Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

31.08.2018 позивач [PERSON] звернувся до Хорольського районного суду Полтавської області із позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя сторін, шляхом стягнення компенсації за частку у спільному сумісному майні подружжя. Просив стягнути з відповідачки половину вартості спільного сумісного майна бувшого подружжя сторін, як компенсацію 1/2 частки вартості автомобіля PEUGEOT 207TR 1.4Е PIL90, 2010 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , у сумі 95000,00 грн, а також 1/2 частки вартості причепа КРАЗ-8138, 1998 року випуску, у розмірі 5000,00 грн; покласти на відповідачку судові витрати з оплати судового збору 1000,00 грн, проведення експертизи, 5000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позову вказано, що шлюб сторін було укладено 13.11.1993, шлюб розірвано 03.05.2018. Позивач був фізичною особою-підприємцем протягом 08.02.2000 - 01.10.2013, а відповідачка - протягом 23.06.2006 - 01.10.2013. Вказані транспортні засоби придбані під час перебування сторін у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя сторін. Після розірвання шлюбу автомобіль і причеп залишився у користуванні колишньої дружини, тому з неї слід стягнути половину вартості цих транспортних засобів. Позовна заява не вказує на припинення права спільної сумісної власності сторін на вказані транспортні засоби. 03.09.2018 відкрито провадження у справі суддею Хорольського районного суду Полтавської області. 14.09.2018 [PERSON] подала зустрічний позов [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Просила передати у її приватну особисту власність згадані легковий автомобіль вартістю 190000,00 грн і причіп вартістю 10000,00 грн; виділити відповідачеві у приватну особисту власність рухоме майно на загальну суму 401000,00 грн, а саме: холодильник марки "Samsung" вартістю 10000 грн., мікрохвильова піч марки "LG" вартістю 2000 грн., телевізор марки "LG" вартістю 10000 грн., телевізор марки "TSL" вартістю 3000 грн., квадроцикл виробництва КНР вартістю 13000 грн., пральна машина марки "LG" вартістю 10000 грн., м`який куточок вартістю 10000 грн., диван розкладний "Данко" вартістю 10000 грн., диван вартістю 5000 грн., кухонний стіл скляний з п`ятьма стільцями загальною вартістю 8000 грн., шафа-купе 2 шт. загальною вартістю 20000 грн., шафа для одягу вартістю 10000 грн., шафа для одягу вартістю 5000 грн., учнівські дитячі столи 2 шт. загальною вартістю 8000 грн., два ліжка з ортопедичними матрацами загальною вартістю 10000 грн., письмовий стіл вартістю 2500 грн., тумба для взуття вартістю 1500 грн., металевий сейф вартістю 5000 грн., кондиціонер марки "Samsung" вартістю 7000 грн., акваріум вартістю 2000 грн., газова плита марки "Ardo" вартістю 10000 грн., газова духовка марки "Ardo" вартістю 10000 грн., кухонна витяжка вартістю 3000 грн., кухонні меблі вартістю 25000 грн., газовий котел "Данко" вартістю 15000 грн., бойлер вартістю 3000 грн., мисливська рушниця 3 шт. загальною вартістю 45000 грн., мисливський карабін вартістю 40000 грн., автомобіль марки ЛАДА НИВА, державний номерний знак [NUMBER] , вартістю 98000 грн; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію різниці вартості майна, що виділяється, в сумі 100500,00 грн. Стягнути в [PERSON] витрати зі сплати судового збору у сумі 3050,00 грн і витрати на професійну правничу допомогу 5000,00 грн. Підстави зустрічного позову щодо обставин придбання вказаного спільного сумісного майна подружжя сторін є аналогічними. Однак стверджується, що легковий автомобіль "Пежо" і причіп є об`єктом приватної власності [PERSON] оскільки використовувався і придбавався для здійснення нею підприємницької діяльності. 06.09.2018 під тиском бувшого чоловіка бувша дружина була змушена виїхати із будинку, де вони раніше проживали. Усі перелічені меблі, техніка тощо залишилися у будинку. Легковий автомобіль і причеп є неподільними речами, зареєстровані на ім`я бувшої дружини, фактично нею використовуються і тому мають бути передані у її повну особисту власність. Все інше майно має бути залишене бувшому чоловікові але з доплатою з його сторони різниці у загальній сумі 100500,00 грн Зустрічний позов прийнято до провадження Хорольського районного суду Полтавської області. Позивач за первісним позовом [PERSON] відзивом на зустрічну позовну заяву від 29.10.2018 просив у задоволенні позовних [PERSON] відмовити за безпідставністю, оскільки посилання [PERSON] на наявність іншого майна, яке на її думку є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, не підлягає поділу та стягненню з нього, оскільки не надано жодного належного доказу про наявність такого майна у його володінні, не зазначено індивідуальні ознаки цього майна, такі як: марка, модель, рік випуску та час його набуття. Також [PERSON] не зазначено, що "стартовий капітал" для її підприємницької діяльності в розмірі 8000,00 грн були надані батьком [PERSON] , які були отримані ним від продажу будинку, що підтверджується рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 16.12.2015. Вказана сума становила 4278,00 доларів США. Три мисливські рушниці вартістю 45000,00 грн та мисливський карабін вартістю 40000,00 грн, вимоги про їх визнання сумісної власності подружжя є помилковими виходячи з того, що дозвіл на придбання та зберігання зброї видано на ім`я [PERSON] , лише він має право на використання цієї зброї тому вона є його особистою власністю. Щодо квадрацикла виробництва КНЗ вартістю 13000,00 грн, він підлягає державній реєстрації, право власності на нього підтверджується лише свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу в якому зазначений власник. При цьому [PERSON] , як на підставу своїх вимог, документів на підтвердження належності такого транспортного засобу не надала, тобто посилається виключно на припущення. Щодо сумісного майна подружжя на автомобіль марки "Лада НИВА", д.н.з. [NUMBER] , вартістю 98000,00 грн, [PERSON] не є власником вказаного автомобіля, право користування (керування) транспортним засобом, не є тотожним праву власності. [PERSON] відповіддю на відзив на зустрічну позовну заяву про поділ спільного сумісного майна подружжя від 05.11.2018 просила у задоволенні первісного позову [PERSON] відмовити, зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя задоволити повністю. Вважає, що поділ спільного майна подружжя шляхом стягнення компенсації за частку у спільному майні подружжя, неможливий оскільки, не вирішено питання про поділ спільного майна чи виділу цього майна у власність одного з подружжя. [PERSON] запереченням на відповідь на відзив щодо зустрічної позовної заяви від 13.11.2018 зазначив, що 3 мисливські рушниці вартістю 45000,00 грн та мисливський карабін вартістю 40000,00 грн, є лише його особистою власністю і не може бути визнана сумісною власністю подружжя, оскільки дозвіл на придбання та зберігання зброї, на яку [PERSON] висуває позовні вимоги, видано на його ім`я і відповідно тільки він має право на використання даного майна, тобто зброя є його особистою власністю. Третя особа письмового пояснення не складала, участі у судових засіданнях не брала. Згідно розпорядження голови Хорольського районного суду Полтавської області від 14.07.2020 № 10/20 справу передано на розгляд до Семенівського районного суду Полтавської області у зв`язку із неможливістю утворити новий склад суду через задоволення заяв про відвід (самовідвід) усіх суддів Хорольського районного суду Полтавської області. 23.07.2020 справу прийнято до провадження Семенівського районного суду Полтавської області. Перерви у судових засіданнях оголошувалися неодноразово у зв`язку із неявкою представників сторін чи сторін, зміною представників, за їх клопотанням сторін, через неможливість забезпечення відеоконференцзв`язку, у зв`язку з визнанням судом обов`язкової явки сторін у судові засідання, для витребування і надання доказів, через неявку свідків, залучення третьої особи, некоректно подану заяву про збільшення позовних вимог, через карантинні обмеження тощо. У судових засіданнях сторони та їх представники повністю підтримали зміст складених сторонами письмових заяв по суті справи. [PERSON] наголошувала на залишенні після розірвання шлюбу у будинку усього майна, яке вона просила залишити у індивідуальній власності [PERSON] . Автомобіль " Пежо " має причепний пристрій, а тому і автомобіль і спірний причеп використовувався нею у власній підприємницькій діяльності; є її особистою власністю. Спір щодо "Ниви" вона "знімає", хоча " Нивою " постійно користувався [PERSON] . "Нива" купувалася "за дорученням". Г.М.Яковенко акцентував увагу на необхідності вирішення спору не лише з точку зору формального змагального процесу, а й ураховуючи засади справедливості і розумності, оскільки сторони, тривалий час перебуваючи у шлюбі, не зберігали документів про придбання кожного із об`єктів спірного майна, а відповідач [PERSON] дещо недобросовісно користується своїми процесуальними правами не запропонувавши альтернативні вартості спірних об`єктів нерухомого майна і заперечуючи володіння ним квадроциклом і придбанням котла саме батьком [PERSON] - [PERSON] , а не сторонами з метою облаштування будинку у якому вони жили під час шлюбу. Протягом тривалого часу розгляду справи усе спірне майно безперечно зазнало зменшення своєї вартості. [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] невірно називає зброю, яка залишалася у його власності. Насправді він має 2 мисливських карабіни: 1 "Марлен" і 1 "Форт", а також 1 мисливську рушницю. Все майно, яке вказано у зустрічній позовній заяві, дійсно перебуває у будинку, у якому сторони проживали до розірвання шлюбу, за винятком мікрохвильової печі марки "LG", телевізора марки "LG", квадроцикла виробництва КНР, дивана розкладного " Данко ". Газовий котел є власністю батька [PERSON] - [PERSON] . Квадроцикла ніколи не було. [PERSON] не заперечувала відсутності у будинку мікрохвильової печі марки "LG", телевізора марки "LG", дивана розкладного "Данко". Р.С.Павелко наголошував на недоведеності зустрічним позовом складу і вартості кожного спірного об`єкта спільного сумісного майна подружжя сторін, окрім легкового автомобіля "Пежо" і його вартості. Автомобіль "Нива" не реєструвався ні за жодною із сторін. [PERSON] не довела придбання меблів, техніки тощо під час перебування сторін у шлюбі. Суд зазначає, що згідно вимог ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 83 ЦПК України). Тобто процесуальний обов`язок доведення позовних вимог, у т.ч. надання відповідних письмових доказів, покладено саме на позивача, якщо відповідач проти позову заперечує. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У пункті 54 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", заява № 4241/03 від 28.10.2010, вказано, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення у справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії", заява N 30544/96, п. 26, ECHR 1999-I). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Суд неодноразово роз`яснював сторонам і їх представникам, що визначення вартості спірного майна визначається висновками експерта, у т.ч. у разі, якщо інша сторона заперечує їх вартість. Це необхідно для виконання відповідних приписів законодавства та наступного з`ясування грошового розміру можливих відмінностей у вартостях розділеного спірного майна і присудження можливих компенсацій тощо. Однак жодна зі сторін відповідним правом не скористалася наголошуючи, що за час судового розгляду спірне майно зазнало зменшення вартості, жодна із сторін не зберігала документів про придбання усього спірного майна, оскільки будь-яка із сторін жодних побоювань щодо можливого майбутнього поділу майна не мала. Сторони у судових засіданнях визнали склад та обсяг майна, що був залишений у будинку, у якому раніше проживали сторони. Сторони вказали на частину об`єктів, яких вже немає у відповідному будинку. Проте [PERSON] заперечував придбання у шлюбі сторін квадроцикла і газового котла. Стверджував, що останній є елементом опалення у будинку і сторонами не купувався. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За змістом ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд зазначає, що згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Суд, дослідивши письмові заяви сторін по суті справи, докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши учасників справи і їх представників, які брали участь у судових засіданнях, свідків, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та робить такі висновки. 13.11.1993 між сторонами укладено шлюб, який розірвано 03.05.2018 (т. 1 а.с.7,33). Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] протягом 08.02.2000 - 30.09.2013 був фізичною особою-підприємцем (т. 1 а.с. 9). Відомості про його доходи судові не надано. Згідно довідки Хорольського відділення Лубенської ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області від 01.09.2018 № 1175/14/16-18-13-35 [PERSON] перебувала на обліку як фізична особа-підприємець з 23.06.2006 по 30.09.2013. Нею надано відомості про суми отриманих доходів і сплачених податків протягом 2006 - 2012 років (т. 1 а.с. 10, 34-36; т. 2 а.с. 146). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] за [PERSON] з 25.01.2007 зареєстровано причіп бортовий КРАЗ 8138, синього кольору 1998 року випуску, реєстраційний № [NUMBER] , номер рами [NUMBER] та легковий автомобіль марки PEUGEOT 207TR1.4EPIL90, 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , дата реєстрації 28.07.2010 (т. 1, а.с. 8). Сторони у підготовчому судовому засіданні 03.09.2020 визнали, що вартість вказаного легкового автомобіля "Пежо" складає 190000,00 грн. Згідно платіжного доручення № 005 від 30.07.2010 на суму 89349,00 грн та квитанцій № 15 від 13.09.2010 на суму 6000,00 грн, № 22 від 15.10.2010 на суму 7000,00 грн, № 17 від 14.12.2010 на суму 10000,00 грн, № 5 від 12.01.2011 на суму 10000,00 грн, № 19 від 15.02.2011 на суму 6000,00 грн, № 4 від 15.03.2011 на суму 3959,78 грн, № 9 від 14.04.2011 на суму 10960,84 грн, № 17 від 15.06.2011 на суму 10000,00 грн, № 17 від 13.08.2010 на суму 5000,00 грн [PERSON] здійснювала погашення згідно кредитного договору № 70443846 від 29.07.2010 за придбання автомобіля PEUGEOT 207 TRENDI 1.4E зг рах СФ-0000559 від 12.07.20410, в т.ч. ПДВ 14891,50 грн (т. 2 а.с. 147-155). Згідно листа АТ "Креді Агріколь банк" № 86439-20/040 від 25.08.2021 документи юридичної справи клієнта [PERSON] , а саме: кредитний договір, анкета позичальника, договір застави, були знищені згідно акту знищення № 7 від 07.12.2018, в зв`язку із закінченням терміну зберігання (т. 2 а.с. 167-170). Згідно листа Хорольської державної нотаріальної контори від 27.11.2020 № 803/01-16 довіреності та/чи договори про відчуження чи передачу в користування автотранспортного засобу PEUGEOT 207TR 1.4EPIL90, 2010 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , дата реєстрації 28.07.2010, стороною в яких виступали б [PERSON] , [PERSON] чи інші особи, не посвідчувались (т. 2 а.с. 12). Аналогічний за змістом лист нотаріальної контори складено за період 10.09.2019 - 04.02.2020 (т. 1 а.с. 170). Згідно інформаційної довідки ТСЦ МВС № 5347 від 18.09.1020 № 31/16-313 транспортний засіб марки ВАЗ 2131, д.н.з. [NUMBER] , станом на 04.12.2010 був зареєстрований за громадянином [PERSON] , [INFO] , місце проживання якого зареєстровано за адресою [ADDRESS] . 22.06.2019 і по теперішній час вищевказаний автомобіль перереєстрований по договору купівлі-продажу на [PERSON] , [INFO] , жителя с. Павлиш Кіровоградської області (т. 1 а.с. 237, 46, 47). У справі відсутні докази реєстрації права власності на згаданий автомобіль, д.н.з. [NUMBER] , на ім`я однієї чи іншої сторони. Сторони пояснили, що автомобіль купувався "за генеральним дорученням". Фактично дружина користувалася автомобілем "Пежо", а чоловік - "Нивою". Як наслідок [PERSON] усно не підтримувала позовну вимогу щодо автомобіля "Нива", оскільки він не реєструвався як власність за чоловіком і на автомобіль було лише генеральне доручення. Відповідно до дозволу МВС України № [NUMBER], [PERSON] надано дозвіл № [NUMBER] від 11.05.2011 на право зберігання, носіння SAFARI/ПН-001 № [NUMBER] дійсний до 02.04.2022 (т. 1 а.с. 37-39, 236). Відповідно до дозволу МВС України № [NUMBER], [PERSON] надано дозвіл № [NUMBER] від 02.04.2013 на право зберігання, носіння MARLIN Форт 205 № [NUMBER], [NUMBER] , дійсний до 02.04.2022 (т. 1 а.с. 40-42, 236). Свідок [PERSON] , яка є дочкою сторін, під час допиту у судовому засіданні вказала, що на " Ниві " завжди їздив батько свідка - [PERSON] . Дома завжди був квадроцикл, який купувався батьком ( [PERSON] ) разом із братом свідка - [PERSON] . Свідок [PERSON] , який є сином сторін, під час допиту у судовому засіданні повідомив, що разом із батьком ( [PERSON] ) їздив у м. Київ для придбання квадроцикла років 10 тому. У магазин їздили мікроавтобусом, вартості квардроцикла не пам`ятає. На автомобілі "Нива" свідок їздив і як пасажир і як водій. У свідоцтві про реєстрацію "Ниви" були вказані не сторони. Свідок [PERSON] , яка є кумою та раніше була подругою сторін, під час допиту у суді вказала, що на квадроциклі їздили усі із сім`ї [PERSON] , квадро цикл стояв у будинку двору, де жили сторони із дітьми. Також сім`я [PERSON] користувалася автомобілем "Нива". Свідок [PERSON] , яка є дочкою сторін, під час допиту у судовому засіданні 09.12.2021 вказала, що уся їх сім`я жила у будинку діда батька свідка [PERSON] у [ADDRESS] . Батьки разом облаштовували і покращували житло, купували у нього меблі, техніку, котел, кондиціонер тощо. Дід [PERSON] не заперечував про таке. На " Ниві " батьки їздили переважно "по роботі". Вся сім`я постійно каталася на квадроциклі, який 1 місяць тому був у дворі будинку. Свідок близько місяця тому припинила проживання у будинку і забрала звідти за згодою батька ( [PERSON] ) мікрохвильову піч LG. У будинку залишалися інші куплені батьками меблі, техніка, кондиціонер, котел посуд тощо. [PERSON] підтвердив, що дійсно дочка [PERSON] забрала з його відома з будинку мікрохвильову піч LG. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК). Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі (ч. 1 ст. 71 СК). Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Конструкція норми ст. 60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11 (далі - постанова № 11 від 21.12.2007) вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020, справа № 214/6174/15-ц, зазначила, що із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68,70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Усе зазначене у первісному і зустрічному позові майно, окрім легкового автомобіля ВАЗ 2131, д.н.з. [NUMBER] , було набуте сторонами у власність під час їх перебування у шлюбі і є їх спільною сумісною власністю як подружжя (бувшого подружжя сторін). Ця обставина встановлена поза розумним сумнівом. Суд відхиляє доводи [PERSON] про не придбання у період шлюбу квадроцикла виробництва КНР і відсутність квадроцикла на час розгляду справи, оскільки це спростовано показами допитаних судом свідків. Суд відхиляє доводи [PERSON] , що газовий котел було придбано його батьком [PERSON] як елемент опалення будинку, який належав батькові [PERSON] - [PERSON] , оскільки у справі встановлено тривале проживання сторін у будинку батька [PERSON] і тривале та взаємоузгоджене облаштування будинку і умов проживання у ньому саме спільними зусиллями і коштами сторін під час їх перебування у шлюбі. Відповідно до ч. 2 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Ч. 4 ст. 61 СК передбачає, що речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Верховний Суд України у постанові від 18.09.2019, справа № 640/20563/16-ц, провадження № 61-25320св18, зазначив, що зброя не може вважатися об`єктом індивідуального користування когось із подружжя, а тому не є особистою приватною власністю. Відтак суд відхиляє доводи [PERSON] що на наявну у нього мисливську зброю не поширюється правовий режим об`єкту права спільної сумісної власності подружжя сторін. На такий висновок суду також не впливає наявність у нього спеціального дозволу щодо права зберігання і носіння мисливської зброї. Мисливська зброя підлягає поділу між сторонами на загальних засадах як неподільна річ. Слід при цьому зазначити, що [PERSON] не має дозволу на право зберігання і носіння мисливської зброї тому визначення порядку користування нею мисливською зброєю є неможливим і вона не ставить таке питання перед судом. Так само судові не надано доказів належності спірних легкового автомобіля "Пежо" і причепа до об`єктів індивідуального користування чи професійних занять [PERSON] . Автомобіль і причеп підлягають поділу між сторонами на загальних засадах як неподільні речі. Суд враховує, що фактичним користувачем і автомобіля і причепа під час розгляду справи у суді є саме [PERSON] . Ч. 2 ст. 2 СК визначає, зокрема, що регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї, побудови сімейних відносин на паритетних засадах. Згідно із ч. 9 ст. 7 СК сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Ураховуючи зазначене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови необхідно задоволити частково, залишаючи в індивідуальній власності кожної із сторін фактично перебуваюче у володінні і користуванні кожної зі сторін майно після припинення їх шлюбних відносин з урахуванням повідомленого сторонами зменшення обсягу майна. Мається на увазі виключення з переліку спірного майна таких речей як: мікрохвильова піч марки "LG", телевізор марки "LG", диван розкладний "Данко". Також суд не застосовує і не вимагає від жодної із сторін внесення коштів на депозитний рахунок суду з метою сплати грошової компенсації іншій стороні, оскільки кожна із сторін після розірвання шлюбу фактично володіла і користувалася певними об`єктами права спільної сумісної власності бувшого подружжя сторін, а їх обсяг, склад і, поза розумним сумнівом вартості, є співмірними і пропорційними стосовно кожної зі сторін. Відповідно до ст.ст. 133, 134, 137, 141 ЦПК України та з огляду на часткове задоволення позовних вимог кожної сторони суд робить висновок про обґрунтованість, співмірність, неминучість, реальність, достатність та виправданість понесених кожною із сторін судових витрат у справі, що складаються із витрат зі сплати судового збору та витрат з оплати професійної правничої допомоги, і, дотримуючись принципів розумності, справедливості, співмірності, пропорційності, значення справи для сторін, не стягує із однієї сторони на користь іншої сторони понесені відповідною стороною судові витрати у справі. Відповідні витрати несе кожна із сторін (т. 1 а.с. 3, 4, 14-18, 26, 28, 72, 75-81, 116; т. 2 а.с. 38-41, 133-136). У зв`язку із припиненням права спільної сумісної власності на автомобіль PEUGEOT 207TR 1.4Е PIL90, 2010 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , дата реєстрації 28.07.2010, слід скасувати заходи забезпечення позову, що застосовані щодо вказаного автомобіля ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 10.09.2019, справа № 548/1626/18, провадження № 2-з/548/2/19 (т. 1 а.с. 153-155, т. 2 а.с. 18, 19). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed