Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON] 29 травня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідачів прокуратури Дніпропетровської області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області і Управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про стягнення майнової шкоди, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач у своїх позовах та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що працівниками органу досудового розслідування (поліції і прокуратури) проводилося розслідування конкретної кримінальної справи і в рамках цієї справі у позивача вдома проводився обшук, в ході якого були викрадені особисті кошти позивача; позивач вважає сам обшук незаконним, оскільки його проведено без правової підстави постанови слідчого чи ухвали суду, а тим більше обшукуване приміщення є власністю позивач, житлом і місцем діяльності адвоката і для його обшуку потрібні додаткові підстави, чого не було, тобто порушено закон. Стосовно крадіжки коштів у позивача під час обшуку [PERSON] зробив письмову заяву про злочин, була порушена кримінальна справа, проводилося розслідування, але ніяких результатів це не дало, кошти позивачу не повернуті, численні скарги на слідчого та інших учасників вказаного розслідування до суду судом підтримувалися, скасовувалися незаконні постанови слідчого про закриття провадження та інш., але справа за більш ніж шість років так і не була розслідувана , досудове розслідування належним чином не проведено, ухвали суду про це не виконані. Позивач протягом\~тривалого часу\~намагався повернути\~належне йому\~майно (кошти),\~однак відповідачі\~цього не\~зробили.\~Тому,\~посилаючись на\~вимоги Закону\~України «Про\~порядок відшкодування\~шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів дізнання,\~досудового слідства,\~прокуратури і\~суду»,\~ ст.\~22,\~1174,\~1176,\~1177\~ЦК України,\~просить суд\~стягнути з\~держави на\~його користь\~суму завданої\~йому матеріальної\~шкоди 302\~175\~грн.\~(сума\~викрадених коштів).\~ Отже, відповідачем допущені порушення не тільки його прав, а і закону. На звернення до відповідача про зясування обставин вказаного, питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане неправомірним, оскільки порушує його права, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просив задовольнивши всі його позовні вимоги у повному обсязі. Представники відповідачів прокуратури Дніпропетровської області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області і Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, підтримали надані ними заперечення проти позову, вказавши, що дії їх працівників відповідають вимогам діючого законодавства, при розслідуванні вказаної кримінальної справи і проведенні слідчих процесуальних дій діяли відповідно до вимог закону і нічого не порушували, оформлено все було вірно. Кримінальне провадження про викрадення коштів у позивача під час обшуку ще не завершено, обставини злочину не встановлені і не доведені, отже злочину ще немає, а тому і відшкодовувати нічого не потрібно. Позивачем не вірно обрано спосіб захисту порушеного права, це можливо лише після встановлення винного у кримінальному злочині і наявності вироку стосовно нього. Письмове розяснення прав позивачу було, порушень відносно позивача допущено не було. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача і його представника, представників відповідачів, зясувавши думку сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані, представлені та добуті докази, матеріали самого кримінального провадження, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом в судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS]. 19 березня 2012 року при проведенні слідчо-оперативною групою під керівництвом слідчого СВ по розслідуванню ОВС і ЗСОГ та ЗО СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області [PERSON], обшуку в квартирі по вул. Робоча, 152/47, що належала [PERSON] на праві приватної власності, як стверджує позивач, невстановленими особами, які приймали участь при проведенні обшуку, були вкрадені грошові кошти та інші цінні речі на значну суму. А саме: грошові кошти в сумі 8000 доларів США, з них сума в 5000 доларів США купюрами номіналом по 100 доларів США, сума в 3000 доларів СІНА купюрами номіналом по 50, 20, 10, 5, 2, 1 доларів США; грошові кошти в сумі 700 фунтів Великобританії; коштовні прикраси у кількості десяти штук, загальною вартістю більше 15\~000 грн. (копії чеків були додані до заяви про вчинення злочину ) х З = 45\~000 грн., золота чоловіча обручка; запонки виробництва фірми «Теd Lapidus»; ліхтар «Хальціон» вартістю близько 1\~800 грн. х З = 5\~400 грн., розрахований на проведення глибоководних робіт на глибині до 100 метрів; шланг піддуву сухого костюму ДУІ вартістю близько 326.0 грн. х З = 96О грн., безрукавка-утеплювач неопренова З мм для підводного плавання 160 грн. х 3 = 480 грн. і тесак саперний - красномідний випуск початок XIX ст., орієнтовно 1837 рік. приблизно 5000 грн., 5000 грн. х З = 15\~000 грн.. 20\~березня 2012\~року [PERSON]\~до прокуратури\~Дніпропетровської області\~було подано\~заяву про\~скоєння злочину\~з проханням\~порушити кримінальну\~справу по\~факту таємного\~викрадення чужого\~майна на\~підставі ч.\~5\~ст.\~185\~Кримінального кодексу\~України.\~На більшу\~частину речей\~існують документи.\~Ці відомості\~разом із\~копіями документів\~були надані\~до прокуратури\~Дніпропетровської області. Копія протоколу обшуку приміщення за адресою: [ADDRESS] від 19 березня 2012 року додана до цієї заяви. Заява про вчинення злочину № 57-АЗ від 20 березня 2012 року була додана до позовної заяви. Прокуратурою Дніпропетровської області декілька разів було відмовлено в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON], відповідні постанови прокуратури скасовувались в судовому порядку з направленням справи на додаткове розслідування, про що свідчить також і копія постанови прокуратури Дніпропетровської області від 31 травня 2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи та копія постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 липня 2012 року про скасування цієї постанови. В 2013 році СВ Красногвардійського РВ ДМУ м. Дніпропетровська Дніпропетровської області отримав матеріали щодо вказаного вище злочину, слідчим органу досудового розслідування 19 липня 2013 року до ЄРДР внесено відомості про вчинення злочину, передбаченого ч. І ст. 185 КК України, відкрите кримінальне провадження № 12013040680003308. Копію витягу з кримінального провадження надано потерпілому [PERSON]. Копії витягів з кримінальних проваджень № 12013040680000169 та № 12013040680003308 були надані суду. З 2013 року вказане кримінальне провадження декілька разів закривалось на підставі ст. 284 КПК України в зв'язку із відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України. В судовому порядку постанови органу досудового розслідування скасовувались із направленням для подальшого досудового розслідування. На сьогодні кримінальне провадження не закінчене, винні особи не встановлені, повідомлення про підозру у вчиненні злочину не пред'явлено, вкрадене майно не повернено, збитки не відшкодовані. На запит адвоката, поданий до Чечелівського відділення поліції Дніпропетровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області 27 квітня 2017 року, відповіді на цей час не надано. До того ж вже сплив строк на притягнення до кримінальної відповідальності осіб, винних у викраденні майна позивача органом досудового розслідування не встановлено. При цьому завдана шкода має досить значний розмір. Згідно курсу НБ України станом на час подання позову на 18 травня 2017 року позивач розрахував свої збитки наступним чином: 100$ США 2641.47грн., 100 фунтів стерлінгів 3425.07 грн.; отже загальна сума вкрадених у позивача грошових коштів складає: 8000 x 26.42= 211360.0 грн., 700 x 34.25 = 23975.0грн. разом 235335.0 грн., вартість вкрадених коштовностей та інших предметів на момент викрадення складала 22280.0 грн.. На сьогодні подібні предмети коштують майже втричі дорожче, тобто розмір відшкодування за викрадені коштовності та інші речі має бути відповідним, а саме: 22280 x 3 = 66840.0 грн.. Виходячи з викладеного відшкодуванню підлягає сума у загальному розмірі 235335.0 грн. + 66840.0 грн. = 302\~175.0 грн.. Сторони не ставили питання перед судом про проведення експертного дослідження, суд за своєю ініціативою в цьому випадку призначати експертизу позбавлений можливості. Таким чином, з вини працівників прокуратури Дніпропетровської області та в подальшому іншого органу досудового розслідування винні особи не були встановлені та не були притягненні до відповідальності. Згідно ст. 5 Цивільного кодексу України, «3. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності», тобто до правовідносин застосовуються норми, що були дійсними на момент виникнення правовідносин. Зазначені у позові відносини виникли у 2012 році, таким чином і відшкодування шкоди має відбуватись відповідно до дійсних на той час законодавчих норм. Згідно ст. 1177 Цивільного кодексу України, в редакції що була чинною на момент виникнення правовідносин, «[PERSON] шкода, завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.» Така сама позиція викладена і в узагальненнях судової практики щодо вирішення питання процесуальних витрат у судових рішеннях (вироки, ухвали) до плану роботи судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області на II півріччя 2014 року, «Так, відповідно до ст. 127 КПК шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Водночас майнова шкода, завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Умови та порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка потерпіла від злочину, встановлюються законом (ст. 1177 ЦК України).» Як вказано в ухвалі від 03 грудня 2008 року у справі № 6-25052св06 Верховного Суду України, «Згідно з вимогами ст. 1177 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Умови та порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка потерпіла від злочину, встановлюються законом... Відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).» Таким чином, слідчі не зашкодили крадіжці впродовж обшуку квартири, при цьому при проведенні обшуку були присутні тільки особи, які були допущені до проведення слідчої дії. А в подальшому працівники прокуратури Дніпропетровської області та інші працівники правоохоронних органів не знайшли осіб, винних у крадіжці, скоєній під час проведення обшуку. Тобто нанесена шкода підлягає відшкодуванню у повному обсязі за рахунок Державного бюджету. В порушення ч.1 ст. 236 КПК України слідчий не вжив належних заходів для забезпечення присутності під час проведення обшуку осіб, чиї права та законні інтереси були обмежені і порушені. Сам обшук квартири позивача було проведено з грубим порушенням закону в матеріалах кримінальної справи взагалі відсутня постанова про проведення обшуку (тобто невідомо чому проводився обшук, хто і кому його доручав, з якою метою та інш.), є лише протокол, де не вказано всіх учасників цієї слідчої дії і присутніх та інш. Зазначені обставини встановленні судовими рішеннями ухвалами судів про скасування постанов про закриття кримінального провадження, поорушення за заявою позивача, а тому відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Отже, на думку позивача, відповідачем допущені порушення не тільки його прав, а і закону. На звернення до відповідача про зясування обставин вказаного, питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане неправомірним, оскільки порушує його права, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Виник спір, який в добровільному порядку вирішено не було і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~вимог ст.\~89\~ЦПК України\~ суд\~оцінює докази\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~обєктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Аналіз вищенаведеного переконує суд в тому, що посилання позивача на те, що до сьогодні йому не повернуте майно, що було викрадене (вилучене) під час обшуку 19 березня 2012 року за адресою: [ADDRESS] є обгрунтованими та підтверджуються матеріалами справи. Згідно\~ст. 17 Закону України 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 1 Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року «East/West Alliance Limited» проти України»,\~Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі\~"Іатрідіс проти Греції"\~[ВП], заява N 31107/96, п. 58,\~ECHR\~1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі\~"Антріш проти Франції",\~від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та\~"Кушоглу проти Болгарії",\~заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року) (п.167 рішення). У п. 168 рішення Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі\~"Спорронг та Льонрот проти Швеції",\~пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі\~"[PERSON] та інші проти Сполученого Королівства",\~n. 50, Series A N 98). Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~та пункту 2 частини першої статті\~3, статті\~321\~ЦК України\~ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених\~Конституцією\~та законом. Конституцією України\~закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124). Згідно із частиною першою\~статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша\~статті 15 ЦК України). Частиною другою\~статті 16 ЦК України\~встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди. У пункті 67 рішення ЄСПЛ по справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року зазначено, що відповідно до усталеної практики Суду неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду, зазвичай становить втручання, несумісне з гарантіями, закріпленими в пункті 1 статті 1 Першого протоколу (див., серед інших джерел, рішення у справах\~«Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява №59498/00, п.40, ECHR 2002-III,\~«Ясійньєне проти Литви» (Jasinienv. Lithuania), заява №41510/98, п.45, від6 березня 2003 року, та«[PERSON] проти України» (Voytenko v. Ukraine), заява №18966/02, пункти 5355, від29 червня 2004 року). Уряд не надав жодного пояснення, яке б виправдало невиконання рішення у цій справі як «законне» та дозволило б відхід від зазначених принципів. Далі в приведеному вище рішенні в п.71 Суд зазначив, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, неповинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обовязків (див. зазначене вище рішення у справі\~«Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п.74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел,\~mutatismutandis,\~зазначене вище рішення у справі\~«Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (PincovaandPinc v. theCzechRepublic), п.58, а також рішення у справі\~«Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, п.40, від13 грудня 2007 року, та у справі\~«Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п.67, від11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обовязок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі\~«Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п.69), ай потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах\~«Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincovaand Pinc v. The Czech Republic), п.53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscutaand Others v. Romania), п.38). Відповідно до\~ст. 1166 ЦК України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із\~ст. 1174 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. За вимогами\~ст. 1177 ЦК України\~ майнова шкода, завдана майну фізичної особі внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Згідно з\~ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених\~Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю»\~та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Відповідно до\~ст. 2 цього Закону\~право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Кримінальне провадження за заявою позивача, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 липня 2013 року про вчинення злочину, передбаченого ч. І ст. 185 КК України, відкрите кримінальне провадження № 12013040680003308, але за необгрунтовано тривалий час не розслідувано, винні особи не встановлено, нікому про підозру не оголошено, навіть законно не закрито, що є протиправним і порушуючим права позивача.. Згідно\~ст. 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Аналіз вищенаведеного переконує суд в тому, що майнові права [PERSON] в результаті протиправних дій посадових осіб органів досудового розслідування (відповідачі) були порушені за наслідками кримінального провадження, проведенням обшуку, викраденням майна позивача; позивач неодноразово звертався до відповідачів з приводу повернення викраденого майна, але останніми так нічого і не встановлено, майно не повернуто. Зазначені дії свідчать про невиконання слідчими органами обовязку щодо повернення викраденого у позивача майна. Оскільки [PERSON] звертається до суду з позовними вимогами про відшкодування шкоди після неповернення\~органами досудового слідства вказаного викраденого майна у передбачені законом строки, то порушене право позивача підлягає захисту в порядку цивільного судочинства. Аналогічна позиція викладена в ухвалі Верховного суду України від 16 травня 2007 року. Бездіяльність органів слідства у не своєчасному розслідуванні кримінального провадження і неповернені вищезазначеного майна свідчить про спричинення позивачу шкоди у звязку з неможливістю отримати викрадене під час обшуку майно. [PERSON] це вибуло поза волею позивача під час виконання процесуальної дії обшуку, що проводився в квартирі позивача в порядку\~кримінально-процесуального кодексу. Згідно п. 1 ч. 1 та ч. 2 статті 1 Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного … проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки … та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Згiдно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, відповідачі повинні довести, що їх дiями або бездіяльністю не було порушено прав позивача. Однак, жодних доказiв відповідачами до суду не надано. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позовні вимоги позовні вимоги щодо відшкодування їм матеріальної шкоди за викрадене, вилучене під час обшуку майно, з держави підлягають задоволенню в повному обсязі Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України\~вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивачів задоволено, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь держави судовий збір стосовно матеріальної шкоди, а стосвно вимог про моральну шкоду слід ці витрати віднести на рахунок держави через відмову в задоволенні цих позовних вимог. \~ \~ \~ \~Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. \~ \~ \~ \~У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. \~ \~ \~ \~Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідачі в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могли б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно відповідачів по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно них, предмета спору, а відповідачі цього не довели, твердження представників відповідачів про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно них є припущенням. Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачами позовних вимог в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та стягнути з Державного бюджету України на користь позивача [PERSON] майнову шкоду, завдану бездіяльністю органів досудового розслідування у кримінальному провадженні, в сумі 302\~175 грн., судові витрати слід віднести за рахунок держави. Таким чином обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved