Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ДП «Артемвугілля» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, яку обґрунтував тим, позивач працював на СП «Шахта ім. М.І. Калініна» ДП «Артемвугілля», та був звільнений за станом здоров`я на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. На день звільнення відповідач не провів з ним розрахунку та на теперішній час підприємство має перед ним заборгованість по заробітній платі в сумі 74556,70 грн. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 лютого 2016 року з відповідача на його користь присуджено до стягнення заборгованість по заробітній платі у зазначеній сумі 74556,70 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 03 жовтня 2014 року по день ухвалення судом рішення 23 лютого 2016 року, в сумі 241571,40 грн. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 квітня 2019 року з відповідача на його користь присуджено до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 24 лютого 2016 року по 16 квітня 2019 року, в сумі 376832,40 грн. Однак, зазначені суми заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку до теперішнього часу відповідачем позивачеві так і не виплачені. Вважає, що оскільки відповідач до теперішнього часу не виплатив йому заборгованість по заробітній платі, то з відповідача на його користь підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 квітня 2019 року по 16 липня 2021 року в сумі 390595,80 грн.. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 16 квітня 2019 року по 16 липня 2021 року в сумі 390595,80 грн. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Представник відповідача Державного підприємства «Артемвугілля» - в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Як вбачається з матеріалів справи кореспонденція, яка направляється на адресу відповідача ним отримується. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач Державного підприємства «Артемвугілля» своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Державного підприємства «Артемвугілля» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] працював на СП «Шахта ім. М.І. Калініна» ДП «Артемвугілля», та був звільнений 02 жовтня 2014 року за станом здоров`я на підставі п.2ст. 40 КЗпП України, що стверджується відомостями його трудової книжки. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 лютого 2016 року, було встановлено, що при звільненні з підприємства остаточний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведений не був, про що свідчить довідка № 1/7-1952-1 від 26 листопада 2014 року, з якої вбачається, що у підприємства перед [PERSON] існує заборгованість по заробітній платі у сумі 74556,70 грн. Зазначеним рішенням суду позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення суми заборгованості по заробітній платі в сумі 74556,70 грн., та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 жовтня 2014 року по день постановлення рішення 23 лютого 2016 року, в сумі 241571,40 грн., були задоволені у повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати відмовлено. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 квітня 2019 року з ДП «Артемвугілля» на користь [PERSON] присуджено до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 24 лютого 2016 року по 16 квітня 2019 року, в сумі 376832,40 грн. На підставі ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.5, 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положення ч.4 ст. 82 ЦПК України,обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті, що передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму. На підставі ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З матеріалів справи видно, що між сторонами виник спір з приводу порушення ДП «Артемвугілля» законодавства про оплату праці з передбачених ст. ст.116 та 117 КЗпП України підстав. У судовому засіданні достовірно встановлено, що рішенням суду від 23 лютого 2016 року, позовні вимоги [PERSON] до ДП «Артемвугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 74556,70 грн. були задоволені у повному обсязі. Зазначене рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі з відповідача набрало законної сили, відомостей про звернення до суду із заявою про його скасування відповідачем не надано. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання, це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, та є видом матеріальної відповідальності роботодавця. Підставою відповідальності власника (підприємства) є склад правопорушення, який включає два юридичних факти порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За специфікою трудових правовідносин, обов`язок щодо доказування у спорах про стягнення сум, які повинні бути сплачені працівникові при звільненні зокрема покладається саме на роботодавця. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача, а також те, що затримка розрахунку при звільненні позивача відбулася внаслідок істотних обставин, які б виключали винність відповідача. Таким чином, оскільки відповідач мав перед позивачем заборгованість по заробітній платі на день його звільнення, дана невиплата була спричинена з вини відповідача, та остаточно заборгованість по заробітній платі до теперішнього часу залишається непогашеною, суд приходить до висновку, що відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо встановлення строку звернення до суду, який суд при вирішенні трудового спору зобов`язаний перевірити, що відповідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі № 1-5/2012 р. в частині ст.116, 117, 237-1 КЗпП України, про застосування тримісячного строку звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку та весь час затримки розрахунку та моральної шкоди, суд вважає, що наведений строк обраховується з моменту фактичного розрахунку із працівником. Відповідно до положень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно із яким, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Розрахунок середнього заробітку для таких виплат проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (з наступними змінами), виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи, що передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Враховуючи, що позивач [PERSON] просив стягнути середній заробіток за період з 16 квітня 2019 року по 16 липня 2021 року, суд, в межах заявлених позовних вимог, вважає за необхідне стягнути з відповідача на його користь наступну суму, виходячи з таких розрахунків. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 23 лютого 2016 року, яким з відповідача на користь позивача було присуджено до стягнення заборгованість по заробітній платі в сумі 74556,70 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 жовтня 2014 року по день постановлення рішення у справі 23 лютого 2016 року, та Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 квітня 2019 року, яким з відповідача присуджено до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 24 лютого 2016 року по 16 квітня 2019 року, встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] становить 474,60 грн.. Відповідно до Листа Міністерства соціальної політики України № № 78/0/206-18. 08 серпня 2018 року «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2019 рік» у 2019 році робочі дні, складали: з 16 квітня 2019 року 9 ( святкові дні 28), у травні - 21, у червні - 18, у липні -23, у серпні - 21, у вересні - 21, у жовтні - 22, у листопаді - 21, у грудні 21, всього робочих днів за період з 16.04.2019 по 31.12.2019 складає 177. Відповідно до Листа Міністерства соціальної політики України № 1133/0/206-19 від 29 липня 2019 року «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2020 рік» у 2020 році робочі дні, склали 251. Відповідно до Листа Міністерства соціальної політики України № № 3501-06/219 12 серпня 2020 року «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2021 рік» у 2020 році робочі дні, складали: у січні - 19, у лютому - 20, у березні - 22, у квітні - 22, у травні - 18, у червні - 20, з 01 липня 2021 року по 16 липня 2021 року, включно, - 12, всього робочих днів за період з 01 січня 2021 року по по 16 липня 2021 року, включно, складає 133. Таким чином число робочих днів за період з 16 квітня 2019 року по 16 липня 2021 року, складає 561 робочий день (177 + 251+133). Позивач просить суд стягнути середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку, а саме за період з 16 квітня 2019 року по 16 липня 2021 року, що складає 823 дні. Відповідно до п.8 Постанови КМУ № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки з 16 квітня 2019 року по 16 липня 2021 року, включно, однак не з розрахунку 823 дня, як зазначає позивач, а з розрахунку числа робочих днів, що відповідно до п.8 Постанови КМУ № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 р., що складає 561 робочий день. оскільки розрахунок робочих днів, здійснений [PERSON] , проведений ним в супереч вимог п. 8 Постанови КМУ № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 р. Враховуючи розрахунок розміру середньої заробітної плати та визначена кількість робочих днів, відповідно до Постанови КМУ № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 року, загальна сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 16 квітня 2016 року по 16 липня 2021 року, включно, складає 266250,60 грн. (474,60 грн. - середньоденна заробітна плата за відпрацьовані дні за 2 останні місяці * 561 робочий день затримки розрахунку про звільненні). Тобто, виходячи з встановлених по справі обставин, наведених законодавчих норм права та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню. У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці": "Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення." Розглядаючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 цієї статті передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються всі судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 15 грудня 2020 року № 1082-IX, розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 січня 2021 року складає 2270,00 грн. Ухвалою суду від 28 липня 2021 року позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду із даним позовом. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у сумі 266250,60 грн., тому саме з цих задоволених вимог підлягає сплаті судовий збір у сумі 2662,51 грн. (266250,60*1%= 2662,51 грн.). Разом з тим, процентне співвідношення задоволених вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить 68,17 % (( 266250,60 грн. - задоволені вимоги) / ( 390595,80 грн. - заявлені позовні вимоги )*100%), тому з відповідача - Державного підприємства «Артемвугілля» на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1815,03 грн. (2662,51 грн. * 68,17%) за вимоги майнового характеру. На підставі наведеного,

Outcome: partial