Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

21 травня 2014 року позивач звернувся до відповідача із вищезазначеним позовом, в якому просив суд надати дозвіл [PERSON] на виготовлення проїзного документа дитини для малолітнього [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON], а також надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України без згоди та супроводу батька [PERSON] до таких країн: Росія, Грузія, Єгипет, Туніс, Туреччина, Тайланд, Болгарія, Хорватія, Чорногорія, Словаччина, Польща, Чехія, Греція та Кіпр строком на три роки, встановивши термін перебування за кордоном не більше 24 календарних дні. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05 листопада 2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї. 20 квітня 2006 року у шлюбі народилася дитина - [PERSON]. 30 серпня 2010 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2011 року визначено місце проживання сина [PERSON] разом із матір'ю та встановлено графік побачень [PERSON] із сином. Позивач стверджує, що батько не надає дозволу на виїзд дитини за кордон, ухиляється від сплати аліментів, не піклується про здоров'я сина, його інтелектуальний, фізичний, духовний та моральний розвиток. Маючи бажання возити сина на оздоровлення, проте не отримуючи згоду відповідача на такі виїзди, позивач звернувся з позовом до суду. Позивач в судове засідання з`явився, позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що вони позивачем не конкретизовані, а саме не визначено терміну вивезення дитини за кордон, не вказано точного часового проміжку та точну назву країни прямування. Вислухавши пояснення сторін по справі, вивчивши докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов є таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Сторони перебували у шлюбі з 05 листопада 2005 року, про що свідчить Свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] У шлюбі народила дитина - [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER]). Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2010 року шлюб між сторонами розірвано. У відповідності до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2011 року визначено місце проживання [PERSON] разом з матір'ю, встановлено [PERSON] графік побачень з сином: кожний перший та третій тиждень місяця з 15.00 год. п'ятниці до 18.00 год. неділі. Позивач зазначає, що відповідач відмовляється надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон, зловживаючи своїми правами. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). У ст. ст. 3, 6 Конвенції "Про права дитини", ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Проте, діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (разовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Суд вважає за необхідне зазначити про те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2011 року встановлено графік побачень [PERSON] із сином. Слід зазначити, що запропонований позивачкою графік виїзду за кордон дитини, а саме встановлення тривалості перебування за кордоном на протязі не більше двадцяти чотирьох днів, може мати наслідком порушення встановленого графіка побачень відповідача з дитиною. Отже, позивач, звертаючись до суду, фактично просить змінити визначений рішенням суду графік побачень [PERSON] із сином, що є недопустимим. За таких обставин, суд вважає, що вимога позивачки про надання дозволу на неодноразові виїзди дитини за кордон на протязі трьох років строком перебування за кордоном не більше 24 календарних днів, фактично обґрунтовується прагненням ігнорувати інтереси батька, який проживає окремо від дитини, а тому законних підстав для задоволення позову немає. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, а тому позову задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed