Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

В серпні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Маріупольської міської ради Донецької області про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон та дозволу на оформлення документів. Позовні вимоги мотивовані наступним. 18.12.1999 року з відповідачем укладено шлюб. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO]. Діти проживають разом з позивачем та знаходяться на її утриманні. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, матеріальної допомоги не надає. Позивач має намір тимчасово виїжджати за кордон для відпочинку та оздоровлення, однак відповідач немає можливості надати у передбачений законом дозвіл, оскільки місцезнаходження відповідача не відомо, засобів звязку немає. Тому звернулась до суду з даним позовом. В судове засідання позивач не зявилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягає, не заперечує проти ухвалення рішення в заочному порядку. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи було повідомлено належним чином, про причини неявки суду не повідомлено, клопотань про розгляд справи у його відсутність, або відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Представник третьої особи Служба у справах дітей Маріупольської міської ради Донецької області у судове засідання не зявився, просив розглядати справу у їх відсутність, просить при винесенні рішення врахувати права та законні інтереси дитини. \~\~\~\~ Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, та відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України\~\~- без фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи\~ приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18 грудня 1999 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-НО №069486 видане Жовтневим відділом реєстрації актів громадського стану м. Маріуполя Донецької області 18.12.1999 року. Від спільного шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-НО №584718 виданого повторно Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління у Донецькій області 25 червня 2014 року, та доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-НО №240177 виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області 03.02.2009 року, де батьками дітей зазначено [PERSON] та [PERSON]. Згідно довідки загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №52 від 27.06.2014 року №112, [PERSON], [INFO], навчається в Маріупольській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №52 Донецької області в 6в класі (допоміжний клас). Згідно довідки Комунальної лікувально-профілактичної установи «Міська психіатрична лікарня №7» від 11.07.2014 №100, [PERSON], [INFO], який проживає за адресою: [INFO], перебуває на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом: легка розумова відсталість, мінімальні порушення поведінки. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі\~ст. 64 ч.1 Конституції України\~конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені. \~\~ Згідно з ч.7, ч.8\~ст.7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають\~\~грунтуватись на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим значенням є інтереси дитини, які повинні бути непорушними незалежно від стосунків батьків між собою. Відповідно до\~ст. 141 СК України\~мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. На підставі ст.ст.\~9,\~11 Конвенції «Про права дитини»\~держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. При цьому держави-учасниці вживають заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно вимог ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно паспортних даних позивачки та свідоцтва про народження дитини, вони є громадянами України. Дитина проживає разом з матір'ю. Відповідно до ч.2\~ст. 150 СК України\~батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний та моральний розвиток. Згідно\~ст. 155 СК України\~здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. З огляду на вищевикладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Так, судом встановлено, що сторони на даний час перебувають у шлюбі, відповідач у судове засідання не зявився, заперечень на позовну заяву не надав. При цьому суд приймає до уваги, що Служба у справах дітей Жовтневої районної адміністрації Маріупольської міської ради не заперечує проти задоволення позовних вимог. Виходячи з того, що у\~позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд\~\~дітей за кордон, але дітей позивач планує вивозити для оздоровлення дітей, розширенню світогляду дітей, духовного та інтелектуального розвитку, вивчення іноземних мов. Суд беручи до уваги той факт, що при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітніх дітей за межі України для тимчасового перебування, приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог [PERSON] та надання дозволу на виготовлення проїзних документу для виїзду неповнолітніх дітей за кордон без дозволу батька [PERSON] строком на один рік з дати набрання судовим рішенням законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: approved