Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому, враховуючи уточнення позовних вимог (т. 1 а. с. 125-129), просила: - встановити факт її спільного проживання із відповідачем [PERSON] однією сім'єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу у період з липня 2010 року по 22 серпня 2016 року; - визнати спільною сумісною власністю сторін ? частину житлового будинку загальною площею 117,7 м2, житловою площею 68,4 м2, із надвірними будівлями і спорудами: сарай - "Г", вбиральня - "Д", погріб - "Е", вбиральня - "Є", тротуар - "Т" та огорожа - "N", що знаходяться на земельній ділянці площею 0,0271 га, кадастровий номер [NUMBER], за адресою: [ADDRESS]; - здійснити поділ спільного майна, набутого нею і [PERSON] за час їхнього спільного проживання однією сім'єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу; - визнати за нею, [PERSON], право власності на ? частку зазначеного житлового будинку із надвірними будівлями і спорудами та ? частку земельної ділянки площею 0,0271 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]; - залишити у власності [PERSON] ? частку вказаних вище спірних житлового будинку із надвірними будівлями і спорудами та ? частку земельної ділянки площею 0,0271 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначала, що із відповідачем [PERSON] вони добре знайомі, мали почуття один до одного, у липні 2010 року вирішили створити сім'ю та стали проживати разом у місті Києві без реєстрації шлюбу. За тривалий час їхнього спільного проживання як чоловіка та жінки без шлюбу [INFO] у них народилася дочка [PERSON]. Відповідач [PERSON] взяв на себе обов'язок створити сім'ю, забезпечувати її та виховувати дитину. Їхня дочка зареєстрована за місцем реєстрації батька за адресою: [ADDRESS]. До 22 серпня 2016 року сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали разом, вели спільне господарство, їхні подружні обов'язки були чітко розподілені. Кожний з них працював та заробляв грошові кошти, які вони заощаджували для спільного придбання ними житлового будинку та земельної ділянки. 20 вересня 2013 року у період їхнього спільного проживання, за спільні кошти ними на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Писаним В.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 2600, було придбано ? частину житлового будинку, загальною площею 117,7 м2, житловою площею 68,4 м2, із надвірними будівлями і спорудами: сарай - "Г", вбиральня - "Д", погріб - "Е", вбиральня - "Є", тротуар - "Т" та огорожа - "N", що знаходяться за адресою: [ADDRESS], за ціною 72000 грн. Одночасно із укладенням цього договору було відчужено земельну ділянку площею 0,0271 га за тією ж адресою, на якій розташоване це нерухоме майно, кадастровий номер [NUMBER]. Також для придбання цього майна частину коштів у розмірі 3000,00 доларів США надала її мати [PERSON], що підтверджується відповідною розпискою. Доказами їхнього, [PERSON] і [PERSON], спільного проживання як жінки та чоловіка без шлюбу є велика кількість фотознімків, акти обстеження житлових умов, показання свідків, тому згідно із нормами сімейного та цивільного законодавства майно набуте ними у період їхнього спільного проживання належить їм на праві спільної власності в рівних частках. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що вона познайомилася із [PERSON] у листопаді 2009 року в Криму, у липні 2010 року вони вирішили створити сім'ю та стали спільно проживати однією сім'єю. Проживали вони разом у місті Києві протягом трьох років, потім у місті Бровари у батьків відповідача. Весь цей час вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, працювали та заощаджували кошти для придбання спільного житла, разом проводили вільний час, їздили до родичів. У липні-серпні 2013 року з'ясувалося, що вона вагітна. У вересні 2013 року у період їхнього спільного проживання ними за спільно заощаджені кошти придбано ? частину житлового будинку із надвірними будівлями і спорудами. Більшу частину коштів у придбання даного нерухомого майна внесено відповідачем. На момент придбання будинку вона лежала в лікарні на збереженні у зв'язку з вагітністю, тому договір купівлі-продажу будинку оформлений на відповідача. [INFO] у них народилася спільна дочка [PERSON], яка зареєстрована за місцем проживання свого батька [PERSON], останній робив ремонт у будинку, вона ж купляла все, що необхідно дитині. З часом вона стала відчувати до себе негативне відношення з боку [PERSON], втручання матері відповідача призводило до виникнення між сторонами конфліктів. 22 серпня 2016 року відповідач вигнав її з дитиною із будинку, поміняв замки та до будинку їх не впускає. Просила суд задовольнити позовні вимоги повністю. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, підтвердив той факт, що він і [PERSON] проживали разом однією сім'єю як чоловік та жінка без шлюбу в період з дня народження дочки [PERSON] з [INFO] по 02 січня 2015 року, після чого позивач [PERSON] до 22 серпня 2016 року просто перебувала в будинку. В іншій частині позовні вимоги не визнав та пояснив, що придбані ним у вересні 2013 року ? частина житлового будинку та земельна ділянка є його особистою приватною власністю, так як придбані виключного за його особисті грошові заощадження. Будь-якої участі в придбанні цього нерухомого майна позивач [PERSON] не приймала, коштів на ремонт будинку на надавала. Просив суд у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 293, п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. У ч. 2 ст. 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. За змістом ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Виходячи з наведеного, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст. 74 СК України. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період, упродовж якого було придбано спірне майно. На підтвердження вимоги щодо проживання чоловіка та жінки без шлюбу, позивач посилалася на велику кількість фотознімків, на яких зображені [PERSON] і [PERSON], зроблених у період 2010 - 2015 років під час спільного проживання сторін, їхнього відпочинку, відвідування родичів, як позивача, так і відповідача, святкування різних подій (день народження, весілля, хрестини тощо), спільні прогулянки сторін з їхньою дочкою [PERSON], подарунки один одному, побут, що свідчать про притаманні подружжю відносини та спільний побут (т. 1 а. с. 205-221), акти обстеження житлових умов (т. 1 а. с. 9-11) та показання свідків. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що у період з 01 жовтня 2011 року по 08 лютого 2012 року відповідач [PERSON] працював на підприємстві "Благодар" Всеукраїнської організації інвалідів України на посаді керівника тендерного відділу та отримував у бухгалтерії підприємства заробітну плату близько 1000 грн. на місяць. Декілька разів він особисто привозив [PERSON] зароблені ним кошти до його спільного із [PERSON] місця проживання у місті Києві по вулиці Газопровідній, де сторони винаймали житло, проживали разом та вели спільне господарство. [PERSON] говорив йому, щоб кошти отримувала його дружина. Відповідач повідомляв йому, що дружина [PERSON] подарувала йому хрестик, показував светр, який вони купляли разом. Також повідомляв про їхні плани на майбутнє, зокрема, про те, що вони заощаджують кошти для придбання спільного житла. Факт роботи [PERSON] на підприємстві "Благодар" підтверджується записами у його трудовій книжці, даного факту відповідач у судовому засіданні не заперечував та пояснив, що він знайомий зі свідком, під час роботи на підприємстві заповнював тендери, однак кошти йому передавала бухгалтер підприємства. Позивач [PERSON] у суді пояснила, що вона разом із [PERSON] приїжджали до бухгалтерії підприємства "Благодар" та останній отримував там зароблені ним кошти. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона з 2009 року знайома із сторонами, у 2011 - 2012 роках [PERSON] і [PERSON] спільно відпочивали в Криму, проживали вони в одній кімнаті як жінка і чоловік, відповідач повідомляв її про те, що сторони живуть разом, спільно проводять вільний час, зокрема, займаються пошуком предметів часів Другої світової війни, бажають проживати однією сім'єю. У сторін були хороші, подружні відносини. Після 2012 року вона спілкувалася по телефону лише з позивачем, [PERSON] повідомляла її про народження у них спільної дочки. Факту проживання в одній кімнаті під час спільного відпочинку в Криму відповідач [PERSON] у суді не заперечував. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона знайома зі сторонами, до декретної відпустки з червня 2012 року [PERSON] працювала медсестрою у Київській міській дитячій клінічній туберкульозній лікарні. Вона неодноразово бачила як відповідач [PERSON] на машині привозив та забирав позивача з роботи, було видно, що вони проживають разом, оскільки чоловік привозив і забирав дружину з роботи. Також їй відомо, що сторони проживали разом у місті Бровари, у батьків [PERSON], позивач лікувала відповідача на дому. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що [PERSON] являється їй внучатим племінником, із [PERSON] вона знайома з 2011 року, тоді коли відповідач привозив позивача на машині у село Дернівка Баришівського району Київської області до своїх родичів. Бачила вона разом сторін у селі також і у 2012 та 2013 роках. Жили сторони однією сім'єю, вели спільне господарство, мають спільну дочку. У 2015 році відповідач [PERSON] їздив до родичів позивача [PERSON] у місто [PERSON]. Також їй відомо, що у подальшому відповідач вигнав позивача з будинку, який вони купляли під час спільного проживання. За які кошти придбаний цей будинок їй невідомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що відповідач [PERSON] є двоюрідним братом її чоловіка [PERSON], їй відомо, що сторони з 2010 року проживали разом, вели спільне господарство, позивач [PERSON] готовила їжу, прибирала в помешканні, де вони проживали у дачному кооперативі в Берковці. На початку 2013 року сторони переїхали проживати до батьків відповідача у місто Бровари в однокімнатну квартиру та почали шукати для придбання житловий будинок, який придбали восени 2013 року. За які кошти придбаний цей будинок їй точно невідомо. Під час спільного проживання у сторін народилася дочка, про що її безпосередньо повідомив відповідач. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що він є двоюрідним братом відповідача та хресним батьком дочки сторін [PERSON], [INFO], може підтвердити той факт, що у період 2012 - 2016 років [PERSON] і [PERSON] проживали однією сім'єю, вели спільне господарство. У 2012 році сторони проживали на дачі у Берковцях, 4-5 разів на рік він бував у них в гостях. Після цього у 2013 році сторони стали проживати у батьків відповідача [PERSON] у місті Бровари Київської області в однокімнатній квартирі. У вересні 2013 року у період спільного проживання сторони придбали житловий будинок, більшу частину коштів на придбання вніс відповідач, ремонт у будинку сторони робили разом. Позивач [PERSON] працювала медсестрою, отримувала заробітну плату, відповідач [PERSON] теж працював, підробляв на різних роботах, стабільного заробітку він не мав, отримував пенсію. У період спільного проживання [INFO] у сторін народилася дочка. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що із позивачем [PERSON] він познайомився після народження спільної дочки сторін у житловому будинку, придбаному відповідачем [PERSON] за його особисті кошти. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що із позивачем [PERSON] його познайомив відповідач [PERSON] на Різдво у 2012 році у місті Києві по вулиці Газопровідній, потім зустрічався зі сторонами, коли вони проживали у батьків відповідача у місті Бровари. [PERSON] повідомляв йому, що поки він не купить будинок одружуватись та заводити сім'ю він не буде. Про спільне проживання сторін та участь позивача у придбанні спірного будинку йому нічого невідомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що у вересні 2013 року вона продала ? частину житлового будинку із надвірними будівлями відповідачу [PERSON], останній за купівлю будинку розраховувався сам, про його сімейний стан вона не цікавилася. Свідок [PERSON], мати відповідача, у судовому засіданні показала, що [PERSON] була співмешканкою її сина, нічого спільного, у тому числі коштів і бюджету, у них не було, спільно вільний час вони не проводили, на пошуки предметів Великої Вітчизняної війни відповідач їздив сам на своєму автомобілі. Наявність великої кількості фотознімків, де [PERSON] і [PERSON] зображені разом, на її (свідка) думку, нічого не підтверджує. Крім цього, свідок [PERSON] у суді підтвердила той факт, що у 2013 році позивач декілька місяців проживала із відповідачем та його батьками у належній останнім однокімнатній квартирі у місті Бровари по вулиці Грушевського, з цієї квартири сторони виїхали у придбаний її сином спірний житловий будинок, де [PERSON] проживала із [PERSON] та їхньою спільною малолітньою дочкою [PERSON] до серпня 2016 року, після чого позивач забрала дитину та залишила будинок. Не заперечувала свідок того факту, що сторони їздили разом в смт Баришівка Київської області до родичів відповідача. Також свідок [PERSON] показала, що, проживаючи у будинку, позивач і відповідач жили кожен своїм окремим особистим життям, спільного побуту у них не було. Свідок [PERSON], брат відповідача, у судовому засіданні показав, що [PERSON] із його братом [PERSON] постійно не проживала, лише періодично по декілька місяців, спільного бюджету та господарства вони не вели, робіт по господарству позивач не виконувала. Спірний житловий будинок придбаний виключно за грошові кошти належні відповідачу. Участі в купівлі будинку позивач не приймала, коштів на ремонт будинку теж не надавала. Відповідач весь час називав позивача свою знайомою дівчиною, про наміри одружитися з [PERSON] не повідомляв. Подружні відносини між сторонами виникли у них уже після народження їхньої спільної дочки [PERSON], хресним батьком якої він являється. Свідки [PERSON] і [PERSON], мати і брат відповідача, у суді не заперечували факту знайомства з матір'ю і родичами позивача, які проживають у місті [PERSON], та відвідування їх. Згідно із ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] народилася [INFO] у місті Бровари Київської області, її батьком є відповідач [PERSON], матір'ю - позивач [PERSON] Згідно із довідкою № 335 від 29 липня 2015 року малолітня [PERSON] зареєстрована разом із батьком за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] у суді визнав факт його спільного проживання з [PERSON] як чоловіка та жінки без шлюбу з часу народження дочки ([INFO]) по 02 січня 2015 року. Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 січня 2016 року у справі № 361/438/16-п відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, що виявилося у тому, що він 09 січня 2016 року близько 02.00 год., перебуваючи за місцем свого проживання у [ADDRESS], вчинив сварку відносно цивільної дружини [PERSON], у ході якої голосно висловлювався в її адресу грубою нецензурною лайкою, на зауваження та прохання припинити протиправні дії не реагував, чим вчинив насильство в сім'ї морального характеру. Свою вину у скоєному в суді [PERSON] визнав та пояснив, що, перебуваючи у власному будинку, мав розмову на підвищених тонах з цивільною дружиною. Із постанови Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2016 року у справі № 361/484/16-п вбачається, що позивача [PERSON] теж визнано винною у тому, що 09 січня 2016 року близько 02.00 год. вона вчинила сімейну сварку відносно цивільного чоловіка [PERSON], у ході якої голосно висловлювалася в його адресу грубою нецензурною лайкою, внаслідок чого вчинила насильство в сім'ї морального та психологічного характеру, тобто адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. За вчинення зазначених вище адміністративних правопорушень [PERSON] та [PERSON] судом оголошено усне зауваження. Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 липня 2016 року із відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] стягуються аліменти на малолітню дочку [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 800 грн., починаючи з 26 квітня 2016 року і до повноліття дитини (т. 2 а. с. 100-103). Станом на 01 травня 2018 року заборгованість відповідача по сплаті на користь позивача аліментів на дочку складає 16099 грн. 56 коп., про що свідчить довідка № 10А/13 від 03 травня 2018 року, видана Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ (т. 2 а. с. 104-105). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За змістом ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, зокрема, фотознімки, що свідчать про притаманні подружжю відносини та спільний побут, показання свідків, народження у сторін під час їхнього проживання разом, а не періодичних зустрічей, дочки, постанови про притягнення позивача і відповідача до адміністративної відповідальності за насильство в сім'ї морального характеру, суд вважає встановленим факт спільного проживання [PERSON] і [PERSON] як жінки та чоловіка однією сім'єю без шлюбу у період з липня 2010 року по 22 серпня 2016 року. Посилання відповідача на те, що він проживав із позивачем як чоловік та жінка однією сім'єю без реєстрації шлюбу лише після народження [INFO] їхньої спільної дочки [PERSON] по 02 січня 2015 року, не відповідають фактичним обставинам цієї справи, свого підтвердження під час розгляду справи вони не знайшли та спростовуються показаннями свідків. Суд критично також оцінює показання свідків [PERSON] і [PERSON], матері і брата відповідача, стосовно того, що сторони постійно спільно не проживали, оскільки ці свідки є особами заінтересованими у вирішенні спору на користь відповідача [PERSON] Надані позивачем на підтвердження факту спільного проживання сторін акти обстеження житлових умов, складені депутатами Броварської міської ради Київської області, суд до уваги не приймає, оскільки вони засвідчують факти та обставини, що не відповідають даті складання цих актів, а також оформлені не належним чином. Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови № 11 від 27 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснив, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16, від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. У ст. 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. [PERSON] сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Із договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 20 вересня 2013 року видно, що [PERSON] продала, а [PERSON] купив ? частину житлового будинку загальною площею 117,7 м2, житловою площею 68,4 м2, із відповідними надвірними будівлями і спорудами : сарай - "Г", вбиральня - "Д", погріб - "Е", вбиральня - "Є", тротуар - "Т" та огорожа - "N", що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Продаж цієї ? частини житлового будинку вчинено за 72000 грн. Дана частина житлового будинку знаходиться на земельній ділянці площею 0,0271 га, кадастровий номер [NUMBER], що належить продавцю та буде відчужена покупцю, одночасно з укладенням цього договору (т. 1 а. с. 14). Відповідно до довідки № 46 від 22 грудня 2015 року, виданої Київською міською дитячою клінічною туберкульозною лікарнею, з 01 червня 2012 року [PERSON] постійно працює у цьому медичному закладі на посаді медичної сестри, за період з червня 2012 року по січень 2014 року її сукупний дохід становить 61389 грн. 28 коп. (т. 1 а. с. 167-168). Згідно із дослідженою в суді трудовою книжкою [PERSON] у період 2010 - 2014 років відповідач працював: з 04 квітня 2007 року по 14 липня 2011 року у Товаристві з обмеженою відповідальністю "МСБУД" на посаді діловода; з 01 жовтня 2011 року по 08 лютого 2012 року на Підприємстві Всеукраїнської організації інвалідів України "Благодар" на посаді начальника тендерного відділу; з 09 лютого 2012 року по 01 грудня 2014 року у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Рей Плюс" на посаді діловода (т. 2 а. с. 94-95). У всіх випадках відповідач [PERSON] звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Будь-яких доказів щодо розміру отриманого [PERSON] доходу за вказані періоди його роботи відповідачем суду не надано. Із довідки від 05 січня 2017 року, виданої Публічним акціонерним товариством комерційним банком "Приватбанк", вбачається, що 03 вересня 2013 року у відділенні банку відповідачу [PERSON] видано готівку в розмірі 120000 грн. (т. 1 а. с. 158). Доказів того, за який період [PERSON] накопичена вказана сума коштів, відповідачем суду не надано. Із довідки № 152 від 09 листопада 2015 року, виданої Броварською центральною районною лікарнею, видно, що з 01 вересня по 01 жовтня 2013 року, тобто у період придбання спірного будинку, позивач [PERSON] знаходилася на лікуванні в гінекологічному відділенні лікарні, діагноз: І вагітність, 18 тижнів загрозливий аборт (т. 1 а. с. 172). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що житловий будинок і земельну ділянку він придбав за його особисті кошти, що підтверджується довідкою банку про зняття грошових коштів у вказаній сумі. Позивач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що на придбання житлового будинку більшу частину коштів вніс відповідач [PERSON] Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи той факт, що ? частину спірного житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], відповідач [PERSON] придбав у період спільного проживання з позивачем [PERSON] як чоловіка та жінки без шлюбу за кошти, більша частина яких є особистими заощадженнями відповідача, виходячи з рівності часток подружжя у спільному майні, суд дійшов висновку, що ? частка зазначеного вище житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами є особистою приватною власністю відповідача [PERSON], а інша ? частка цього майна - спільною сумісною власністю сторін, позивача [PERSON] і відповідача [PERSON], тому в порядку поділу спільного майна кожному із них у даному майні належить по 1/8 частки. Виходячи з наведеного, позов [PERSON] у частині визнання ? частини зазначеного житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами спільною сумісною власністю сторін та його поділу між сторонами підлягає задоволенню частково. Позивач [PERSON] заявила також вимогу про визнання за нею права власності на ? частину земельної ділянки площею 0,0271 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], при цьому вимоги щодо визнання даної земельної ділянки спільним сумісним майном, набутим сторонами у період спільного проживання як чоловіка та жінки без шлюбу, позивач не заявляла, пояснень та доказів щодо придбання вказаної земельної ділянки за спільні кошти сторін, [PERSON] суду не надала. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи, що в силу принципу диспозитивності, суд не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог, визнання за позивачем права власності на ? частину вказаної вище земельної ділянки без доведення позивачем факту належності цього майна сторонам на праві спільної сумісної власності є неможливим, тому позов у цій частині задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: partial