьої особи ПАТ "Закарпаттяобленерго" в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був належно повідомлений. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та обєктивно дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЗК-0ІІ № 00901, [PERSON] на підставі рішення [PERSON] селищної ради № 230 від 27 березня 2001 року є власником земельної ділянки, площею 0,20 га, що розташована в смт. Солотвино по вул. Гагаріна, б/н (а.с. 9). Із нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 квітня 2004 року вбачається, що [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянку, що належить [PERSON] згідно державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЗК-0ІІ № 00901 (а.с.10). Згідно відповіді архівного відділу Тячівської районної державної адміністрації № 07-04/957 від 05 серпня 2015 року, у протоколах сесій [PERSON] селищної ради за 2001 рік відсутні відомості ро передачу земельної ділянки у приватну власність по вул. Гагаріна Дан Георгію Васильовичу, однак, рішенням [PERSON] селищної ради № 230 від 27 березня 2001 року "Про передачу земельних ділянок у приватну власність" є відомості про передачу у власність земельної ділянки [PERSON] (а.с.32). Із рішення [PERSON] селищної ради № 230 від 27 березня 2001 року "Про передачу земельних ділянок у приватну власність" вбачається, що [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,2003 га (а.с. 33). Згідно довідки [PERSON] селищної ради № 1446 від 10 серпня 2015 року, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], є однією і тією ж особою (а.с.34). Із експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз № 056/738-а/3 від 07 серпня 2015 року вбачається, що українські записи особового імені [PERSON] (державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК-0ІІ № 00901, виданий [PERSON] селищною радою 13 серпня 2001 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 94, запис [PERSON]) та [PERSON] (рішення [PERSON] селищної ради № 230 від 27 березня 2001 року, запис [PERSON]) у документах, наданих для експертизи, є ідентичними. Розбіжності в записах виникли внаслідок фіксації в офіційних документах етимологічних варіантів особового імені [PERSON]/[PERSON] і зумовлені поліваріантністю український особових імен спільного етимологічного походження (а.с.35). Згідно відповіді ПАТ "Закарпаттяобленерго" № 113-25/6787 від 19 листопада 2014 року, електроустановка, що розміщена на земельній ділянці [PERSON], належить ФГ "Червона рута" (а.с.40). Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст.ст. 10, 11 цього ж Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ст.60 цього ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. А згідно до ст. ст. 58, 59 цього Кодексу докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частинами 1, 5-7 ст. 17 ЗК України 1990 року визначено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Із ст.22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Згідно зі ст. 23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Відповідно до ст. 78 ЗК України 2001 року, право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно ст. 125 ЗК України 2001 року, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Частинами 1, 2 ст. 152 ЗК України 2001 року передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до положень ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Однак, державний акт не є актом, який встановлює, змінює чи припиняє права та обовязки, а є похідним від рішення [PERSON] селищної ради № 230 від 27 березня 2001 року "Про передачу земельних ділянок у приватну власність", яке є чинним та у визначеному ст. 155 ЗК України порядку не визнано недійсним. У висновках Верховного суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, зазначено, що ст.ст.116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-92цс13; від 23 жовтня 2013 р. у справі № 6-93цс13). Відповідно до правової позиції ВСУ, викладеної у постанові від 31 жовтня 2012 року по справі № 6-53цс12, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку ( ст. 116 ЗК України). За змістом ст. 152 ЗК України визнання недійсним державного акта на право власності на землю як самого по собі правовстановлюючого документа, не передбачено зазначеною нормою. Вимога захисту порушених прав власника на землю реалізується зацікавленою особою шляхом звернення до суду з вимогою визнання відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки недійсним. Крім цього, у матеріалах справи відсутні передбачені ст. 23 ЗК України 1990 року та ст. 125 ЗК України 2001 року докази, які б давали підстави вважати, що у позивача виникло право користування спірною земельною ділянкою в смт. Солотвино по вул. Гагаріна, або право власності на неї. А тому, беручи до уваги вищенаведене та те, що рішення [PERSON] селищної ради № 230 від 27 березня 2001 року "Про передачу земельних ділянок у приватну власність" є чинним та не визнане недійсним, сам державний акт на право приватної власності на землю серії ЗК-0ІІ № 00901 жодним чином не порушує та не зачіпає будь-які права та інтереси позивача, відсутні будь-які підстави для задоволення позовних вимог щодо його скасування. Оскільки, суд відмовляє позивачам у позовній вимозі про скасування державного акту, то відповідно слід відмовити у позовній вимозі про визнання недійсним договору купівлі-продажу на земельну ділянку, оскільки дана позовна вимога є похідною, і відсутні будь-які правові підстави для її задоволення. Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на позивачів. Також, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з позивача в користь відповідача [PERSON] слід стягнути понесені ним витрати за правову допомогу в сумі 1 500 грн. (600 грн. та 900 грн.) (а.с.27,). На підставі викладеного,

Outcome: approved