Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, по якому просить суд визнати недійсним Кредитний договір № ODMLGK01420068 від 16.03.2007 року, укладений між [PERSON] та КБ "Приват Банк" в особі Південного ГРУ "ПриватБанк" в м. Одесі, правоприємником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк"; визнати недійсною додаткову угоду до Кредитного договору № ODMLGK01420068 від 16.03.2007 року укладену 11.10.2012 року між [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк"; виключити з Державного реєстру іпотек запис про державну реєстрацію Договору іпотеки від 16.03.2007 року, укладений між [PERSON] та КБ "Приват Банк" в особі Південного ГРУ "ПриватБанк" в м. Одесі, правоприємником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк"; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна, квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] накладений за договором іпотеки укладений між [PERSON] та КБ "Приват Банк" в особі Південного ГРУ "ПриватБанк" в м. Одесі, правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк" від 16.03.2007 року. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позивач отримав кредит в сумі 75 000 дол. США для придбання нерухомого майна та 16 220 дол. США на оплату страхових платежів зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 0,84 % на місяць. Строк дії кредитного договору з 16.03.2007 року до 16.03.2027 року. Згодом між сторонами було укладено додаткову угоду до вищезазначеного кредитного договору, якою було підвищено процентну ставку до 13,2 % на рік. Позивач посилається на те, що зобов'язння за даним договором ним виконувалось в іноземній валюті без отримання Банком відповідної індивідуальної ліцензії для здійснення банком операцій в іноземній валюті. При укладанні договору відповідачем, на думку позивача, було приховано факт відсутності повного обсягу правової дієздатності на укладення наведеного вище договору, чим на думку позивача порушено його права, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, заперечувала з приводу його задоволення. Третя особа до судового засідання не з'явилась, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає, на підставі наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені наступні фактичні обставини. Судом встановлено, що 16.03.2007 року між [PERSON] та КБ " ПриватБанк» в особі Південного ГРУ « ПриватБанк» укладено кредитний договір № ODMLGK01420068 від 16.03.2007 року, відповідно до умов якого [PERSON] отримав кредит в сумі 75 000 дол. США для придбання нерухомого майна та 16 200 дол. США на оплату страхових платежів зі сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 0,84 % в місяць в період оплати з « 16» по « 21» число кожного місяця. Строк дії кредитного договору № ODMLGK01420068 від 16.03.2007 року до 16.03.2027 року. 22.10.2008 року між [PERSON] та Банком укладено додаткову угоду до Кредитного договору № ODMLGK01420068 від 16.03.2007 року, якою було підвищено відсоткову ставку до 13,2 % на рік. Позивач в своєму позові зазначає те, що вважає даний кредитний договір недійсним, посилаючись на те, що зобов'язання за договором виконуються як позивачем в іноземній валюті, так і позичальником - Банком в іноземній валюті без отримання відповідної індивідуальної ліцензій для здійснення даного виду операцій, посилаючись на Правила використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління НБУ від 30.05.2007 № 200, отже при укладанні договору відповідачем було приховано даний факт відсутності повного обсягу правової дієздатності на укладення наведеного вище правочину, який позивачем оспарюється, чим порушено вимоги ст.. 215 ЦК України. Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з вимогами ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, договір, укладений сторонами з дотриманням вимог, необхідних для чинності правочину, має обов'язкову силу для самих сторін. Відповідно до п.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд критично ставиться до тверджень позивача, що банк не мав необхідний обсяг дієздатності для здійснення валютних операцій в іноземній валюті, оскільки в матеріалах справи наявний Додаток до Дозволу № 22-2 від 29.07.2003 року, виданий Національним банком України, в якому зазначено,що ПриватБанк має право проводити операції з валютними цінностями, в тому числі: ведення рахунків клієнтів ( резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів нерезидентів у грошовій одиниці України. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: - неторговельні операції з валютними цінностями; - операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; - ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; - залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; - залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; - інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. В ч.2 п. 11 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року, зазначено, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодній зі сторін кредитного договору. Як зазначено в п.14 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема ЦК ( ст. 215, 1048-1052, 1054-1055), ст. 18-19 Закону України " Про захист прав споживачів". Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Судом береться до уваги також те, що позивачем добровільно укладено кредитний договір, засвідчений власним підписом, отже укладаючи цей договір, позичальник усвідомлював, що умови Договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливим. Позивачем не надано належних, допустимих, переконливих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, доводів щодо недійсності кредитного договору. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed