Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

З позову [PERSON] вбачається, що вона має у своїй власності дві земельні ділянки: площею 3,60 га (рілля) та 0,33 га (кормові угіддя), які, відповідно, розташовані на території Великобагачанської селищної ради Полтавської області. Як вказує позивач, раніше вона здавала ці земельні ділянки в оренду ПП «Великобагачанський комбікормовий завод» і строк дії договорів оренди землі сплинув у 2012 році, при цьому, більше ніяких договорів оренди землі вона з даним підприємством не укладала. Влітку 2013 року вона отримала копії двох договорів, що датовані 20.12.2010 року, згідно яких вона нібито передала належні їй земельні ділянки в оренду ПП «Великобагачанський комбікормовий завод» строком на 6 років, а з урахуванням того, що ці договори були зареєстровані 23.12.2010 року, дія цих договорів має продовжуватися до 23.12.2016 року. Як зазначає у позові [PERSON], вона не укладала договорів оренди двох земельних ділянок у 2010 році, підпис в них їй не належить, невідома особа підробила її підпис, що підтверджується різницею в написанні її підпису між підписом у її паспорті та підписами в договорах від 20.12.2010 року; при цьому, з нею не узгоджувалися умови договору, в тому числі строк дії договору, розмір орендної плати, вид оплати, строки оплати орендної плати та інше. Також позивач зазначає, що договори оренди земельних ділянок не відповідають нормам чинного законодавства, оскільки в них не зазначені кадастрові номери земельних ділянок, кадастрова вартість землі, без чого неможливо визначити розмір орендної плати. Як вказує позивач, вона не підписувала договори оренди землі, відповідно, вони повинні бути визнані судом недійсними. На її прохання керівництво ПП «Великобагачанський комбікормовий завод» відмовилося повернути їй земельні ділянки і навпаки, примушує її укласти з підприємством новий договір оренди землі вже на десять років. [PERSON] зазначає, що про існування договорів оренди землі від 20.12.2010 року їй стало відомо випадково лише у 2013 року, коли на її вимогу були видані підприємством копії цих договорів. Після отримання цих договорів, вона почала звертатися до правоохоронних органів з відповідними заявами, внаслідок чого було розпочато кримінальне провадження. Посилаючись на вищевикладені обставини та на положення ст.ст.203,208,215 ЦК України, положення ст.ст.13,15,21 Закону України «Про оренду землі» та ряд статей ЗК України, позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить суд визнати недійсними зареєстровані у Великобагачанському районному відділі Полтавської РФ Центру ДЗК 23.12.2010 року два договори від 20.12.2010 року про передачу ПП «Великобагачанський комбікормовий завод» в оренду строком на 6 років належних їй земельних ділянок площею 3,60 га та 0,33 га відповідно, розташованих на території Великобагачанської селищної ради та стягнути судові витрати у справі (а.с.а.с.2-4). В судовому засіданні 23.02.2015 року позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] заявлений позов підтримали, в своїх поясненнях посилались на обставини, що викладені в обґрунтуванні позову і просили його задовольнити. Також, в судовому засіданні 14.12.2015 року представник позивача адвокат [PERSON] також підтримала заявлені позовні вимоги [PERSON] і просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у справі [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову [PERSON], в своїх поясненнях в цілому посилалась на доводи, що викладені в письмовому запереченні відповідача на позов (а.с.а.с.43-46) і просила в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи відділу Держземагенства (в даний час Держгеокадастру) у Великобагачанському районі [PERSON] в судовому засіданні 23.02.2015 року просив прийняти рішення у справі згідно з законодавством, вказавши, що договори оренди землі між [PERSON] та ПП «Великобагачанський комбікормовий завод» зареєстровані належним чином 23.12.2010 року, про що надав витяг з електронної бази оренди паїв по Великобагачанській селищній раді Полтавської області (а.с.86). Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON], її представників адвокатів [PERSON] та [PERSON], пояснення та міркування представника відповідача [PERSON], представника третьої особи [PERSON], детально дослідивши письмові докази по справі, надані особами, що беруть участь у справі на засадах змагальності та диспозитивності, та всі докази в їх сукупності і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до ПП «Великобагачанський комбікормовий завод», третя особа відділ Держземагенства (в даний час Держгеокадастру) у Великобагачанському районі Полтавської області про визнання недійсними договорів оренди землі від 20.12.2010 року площею 3,6 га та площею 0,33 га, які розташовані на території Великобагачанської селищної ради Полтавської області підлягають задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія І-ПЛ №060375 від 13.02.1998 року, [PERSON] належить на праві власності земельна ділянка площею 3,93 га (3,60 га та 0,33 га), що призначена для ведення сільського господарства та розташована на території Великобагачанської селищної ради Полтавської області (а.с.5). 20.12.2010 року від імені [PERSON] з ПП «Великобагачанський комбікормовий завод» було укладено договір оренди землі площею 3,60 га (рілля), що розташована на території Великобагачанської селищної ради Полтавської області строком на 6 років (а.с.а.с.6-7,8). 22.12.2010 року складено Акт про передачу та прийом земельної ділянки (а.с.13). Даний договір оренди землі від 20.12.2010 року був зареєстрований державним реєстратором [PERSON] у Великобагачанському районному відділі Полтавської РФ Центру ДЗК 23.12.2010 року за №041055100449 (а.с.7). Також, 20.12.2010 року від імені [PERSON] з ПП «Великобагачанський комбікормовий завод» було укладено договір оренди землі площею 0,33 га (кормові угіддя), що розташована на території Великобагачанської селищної ради Полтавської області строком на 6 років (а.с.а.с.10-11,12). 22.12.2010 року складено Акт про передачу та прийом земельної ділянки (а.с.9). Даний договір оренди землі від 20.12.2010 року був зареєстрований державним реєстратором [PERSON] у Великобагачанському районному відділі Полтавської РФ Центру ДЗК 23.12.2010 року за №041055100450 (а.с.11). З [PERSON] з електронної бази паїв по Великобагачанській селищній раді Полтавської області за 2010 рік вбачається, що вищевказані договори оренди землі від 20.12.2010 року від імені орендодавця [PERSON] з ПП «Великобагачанський комбікормовий завод» значаться зареєстрованими 23.12.2010 року строком на 6 років під №041055100449 та №041055100450 (а.с.86). Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). З обґрунтування позовної заяви [PERSON] та її пояснень в судовому засіданні вбачається, що вона не підписувала вищевказані договори оренди землі і про їх існування вона дізналася у 2013 році, після чого одразу почала звертатися до дирекції підприємства та до правоохоронних органів. Представник відповідача у справі заперечила проти вказаних посилань позивача, зазначила, що позивач особисто підписувала вищевказані договори оренди та отримувала орендну плату за користування підприємством її земельними ділянками, що вбачається з відомостей, які додані до письмового заперечення відповідача у справі. З копій звернень громадян [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на імя дирекції ПП «Великобагачанський комбікормовий завод» від 14.02.2013 року та на імя прокурора Великобагачанського району Полтавської області від 22.03.2013 року вбачається, що вказані громадяни, зокрема, [PERSON], не погоджувалася з тим, що вона ставила свій підпис на договорах оренди землі від 20.12.2010 року площею 3,60 га та площею 0,33 га, хто поставив за неї підписи в цих договорах їй не відомо (а.с.а.с.185-186,187-189). З досліджених матеріалів справи вбачається, що в даний час в Великобагачанському відділенні поліції ГУНП в Полтавській області знаходяться матеріали кримінального провадження №12013180120000139, внесеного до ЄРДР 27.03.2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України по факту підробки посадовими особами ПП «Великобагачанський комбікормовий завод» договорів оренди землі на площі 3,93 га кожному від 20.12.2010 року, які належать [PERSON], [PERSON] та [PERSON] При цьому, в межах даного кримінального провадження в ході досудового розслідування призначалась і проводилась судово-криміналістична (почеркознавча) експертиза щодо належності підписів [PERSON] в договорах оренди землі від 20.12.2010 року за №041055100449 та №041055100450 (а.с.а.с.165-166,180). Згідно положень ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.57 ЦПК). Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №488 від 09.07.2015 року, підписи в графах: «Підписи сторін, Орендодавець» в договорах: оренди землі від 20 грудня 2010 року №041055100449 та №041055100450 між [PERSON] та ПП «Великобагачанський комбікормовий завод» виконані не [PERSON], а іншою особою, шляхом перемальовування на просвіт із якогось одного підпису-«моделі», можливо із документу з підписом, виконаним самою [PERSON] (а.с.а.с.182-184). Відповідно до статті 13 Закону України "Про оренду землі" під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Об'єктом оренди є земельна ділянка. Згідно ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України). За змістом частини другої статті 792 ЦК України\~\~майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України "Про оренду землі". При цьому, саме Законом України "Про оренду землі" визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. Відповідно до ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин це такий юридичний факт, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обовязків. Законодавцем визначено поняття правочину. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч.1 ст.202 ЦК України). Договір оренди землі як вид правочину відновиться до двосторонніх правочинів. Статтею 3 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства. Так, однією з цих засад є свобода договору. Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Статтею 204 ЦК України визначено презумпцію правомірності правочину. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. \~\~\~\~\~ Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України «правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами)». Нормами ст.208 ЦК України встановлюють правочини, які належить вчиняти у письмовій формі. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 208 \~ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, \~які \~можуть вчинятися усно (ст.206 ЦК України), належить вчиняти в письмовій формі. \~\~\~\~ Отже, з висновку судово-почеркознавчої експертизи №488 від 09.07.2015 року вбачається, що позивач [PERSON] договори оренди землі від 20.12.2010 року площею 3,60 га та площею 0,33 га, укладені від імені [PERSON] з ПП «Великобагачанський комбікормовий завод» в особі директора [PERSON], зареєстровані у Великобагачанському районному відділі Полтавської РФ Центру ДЗК 23.12.2010 року за №041055100449 та №041055100450\~не підписувала, тобто не укладала цих договорів, оскільки відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для укладення даних договорів. Суд, проаналізувавши даний висновок експертизи з позиції положень ст.ст.11,57,60 та ст.212 ЦПК України приймає його до уваги, оскільки він проведений відповідною експертною установою, стосується обставин підписання оспорюваних [PERSON] правочинів (договорів оренди землі) та не викликає сумнівів у його належності та допустимості як доказу у справі. З огляду на звернення [PERSON] у 2013 році до дирекції ПП «Великобагачанський комбікормовий завод» та прокурора Великобагачанського району Полтавської області з заявами про те, що вона не підписувала у 2010 році договори оренди землі, з урахуванням положень ст.257 ЦК України вбачається, що позивач [PERSON] не пропустила строк звернення до суду з даним позовом, оскільки вбачається, що вона здійснювала спроби врегулювання цього питання в позасудовому порядку і до суду з даним позовом звернулася 09.12.2014 року. \~ \~\~\~ Отже, виходячи з вищевикладеного, враховуючи, що ці договори оренди землі від 20.12.2010 року (що зареєстровані 23.12.2010 року) вимагали\~обовязкової державної реєстрації і були зареєстровані у Великобагачанському районному відділі Полтавської РФ Центру ДЗК 23.12.2010 року за №041055100449 та №041055100450, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання даних договорів оренди землі недійсними. Виходячи зі спірних правовідносин, що виникли між сторонами по даній цивільній справі, на виконання положень Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд вважає за необхідне також зазначити наступне. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою розяснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначена норма узгоджується з вимогами ст.41 Конституції України. У рішенні у справі «Беєлер проти Італії» від 05.01.2000 року Європейський Суд зазначив, що поняття «майно» у статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується власністю на фізичні речі. Воно є незалежним від формальної класифікації в національному праві: деякі інші права та інтереси, що складають активи, можуть розглядатися як право власності і, таким чином, як «майно» в цілях даного положення». Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, зокрема, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обовязків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). \~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~ Отже, при \~таких \~обставинах справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про ухвалення рішення \~про задоволення позову [PERSON] до ПП «Великобагачанський комбікормовий завод» про визнання недійсними договорів оренди землі від 20.12.2010 року площею 3,60 га та площею 0,33 га. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи понесені позивачем [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору, які документально підтверджені (243 грн.60 коп.) (а.с.1), судові витрати у справі в сумі 243 грн.60 коп. підлягають стягненню з відповідача «Великобагачанський комбікормовий завод» на користь позивача [PERSON] \~\~\~\~\~\~\~\~\~На підставі викладеного та

Outcome: approved