Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є головним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] на підставі ордеру серії А-ІХ №3900, виданого 19.08.1985 року Виконавчим комітетом Запорізької міської Ради народних депутатів. Дана трикімнатна квартира була надана його сімї в складі чотирьох чоловік позивачу, його дружині, доньці та сину, які вселилися у вищевказану квартиру та зареєстрували своє місце проживання. На теперішній час в квартирі окрім позивача зареєстровані його донька [PERSON] та онук [PERSON] Однак донька та онук в квартирі не проживають з 2013 року, оскільки мають свої сімї та мешкають окремо, та ніяких витрат по сплаті за комунальні послуги не несуть. Але їх реєстрація призводить до додаткових виплат за сплату комунальних платежів, оскільки за них продовжують систематично нараховувати комунальні платежі, що спричиняє значні збитки позивачу, оформити субсидію він також не має змоги. Залишаючись зареєстрованими на вказаній житловій площі відповідачі перешкоджають позивачу користуватися вказаною квартирою. Тому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] в судове засідання не з*явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином в установленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні на задоволенні позову наполягала та просила позов задовольнити з підстав викладених у ньому. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що між сторонами існують тривалі конфліктні відносини з приводу користування квартирою, внаслідок чого вони проживали у різних кімнатах, її кімната замикається на ключ. У квартирі знаходяться особисті речі та меблі її та її сина [PERSON], вони систематично сплачують комунальні послуги, проводили ремонт у квартирі, та просила суд відмовити в задоволенні позову з підстав невідповідності обставин, викладеним в позові, дійсним обставинам. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, наполягав на необґрунтованості позову, відсутності доказів які б підтверджували обставини зазначені позивачем, у звязку чим просив суд відмовити в задоволені позову, та стягнути на користь відповідача [PERSON] понесені судові витрати. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, до суду подав заяву про розгляд справи без його участі, та зазначив, що позов не визнає з підстав необґрунтованості та невідповідності обставин викладених в позові. Представник третьої особи Комунарського відділу реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради в судове засідання не зявився, про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином. Представник третьої особи Запорізької міської ради в судове засідання не зявився, про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені доводи сторін, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Вказана квартира належить до державного житлового фонду, тобто не приватизована. Ордер №3900 серії А-ІХ від 19.08.1985 року видавався [PERSON] на сімю з чотирьох чоловік, а саме: дружини [PERSON], доньки [PERSON], сина [PERSON], які мають право на вселення в квартиру [ADDRESS]. Згідно довідки №04-19/3/11859 від 15.11.2016 про реєстрацію місця проживання за відомостями Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради місце проживання позивача є квартира [ADDRESS], всього зареєстровано дві особи. Згідно листа Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради за вих. №01-22/01/0288 від 13.02.2017 року відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою [INFO] з 06.09.1990 по теперішній час. Згідно відповіді начальника сектору адресно-довідкової роботи УДМС України в Запорізькій області відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою [INFO] з 1998 року. З квитанцій по сплаті за комунальні послуги, наданих [PERSON], вбачається, що вона щомісяця сплачує за користування комунальними послугами, а відтак несе тягар по утриманню квартири. З переписки між органами місцевого самоврядування та відповідачами по справі з приводу надання дозволу на перепланування та щодо змін умов договору найму житлового приміщення, а також наданої уточненої позовної заяви від 06.03.2015 року та копій рішення суду вбачається, що між сторонами є неузгодженість щодо спірної квартири яка виникла з 2012 року, коли позивач звернувся до суду з позовом про виселення відповідачів по справі зі спірної квартири. Все зазначене свідчить про те, що відповідачі не втратили інтерес до спірного жилого приміщення. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). У ст.71 ЖК України зазначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно роз'яснень, викладених в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року (з наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява №19009/04, п.41 50, Справа "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява №30856/03) 2 грудня 2010 року). Відповідно до "Висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1ст.355 Цивільного процесуального кодексу України, за перше півріччя 2013 року" від 01.07.2013 р., які відповідно до ст.3607 ЦПК України є обов`язковими до врахування в цьому спорі, виходячи з аналізу змісту ст.ст.1, 6, 9, 61 ЖК України, ст.29 Цивільного кодексу України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає. Відповідно до зазначених правових норм постійність проживання не обмежено будь-яким часом; особа може мати декілька місць проживання. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Суд критично оцінює як докази у справі [PERSON] від 04.03.2015 року, [PERSON] від 30.05.2016 року та лист без назви від 29.11.2016 року, на які посилається [PERSON] як на підтвердження факту не проживання відповідачів по справі у спірній квартирі, так і до [PERSON] від 02.04.2017 року, поданого відповідачем [PERSON] на підтвердження факту проживання відповідачів у спірній квартирі з моменту їх реєстрації та по сьогоднішній день, так як вони містять протилежну одна одній інформацію, а відтак не можуть бути прийняті судом в якості доказу. Свідок [PERSON] допитаний за клопотанням представника відповідача, суду пояснив, що знайомий з [PERSON], спочатку працював у АО «Мотор-Січ» разом з нею, та після звільнення [PERSON] приблизно наприкінці 2013 року зверталась до нього з проханням допомогти відновити стіну в спірній квартирі. Пізніше, приблизно в 2014 році вона знов до нього зверталась з проханням допомогти замінити замок на дверях в її кімнаті. Також окрім цього він починаючи з 2013-2014 років буває в квартирі [ADDRESS] приблизно один раз на два три місяці, коли звертається до [PERSON] з проханням поладити одяг для своєї дитини або дружини. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст.10 ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Таким чином, підлягає стягненню з позивача на користь відповідача [PERSON] судовий збір у розмірі 320,00 грн. за подання заяви про перегляд заочного рішення. На підставі наведеного,

Outcome: approved