Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

позивач ПАТ КБ "Приватбанк" 31 травня 2016 р. звернувся до Дружківського міського суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про виселення та зняття з реєстрації. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 30 травня 2008 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладено договір № 343М-08 , відповідно до умов якого банк надав позичальнику [PERSON] кредит у сумі 70 000,00 гривень зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 16.05.2018 року. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON] 30 травня 2008 року був укладений договір іпотеки, за яким відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 54,80 кв. м., житловою площею 38,90 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Свої зобов'язання за кредитним договором ПАТ КБ "Приватбанк" виконав в повному обсязі, надавши відповідачу [PERSON] кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач [PERSON] у порушення умов кредитного договору не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 21 січня 2010 року звернуто стягнення на вказані предмети іпотеки. Просить виселити [PERSON], [PERSON] з вказаного житлового приміщення. Представник позивача у судове засідання не з'явилась, надала заяву з клопотанням розглядати справу у її відсутності, підтримала позовні вимоги у повному обсязі, з підстав, викладених у позовній заяві, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином, про що в справі є судові повістки, які повернуті з пошти з вказівкою, що зазначені особи за вказаною адресою не проживають. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.. 224 ЦПК України. 30 травня 2008 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладено договір № 343М-08 , відповідно до умов якого банк надав позичальнику [PERSON] кредит у сумі 70 000,00 гривень зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 16.05.2018 року. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON] 30 травня 2008 року був укладений договір іпотеки, за яким відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 54,80 кв. м., житловою площею 38,90 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Свої зобов'язання за кредитним договором ПАТ КБ "Приватбанк" виконав в повному обсязі, надавши відповідачу [PERSON] кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач [PERSON] у порушення умов кредитного договору не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 21 січня 2010 року звернуто стягнення на вказані предмети іпотеки. Просить виселити [PERSON], [PERSON] з вказаного житлового приміщення. У відповідності з вимогами частин 1-2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку", звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселенні всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу України передбачає, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР). Саме до цього зводяться правові висновки, зроблені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15), яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, що зобов'язані узгодити свою судову практику з рішеннями Верховного Суду України. Оскільки у справі, що розглядається, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], яка є предметом договору іпотеки, придбана відповідачами не за рахунок отриманого кредиту (договір дарування квартири, розташованої за адресою [ADDRESS], від 19.04.2002р.), тому в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про виселення без надання іншого постійного жилого приміщення необхідно відмовити. Крім того, згідно ст. 9 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02 вересня 2014 року № 1669-VII протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - суб'єктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об'єкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України "Про іпотеку". На виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" Розпорядженням від 02 грудня 2015 р. № 1275-р Кабінету Міністрів України затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком. Відповідно до цього Додатку місто Дружківка Донецької області є населеним пунктом, на території якого здійснювалася антитерористична операція. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позов публічного акціонерного товариства "Приватбанк" задоволенню не підлягає. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Суд, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, тому судові витрати не підлягають відшкодуванню позивачу.

Outcome: dismissed