Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-08 00:00:00

18 грудня 2014 року [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ФОП [PERSON] про захист прав споживачів та повернення суми. В позовній заяві позивач вказує, що 25 липня 2014 року між нею та ФОП [PERSON] у неї дома був укладений договір № заказу GI 2018 на виготовлення ПВХ конструкцій (вікна) вартістю 2770,00грн. У день укладення договору по вимозі представника відповідача нею було сплачено передоплату у розмірі 1000,00грн. але квитанцію не було видано. Крім того договір підписано лише нею, відповідач зі свого боку поставила печатку. Згідно п. 3.2 договору відповідач зобов'язаний був протягом 21 робочого дня з моменту підписання договору передати у її власність готовий виріб і підписати акт прийому-передачі, тобто строк доставки, демонтажу старої конструкції вікна, монтаж замовлених ПВХ конструкцій віконного блоку і підписання акту повинні були відбутися не пізніше 27.08.2014р. Фактично 14.10.2014 невідомий їй чоловік на автомобілі привіз вікно, яке не було укомплектовано відливом, підвіконником, москітною сіткою та запропонував їй передати йому 1770грн. без видачі квитанції за отримання грошей. На її зауваження про те, що вікно не укомплектовано, необхідності його монтажу замість старого і складання акту прийому-передачі, водій заявив, що до його функцій входить лише доставка вікна та прийом грошей. Пояснив, що не працює у ФОП [PERSON] і ніяких документів надавати не буде. При цьому були присутні свідки. Тому вона була вимушена відмовитися від отримання вікна і уплати за нього гроші. 18.10.2014 року вона направила рекомендованим листом акт-рекламація, який згідно поштового повідомлення про вручення відповідач отримав 22.10.2014р. з проханням повернути суму авансу. Листом від 17.10.2014 року, яке вона отримала 28.10.2014р. і яке ніким не підписано, не має вих. № відповідач повідомив її, що доставка вікна виконана 02.09.2014р. при свідках і що 1000,00грн. являються задатком, а не передоплатою і поверненню не підлягають у зв'язку з необґрунтованою відмовою від отримання і від повної оплати, вікно поверненню не підлягає, вона повинна сплатити неустойку і вікно буде їй встановлено якщо вона сплатить 200грн. штрафу. В п. 3.12 договору вказано, що договір дійсний з моменту його підписання. Оскільки підпису відповідач не поставила, то договір є неукладеним. Але нею передано відповідачу кошти, які підлягають поверненню, оскільки її відмова від отримання не укомплектованого вікна и від кінцевого розрахунку правомірна. Крім того в договорі нерівні обов'язки сторін. Також за період з 26.07.2014р. по день ухваленні рішенні відповідач повинен сплатити індекс інфляції та три проценти річних від простроченої суми відповідно до ст. 625 ЦК України. На підставі викладеного та з урахуванням останніх уточнень позивач просить стягнути з відповідача ФОП [PERSON] на її користь сплачену нею суму по неукладеному договору 1000,00грн. В порядку ст. 625 ЦПК України стягнути з ФОП [PERSON] на її користь індекс інфляції та три проценти річних з 26.07.2014р. по день ухвалення рішення та судові витрати по справі у розмірі 770,67грн. за послуги нотаріуса, ксерокопіювання, таксі, пошти, набору тексту (а.с.1-7, 32-33). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила задовольнити в повному обсязі. Зазначила, що з самого початку договір був недійсний. На ньому немає підпису відповідача, а лише печатка. Вікно доставили не в повній комплектації, ніхто його встановлювати не збирався. Вікно без монтажу не було потрібно, позивач вважала, що монтаж передбачено, нічого не пояснили їй. Представник відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували у повному обсязі та просили відмовити у їх задоволенні. Зазначили, що був укладений договір на поставку конструкції. У договорі є пункт, яким передбачено повну оплату вартості виробу. Було доставлено виріб у повній комплектації, але позивач відмовилася від нього. Також направся лист про нагадування взаємних зобов'язань. Перша доставка була 03 вересня 2014 року, позивач сама не погодилась підписувати документи, але вони всі були. Договір не передбачає монтаж. Але був і водій, і монтажник. Все робилося відповідно договору. Він є дійсним, оскільки зі сторони позивача та відповідача відбулися певні дії за договором. Також 27.01.2015 року та 09.02.2015 року представником відповідача від імені відповідача були надані письмові заперечення на позовну заяву та уточнену позовну заяву, які вона обґрунтовує тим, що 25 липня 2014 року між позивачем та нею був укладений Договір, згідно з умовами якого вона зобов'язується організувати роботи по виготовленню і передачі у власність позивача ПВХ конструкцій, а позивач зобов'язується оплатити та прийняти готові вироби. Відповідно до п. 2.1. Договору, вартість виробів складала 2770грн. [PERSON] було сплачено завдаток у розмірі 1000грн. Борг до передачі у власність становив 1770грн. Також, згідно п. 3.2. Договору, після виконання п. 3.1. (оплата замовником вартості виробів), Виконавець зобов'язується передати у власність замовника виготовлені вироби на протязі 21 робочого дня з моменту укладення договору. Замовник не мала претензій до виконавця при укладенні договору та засвідчила свою згоду підписом. Відповідно, [PERSON] була вільною у своєму виборі, і мала повне право не укладати даний Договір. Отже, [PERSON] добровільно і без примусу з її сторони уклала договір від 25.07.2014 р. У позовній заяві [PERSON] стверджує, що їй доставили виріб із неповною комплектацією. Вищевказане твердження є невірним, оскільки [PERSON] було надано інформацію про розміри, конфігурацію, комплектацію та колір замовлених нею ПВХ конструкцій, що зазначено у карті комплектації та засвідчується підписом позивачки. Щодо тверджень [PERSON] про те, що договір не підписаний зі сторони ФОП [PERSON], а лише стоїть печатка, то відповідно до п. 3.12. договору, договір є дійсним та таким, що вступив в силу, при наявності печатки. [PERSON] була ознайомлена із даним пунктом договору, про що свідчить ії підпис на договорі. Замовлені [PERSON] ПВХ конструкції були виготовлені у встановлені договором строки, що підтверджується довідкою від заводу-виробника. З моменту виготовлення ПВХ конструкцій вона неодноразово повідомляла [PERSON] у телефонному режимі про готовність виробів та про її зобов'язання оплатити борг до передачі у власність у розмірі 1770грн. 03.09.2014 р. вона доставила замовлені [PERSON] ПВХ конструкції за адресою, вказаною у договорі, проте позивачка не виявила бажання оплачувати борг до передачі у власність та приймати ПВХ конструкції, що підтверджується доповідною запискою грузчиків від 03.09.2014 р. Відповідно, вона не змогла виконати свої зобов'язання за договором, оскільки [PERSON] відмовилася приймати замовлені ПВХ конструкції. 14.10.2014 р. вона повторно доставила ПВХ конструкції, проте [PERSON] знову відмовилися оплачувати борг до передачі у власність та приймати вироби. Факт повторної доставки виробів на адресу [PERSON] підтверджується доповідною запискою грузчиків від 14.10.2014 р. 16.10.2014 р. та 31.10.2014 р. вона відправила [PERSON] листа, в якому нагадувала про зобов'язання за договором, а також, звертала увагу, що у разі несплати боргу до передачі у власність у розмірі 1770 грн., вартості повторної передачі виробів у розмірі 200грн., і неповідомлення дати та часу для передачі виробів у власність, вона буде змушена розірвати договір у односторонньому порядку без повернення завдатку. Відповідей на листи вона не отримала. [PERSON] стверджує, що умови договору є нерівними та несправедливими за юридичним змістом. Відповідно, якщо в момент укладення договору з ФОП [PERSON]С, [PERSON] вважала деякі положення договору несправедливими, то вона мала можливість звернутися до неї з вимогою змінити їх, або взагалі не укладати даний договір. В момент укладення договору, [PERSON] була згодна з усіма умовами, а отже, вважала положення договору справедливими, про що свідчить її підпис на договорі. У позовній заяві [PERSON] посилається на ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», в якій вказується, що споживач має право розірвати договір на протязі 14 днів, у разі, якщо продукція була реалізована продавцем поза торговельними або офісними приміщеннями. Проте, дана стаття не стосується правовідносин, які склалися між нею та [PERSON] внаслідок укладення договору, оскільки згідно п. 6.7. Договору, [PERSON] була належним чином повідомлена про неможливість розірвання договору згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1994 р. № 172, яка затверджує перелік товарів належної якості, що не підлягають обміну та поверненню. Згідно даного переліку, погонажні матеріали, скло, нарізане чи розкроєне під розмір, визначений замовником, поверненню не підлягають. Згідно Додатку А «Терміни та визначення» ДСТУ Б.В.2.6 -15- 99: «профіль з жорсткого полівінілхлориду - погонажний профільний виріб різноманітного поперечного перерізу, виготовлений методом екструзії, сировинна маса якого вміщує менше 15 % пластифікатора, який застосовується для виготовлення вікон, балконних дверей та дверей». ПВХ, конструкції, виготовлені на замовлення і під розмір замовника, враховуючи зміст ст. 184 Цивільного кодексу України, являються річчю, визначеною індивідуальними ознаками, незамінною. Замовлені [PERSON] ПВХ конструкції, складаються з погонажних матеріалів і скла, нарізаних під розмір, затверджений позивачем. [PERSON] підтвердила факт ознайомлення з даним пунктом підписом на договорі. Також, [PERSON] стверджує, що сплачені нею грошові кошти у розмірі 1000 грн. є авансом, а не завдатком. [PERSON] сплатила грошові кошти у розмірі 1000грн. на підтвердження виконання умов договору, які безпосередньо і є завдатком. Крім того, у п. 2.2. Договору чітко прописано, що внесені грошові кошти у розмірі 1000грн., є завдатком, а отже, вищевказана сума не може вважатися авансом. П. 4.2. Договору підтверджує, що вищевказана сума є завдатком, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 571 Цивільного кодексу України: «Якщо порушення зобов 'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора». Вона не змогла виконати свої зобов'язання за договором саме з вини позивачки, оскільки вона не бажала сплачувати решту грошових коштів за вироби, тим самим відмовляючись від виконання договірних зобов'язань. У своїй позовній заяві [PERSON] вказує, що вона повинна сплатити їй пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення виконання умов договору та інфляційні втрати. Договором від 25.07.2014 р. чітко передбачені штрафні санкції, а саме, сплата неустойки у розмірі 0,1% від вартості даного договору за кожний день прострочки (п. 4.2., 4.3. Договору). Сплата інших штрафних санкцій не передбачена договором, а отже, вимога [PERSON] про сплату нею процентів за користування коштами та інфляційних втрат, є незаконною та необґрунтованою. Також, [PERSON] наголошує на тому, що з нею не було складено Акт прийому-передачі виробів. Звертає увагу на те, що акт прийому-передачі виробів можна підписати тільки у випадку, коли вироби були доставлені та передані у власність замовника. Оскільки замовлені ПВХ конструкції не були передані у власність [PERSON], то, відповідно, акта прийому-передачі не існує. З огляду на це, вона вважає вимоги [PERSON] про повернення коштів, нарахування неустойки та інфляційних втрат, незаконними та необґрунтованими. Щодо уточненого позову про стягнення з неї витрати у розмірі 400грн., пов'язані із наданням нотаріальних послуг, 292грн. за використання послуг «Дніпро Таксі», 11грн. 50 коп. за послуги ксерокопіювання матеріалів справи, а також, 30 грн. - послуги набору тексту заперечує, оскільки ці витрати не відносяться до витрат пов'язаних із розглядом судової справи. Виходячи із ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України містить вичерпний перелік видів витрат, пов'язаних з розглядом справи. Витрати, пов'язані з використанням нотаріальних послуг та послуг ксерокопіювання, не є витратами пов'язаними з розглядом справи в розумінні ч. 3 ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України, а тому задоволенню не підлягають. Щодо використання [PERSON] послуг «Дніпро Таксі», то з копії чеку про оплату послуг таксі у розмірі 292грн., не вбачається, що позивачка скористалась послугами таксі саме з обставин, пов'язаних з вирішенням даної цивільної справи. З огляду на це, вважає вимоги [PERSON] про стягнення витрат незаконними та необґрунтованими (а.с.51-56, 70-71). Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 липня 2014 року що 25 липня 2014 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] був укладений договір № заказу GI 2018 на виготовлення ПВХ конструкцій (вікна) вартістю 2770,00 грн. (а.с.20-21). Згідно п. 2.2. договору [PERSON] передала завдаток у розмірі 1000,00грн. П. 3.2. договору, після виконання п. 3.1. (оплата замовником вартості виробів), виконавець зобов'язується передати у власність замовника виготовлені вироби на протязі 21 робочого дня з моменту укладення договору. Відповідно до п. 3.12. договору, договір є дійсним та таким, що вступив в силу, при наявності печатки. З додатку № 1 до договору від 25.07.2014р. підписаного [PERSON] їй надана інформація у повному обсязі та добровільно підписано договір. Розірвання договору не допускається (а.с.22). З заказу № 9050 від 25.07.2014р. конструкцію виготовляв ТОВ "Статус Групп" і вона передбачала відлив, підвіконня ПВХ, сітку москітну (а.с.26). 18.10.2014р. [PERSON] було направлено ФОП [PERSON] акт рекламацію, який згідно поштового повідомлення про вручення було отримано 27.10.2014р. (а.с.12) в якому [PERSON] відмовляється від отримання вікна, оскільки виконавцем було порушено строки виготовлення передбачені договором та не проведено монтаж та просить повернути аванс 1000,00грн. (а.с.13-14). 16.10.2014р. ФОП [PERSON] було направлено повідомлення [PERSON], в якому зазначає, що 02.09.2014р. повідомили про доставку вікна. 03.09.2014р. було доставлено, але [PERSON] відмовилася оплатити борг. Після чого конструкцію передано на збереження до складу. Також 13.10.2014р. повідомлено телефоном про повторну доставку. 14.10.2014р. повторно доставлено конструкцію але було повторно відмовлено погасити борг. Якщо до 31.10.2014р. борг не буде погашено вартість повторної передачі складає 200грн. або розглядатиметься питання щодо розірвання договору (а.с.17-18). З відповіді УДППЗ "Укрпошта" від 17.11.2014р. № 5-06-7947 рекомендований лист № 4909404128534 прийнятий 17.10.2014р. від [PERSON] на ім'я [PERSON] за адресою [ADDRESS], надійшов 21.10.2014р. до відділення поштового зв'язку № 115 та вручений 28.10.2014р. (а.с.15). З відповіді ТОВ "Статус Групп" Вих. № 615 від 26.01.2015р. оплата за замовленням № GI 2018 була отримана на розрахунковий рахунок ТОВ "Статус Групп" 12.08.2014р. Замовлення було виготовлено 19.08.2014р. Відвантаження готової продукції зі складу 03.09.2014р. (а.с.57). Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд виходить з наступного. Згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 12.04.1996 року споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином підприємцем, які виготовляють та продають товари. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» Держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Згідно ст. 10 даного Закону споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). З матеріалів справи та згідно наданих пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що дійсно 25 липня 2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір № заказу GI 2018 на виготовлення ПВХ конструкцій (вікна) вартістю 2770,00грн., позивачем сплачено завдаток у розмірі 1000,00грн. згідно п. 2.2 договору. Вікно було доставлено але відповідач відмовилася приймати, оскільки начебто не передбачено монтаж вікна. Даний факт представники відповідача не заперечували. Згідно з вимогами ст..611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Отже сума завдатку 1000,00грн. підлягає стягненню на користь позивача у повному обсязі. Відповідно до п. 3.8 договору для виконання умов договору, замовник зобов'язується надати доступ до отворів та джерела електроенергії. П. 7.2 договору передбачено, що виконавець не несе відповідальність за пошкодження укосів і прилеглих дільниць стін. Згідно п. 7.4 договору виконавець не виконує оздоблювальні роботи (штукатурка і т.д.). Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1996 року N 5 про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року N 15, у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Враховуючи вище наведені пункти договору, суд вважає, що позивач мала всі підстави вважати, що було передбачено монтаж вікна. Крім того допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що вікно привезли троє чоловік. Водій сильно поспішав і казав, щоб давали гроші і забирали вікно. Монтажника не було. Комплектація вікна була неповна - не було підвіконня, відливів та сітки. Позивач не заперечувала віддати гроші, але просила скласти акт прийому-передачі, надати квитанцію. Водій свої дані відмовився називати, жодних документів скласти не пропонував. Щоб ще раз привозили вікно він не бачив, хоча майже постійно перебуває за місцем проживання у іншій половині будинку позивачки. Свідок [PERSON] пояснив, що він співпрацює з відповідачем [PERSON]. Відвозив позивачу вікна. Приїжджав на доставку з двома вантажниками. Привезли вікно, але клієнт відмовився від сплати боргу за нього і вони поїхали, не відвантаживши вікно. Він водій і в його обов'язки входить привезти та занести вікна. Вантажників він наймає за оголошеннями в газеті, відповідно до наявності замовлень на розвезення вікон, їх даний у нього немає. Клієнт повідомила, що сплатить все, коли проведуть монтаж. До монтажу він відносин не має. Є лист доставки в якому вказано скільки необхідно забрати грошей. Один раз відвозив вікна до позивача. Були свідки, коли привезли вікно. Гроші забирає він, на кожну адресу йому дають чеки. Всі документи оформляються після відвантаження. Відповідно до встановлених обставин суд вважає, що з боку відповідача умови договору не виконані належним чином, що має наслідком повернення грошових коштів позивачу як замовнику і споживачу цих послуг. Вирішуючи питання щодо вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних та 3% річних за період з 26.07.2014р. по день винесення рішення та стягнення з відповідача судових витрат для доказів у суді за послуги нотаріуса, таксі, копіювання суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проте задоволення такої вимоги не можливо, оскільки зазначеною нормою передбачено відповідальність за порушення боргового зобов'язання, що неможливо застосувати до спірних правовідносин. У відповідності до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Згідно ч. 1,2,3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Виходячи із ст. 79 Цивільного процесуального кодексу України, яка містить вичерпний перелік видів витрат, пов'язаних з розглядом справи, витрати на нотаріальні послуги та послуги ксерокопіювання, таксі не є витратами, пов'язаними з розглядом справи, а тому задоволенню не підлягають. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом роз'яснювались сторонам положення ст.ст. 10, 11, 18, 57-60 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Оцінюючи усі докази, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги.

Outcome: partial