Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

У жовтні 2018 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про відшкодування матеріальних збитків. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є фізично особою-підприємцем. Для реалізації підприємницької діяльності 01 січня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір оренди приміщення для офісу малого підприємства, а саме, приміщення за адресою: [ADDRESS] . Цього ж дня позивачу було передано комплект ключів та забезпечено безперешкодний доступ до приміщення. Зазначеним приміщення позивач безперешкодно користувався та реалізовував твою підприємницьку діяльність до 07 серпня 2018 року. 07 серпня 2018 року приблизно о 09:40 год. працівники (стажери) позивача прибувши до офісу, не змогли відчинити дверей, оскільки вони були зачинені з середини. На дзвінки у двері ніхто не відчиняв, хоча чітко було чути чоловічі голоси з середини орендованого приміщення. Цього ж дня після приїзду працівників поліції позивачу та його представнику вдалось потрапити до орендованого приміщення. Коли вони зайшли до офісу, то побачили трьох чоловіків, які спали на матрацах. Коли поліція почала з`ясовувати правомірність знаходження зазначених чоловіків в офісі, один з них пред`явив новий договір оренди, датований 06 серпня 2018 року. Під час огляду своїх речей позивач з`ясував, що було викраденого його особисті речі та грошові кошти. 08.08.2018 року Шевченківським УП ГУ НПУ в м. Києві було відкрито кримінальне провадження № 12018100100008476. Ознайомившись з матеріалами досудового розслідування з`ясувалось, що 06 серпня 2018 року відповідач передала орендоване позивачем приміщення [PERSON] . Строк дії оренди до 31 грудня 2018 року. Зазначений договір не містить даних про об`єкт оренди, а тому, правомірність знаходження [PERSON] в приміщенні з 07.08.2018 року взагалі не підтверджена. На думку позивача, зазначені дії зі сторони відповідача вказують на її протиправну поведінку, яка проявилась у тому, що вона без згоди позивача допустивши сторонніх осіб до приміщення, що орендується позивачем, не забезпечила безперешкодного використання орендованого приміщення. Договір, укладений між сторонами, передбачає автоматичну пролонгацію на 1 рік у випадку, якщо жодна із сторін в термін 30 діб до його закінчення не заявить про намір його розірвати. Наслідками протиправних, на думку позивача дій відповідача стали неможливість користування приміщенням, яке орендувалось, а також вимушене припинення правомірної підприємницької діяльності позивача, неможливість отримання доходу, на який позивач розраховував в третьому та четвертому кварталі 2018 року та в період літніх відпусток. Так, відповідно до даних Податкової декларації платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця від 09.02.2018 року, яка подавалась позивачем за 2017 рік, сума загального доходу за 2017 рік склала 63 788,07 грн. Тобто, якщо розбити цю суму на рік, то позивач поквартально отримував по 15 947,08 грн. З 07 серпня 2018 року і до кінця поточного року позивач вже не зможе здійснювати свою підприємницьку діяльність в орендованому приміщенні за наявності протиправних дій відповідача, тобто за 3 та 4 квартал 2018 року дохід, на який позивач розраховував, не буде отриманий. Таким чином, розмір упущеної вигоди складає 31 894, 03 грн. Позивач вважає, що у зв`язку із протиправними діями відповідача, позивачу завдано також і моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, які він отримав у зв`язку із викраденням його майна, укладенні нового договору оренди, неможливості користуватись орендованим приміщенням та у приниженні його ділової репутації як фізичної особи-підприємця. Моральну шкоду позивач оцінює в 146 600,00 грн., що складається із вартості викраденого з орендованого приміщення комп`ютера вартістю 1200 доларів США, що станом на 2013 рік складало 9 600,00 грн.; особистих грошових коштів в розмірі 60 000,00 грн., які були викрадені невідомими особами, що перебували в орендованому позивачем приміщенні з дозволу відповідача та 50 000,00 грн. - сума на відновлення ділової репутації позивача. Отже, 146 600,00 грн. саме та сума, яка буде достатньою для відшкодування моральної шкоди та відновлення ділової репутації, що відповідає вимогам розумності та справедливості. Тому, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 31 894,03 грн., моральну шкоду в розмірі 146 600,00 грн. та судові витрати. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що позивачем при зверненні до суду не в повній мірі сплачено судовий збір, а тому позовна заява підлягає залишенню без розгляду. Також вказав, що 16.08.2018 року ФОП [PERSON] припинив свою діяльність як ФОП. Даний позов підписано позивачем саме як ФОП у той час, коли такої особи вже не існувало, а тому, провадження у справі підлягає закриттю. Щодо суті спору зазначив, що з травня 2018 року позивач не платив за комунальні послуги за орендоване ним приміщення. У зв`язку із систематичними порушеннями позивачем умов договору, відповідач направила на адресу позивача звернення про розірвання договору. За таких обставин, відповідачем не було завдано позивачу моральної шкоди. Тому, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, а також стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати у сумі 10 000,00 грн., які остання понесла на оплату послуг адвоката. У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що докази на підтвердження повноважень представника відповідача не відповідають вимогам нормативно-правових актів. Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1% ціни позову, тобто відповідно до вимог законодавства, а підстави для закриття провадження, визначені ЦПК України відсутні. Відповідач не зверталась до позивач з вимогою про одностороннє розірвання договору, адже 25 червня 2018 року лист на адресу позивача від відповідача дійсно надійшов, але без оголошеної цінності та опису і в цьому листі була листівка, а не заява про одностороннє розірвання договору. Так, до відзиву на позов представник відповідача долучає рекомендоване повідомлення за № 01001568445315 від 21.06.2018 року та опис (начебто під рекомендоване повідомлення) за № 0304908400282. Проте, номер опису цінного листа не співпадає з номером відправлення, що міститься на рекомендованому повідомленні про вручення. Зазначені обставини спростовують доводи про розірвання договору. Також зазначила, що докази на підтвердження оплати за комунальні послуги залишились у орендованому позивачем приміщенні. Крім того, зауважила, що представником відповідача не було надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений її представник, про причини неявки суд не повідомила. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (ч. 5 ст. 130 ЦПК України). Таким чином, враховуючи ту обставину, що представник відповідача був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, сторона відповідача не повідомила про причини неявки до суду, що унеможливлює визнати їх поважними, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності відповідача. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 22.10.2018 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 17.12.2018 року до матеріалів справи долучено відзив та відповідь на відзив. Ухвалою суду від 17.12.2018 року відкладено проведення підготовчого судового засідання у даній справі, відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі №761/38299/18, а також відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів у відповідача. Протокольною ухвалою суду від 04.03.2019 року до матеріалів справи долучено докази, надані представником відповідача, які зареєстровані 21.12.2018 року, але ухвалено не приймати їх до уваги, відмовлено у задоволенні клопотань представника позивача про виклик та допит свідків, про витребування доказів про залучення третьої особи. Ухвалою суду від 04.03.2019 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі. Ухвалою судді від 04.03.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON] з 27 лютого 2012 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується Випискою серія ААВ № 443675 (а.с. 19). Як вбачається з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що долучено до позовної заяви, основними видами діяльності [PERSON] є діяльність туристичних агентств (основний); надання інших послуг бронювання та пов`язана з цим діяльність; купівля та продаж власного нерухомого майна; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. 01.01.2016 року між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено Договір оренди приміщення для офісу малого підприємства (далі - Договір оренди від 01.01.2016 року), предметом якого є приміщення за адресою: [ADDRESS] (п. 1.1.1 ) (а.с. 17-18). Згідно п. 2.1 зазначеного Договору, приміщення, що орендується, надається орендарю для розміщення ділового офісу. Відповідно до п.3.1, 3.2 Договору оренди від 01.01.2016 року, термін оренди складає 1 рік з моменту прийняття приміщення, що орендується, за актом приймання. Якщо жодна із сторін в термін 30 діб до закінчення даного Договору не заявить про намір його розірвати, даний договір автоматично пролонгується на 1 рік. Відповідно до п.п.5.1 - 5.3 Договору оренди від 01.01.2016 року, приміщення та майно, що орендуються, повинні бути передані орендодавцем та прийняті орендарем протягом 3 діб з моменту укладення даного Договору. Протягом терміну, що визначений і 3.1 Договору оренди, орендодавець зобов`язаний виїхати із приміщення, що орендується, та підготувати його для передачі орендарю. Передача приміщення та майна, що орендується, здійснюється за актом здачі-приймання, підписання якого свідчить про фактичну передачу таких в оренду. П. 6.2.1 вказаного Договору визначено обов`язок орендодавця забезпечити безперешкодне використання орендарем приміщення Крім того, п. 8.1 Договору оренди від 01.01.2016 року передбачено, що даний договір розірванню в односторонньому порядку не підлягає, за винятком випадків, коли одна із сторін систематично порушує умови договору та свої зобов`язання. Позивач вказує, що орендованим приміщенням він безперешкодно користувався та реалізовував твою підприємницьку діяльність, але 07 серпня 2018 року приблизно о 09:40 год. працівники (стажери) позивача прибувши до офісу, не змогли відчинити дверей, оскільки вони були зачинені з середини. На дзвінки у двері ніхто не відчиняв, хоча чітко було чути чоловічі голоси з середини орендованого приміщення. З Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (№ 12018100100008476 від 08.08.2018 року) вбачається, що 07.08.2018 року по [ADDRESS] невстановлена особа, діючи від імені власника вказаної квартири, перебуваючи в її приміщенні, на підставі нового договору оренди, шляхом вільного доступу, таємного викрала з шухляди грошові кошти та ноутбук (а.с. 20). Встановлено, що 06.08.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір найму (оренди) нерухомого майна, термін дії якого до 31.12.2019 року (а.с. 64-67). Зазначений договір не містить даних про об`єкт оренди. Між тим, із пояснень від 07.08.2018 року [PERSON] та [PERSON] , наданих поліції, вбачається, що предметом Договору оренди від 06.08.2018 року стало саме приміщення за адресою: [ADDRESS] (а.с. 43-48). Згідно ч. ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як на підставу для задоволення позову позивач вказував, що дії зі сторони відповідача, що полягають в укладенні Договору найму (оренди) нерухомого майна від 06.08.2018 року вказують на її протиправну поведінку, яка проявилась у тому, що вона без згоди позивача допустивши сторонніх осіб до приміщення, що орендується ним на підставі Договору оренди від 01.01.2016 року, не забезпечила безперешкодного використання орендованого приміщення [PERSON] . Натомість сторона відповідача зазначала, що у зв`язку із систематичними порушеннями позивачем умов договору, відповідач направила позивачу звернення про його розірвання, а тому Договір оренди від 01.01.2016 року припинив свою дію. Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. В силу ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України). За змістом ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. У відповідності до ч. 1 ст. 746 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 763 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 773 ЦК України, якщо наймач користується річчю, переданою йому у найм, не за її призначенням або з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Так, можливість припинення дії Договору оренди від 01.01.2016 року передбачена його умовами у випадку, якщо одна із сторін в термін 30 діб до його закінчення заявить про намір розірвання. У даному випадку, таких намірів заявлено не було. У зв`язку систематичними порушеннями позивачем умов договору, як вказує відповідач, остання направляла йому вимогу про розірвання договору. Так, в матеріалах справи наявний лист, адресований [PERSON] , без зазначення дати та адреси адресата, у якому [PERSON] повідомляє про розірвання договору оренди, просить звільнити приміщення та віддати ключі (а.с. 96). Проте, докази отримання саме даного листа [PERSON] матеріали справи не містять. Рекомендоване повідомлення від 21.06.2018 року має № 0100156845315, а опис вкладення надано за № 0304908400282, тобто номери різняться між собою. Крім того, опис вкладення № 0304908400282 не містить ідентифікуючих ознак, які дають можливість точно встановити, що саме лист, що міститься на а.с. 96 було направлено позивачу, який ним в подальшому отримано. Отже, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази направлення вимоги про розірвання договору, а тому, суд приходить до висновку, що позивачу не було відомо про бажання відповідача розірвати договір оренди від 01.01.2016 року, оскільки його не було повідомлено належним чином. Вирішуючи питання про можливість стягнення з відповідача на користь позивача коштів упущеної вимоги, суд зазначає наступне. Як вказано у постанові Верховного Суду від 26.03.2018 року у справі № 61-1912св18, упущеною вигодою вважаються неотримані доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушеним. Позивач повинен довести, що з вини відповідачів він не отримав прибуток, на який мав право розраховувати. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (ч. 4 ст. 623 ЦК України). Між тим, особа, яка має на меті відшкодувати збитки у вигляді упущеної (втраченої) вигоди, повинна довести, що вона гарантовано отримала би відповідну вигоду у разі, якщо б її право не було порушено іншою особою, тобто у разі належного виконання зобов`язання іншою особою. Позивач обґрунтовуючи суму збитків, вдався до припущення про можливість отримання ним прибутку, тоді як законодавець вимагає доведеності реальної можливості отримання коштів за умови належного виконання зобов`язань. Позивачем не надано доказів того, що він реально міг отримати таку вигоду, оскільки в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на даний час міститься інформація, що з 16.08.2018 року фізична особа-підприємець [PERSON] припинив здійснення підприємницької діяльності, а вказані позивача про те, що за 3 та 4 квартал 2018 року дохід, на який позивач розраховував складає 31 894, 03 грн., що розрахований на підставі даних Податкової декларації платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця від 09.02.2018 року за 2017 рік, вказує на наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення, оскільки діяльність позивача як фізичної особи-підприємця припинена. Верховний суд також вказав на те, що кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (постанова від 21.11.2018 року у справі №672/778/16-ц). Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, у матеріалах справи відсутні докази, що які б слугували підставою для стягнення упущеної вигоди з відповідача, враховуючи, що діяльність позивача як фізичної особи-підприємця була припинена не з вини [PERSON] Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, варто зазначити, що згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав . Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови). В даному випадку позивач не довів незаконність дій відповідача, які спричинили моральну шкоду, враховуючи відсутність фактів приниження ділової репутації позивача за обставин припинення підприємницької діяльності, наявність причинно-наслідкового зв`язку між завданою позивачу моральною шкодою та діями з боку відповідача, які це спричинили. Крім того, позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи те, що її розмір не може визначатись з вартості викраденого майна позивача, вина відповідача у чому не встановлена. Суду не надано доказів визнання недійсним договору оренди від 06.08.2018 року або того, що його укладенням за відсутності об`єкта оренди позивачу було заподіяно моральної шкоди. Розглядаючи справу на підставі наявних у справі матеріалів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову в повному обсязі. Вирішують питання розподілу судових витрат суд керується наступним. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). П. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Згідно ст.141 ЦПК України, відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат по сплаті судового збору, оскільки, суд відмовляє у задоволенні даного позову. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, за умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Проте, в порушення вимог ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, умовами угоди між відповідачем та її представником не передбачено конкретного розміру витрат на правову допомогу, відповідачем не надано доказів суду щодо вартості кожної наданої послуги і виконаних робіт, що сплачена або підлягає сплаті позивачем, не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а складність справи, кількість судових розглядів та предмет спору не обумовлює можливість стягнення таких сум коштів, що зазначено у заяві. Відтак, клопотання про стягнення з позивача витрат на правову допомогу не підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed