Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду, просить суд: - стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку доходу з 23.09.2015 року до 03.02.2016 року; - постановити рішення про відібрання її сина [PERSON], [INFO] від [PERSON], [INFO], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] і повернути його [PERSON],[INFO], зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування позову покликається на те, що з 17.07.2009 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу в них народився син [PERSON], [INFO]. Певний період часу проживали у Києві, проте в травні 2014 року відповідач знайшов собі іншу жінку та переїхав проживати до своїх батьків у [ADDRESS] Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27.11.2014 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11 серпня 2015 року визначено місце проживання їхнього малолітнього сина [PERSON] із нею - [PERSON]. Покликається на те, що на сьогоднішній день дитина зареєстрована і проживає із позивачем за адресою: [ADDRESS] з 23 вересня 2015 року та знаходиться на її повному утриманні. Звертає увагу суду на те, що відколи дитина проживає із позивачем, він не допомагав їй матеріально утримувати дитину, не купував їй одяг, не оплачував витрати на лікування та дозвілля сина. Заочним рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 21 квітня 2016 року стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно, починаючи з 03.02.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Окрім цього, 21.04.2016 року відповідач разом зі своїми батьками викрав сина, [PERSON], [INFO] з садочка "Сонечко" в м. Бібрка, не попередивши її приїхав в садок, за словами вихователів поводився агресивно, вживав нецензурну лексику, погрожував вихователям, виривав дитину, не зважаючи на плач сина та інших дітей. Звертає увагу суду на те, що повернути сина відповідач відмовляється, не йде на контакт, поводиться неадекватно, налаштовує сина проти неї, обмежує її у спілкуванні з ним особисто, навіть по телефону. Вказує, що одразу ж, як дізналася, що відповідач викрав дитину негайно подзвонила до поліції, однак поліція приїхала через 1,5 години. Покликається на те, що написала заяву про вчинення кримінального правопорушення до Перемишлянського відділення поліції Золочівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівської області. Однак, до цього часу, не вчинено жодних дій, дитина і надалі знаходиться у відповідача. Звертає увагу суду на те, що представник відповідача - [PERSON] надіслала на адресу відділу Державної виконавчої служби Перемишлянського районного управління юстиції заяву про те, що відповідач зобов'язується повернути дитину матері особисто ( привезти її до місця проживання матері) 07.05.2016 року. Вказує, що 16.05.2016 року державним виконавцем Тинник О.Я. було складено акт про те, що відповідач 21.04.2016 року забрав сина [PERSON] та станом на 16.05.2016 року не повернув, у зв'язку з чим виконання рішення суду є неможливим. 23.05.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа, оскільки стягував 21.04.2016 року відібрав силоміць дитину та зобов'язався особисто повернути дитину 07.05.2016 року, проте стягувачем дитину не повернуто. Повідомляє, що 23.05.2016 року з працівниками поліції поїхала до місця проживання відповідача аби особисто забрати сина, однак відповідач не дозволив ні побачитись ні поспілкуватися із сином та повідомив її, що син знаходиться у нього на відпочинку і наміру його повертати він не має. Покликається на вимоги ст.ст.19, 162,180-183 СК та просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач позов підтримала, пояснила, що 29.04.2014 року відповідач - [PERSON] побив її та вигнав з дому, заборонив їй забрати дитини. З цього часу, вона намагалась повернути сина і лише рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11.08.2015 року визначено місце проживання її малолітнього сина - [PERSON] разом з нею [PERSON]. 23.09.2015 року виконано судове рішення, вона забрала дитину і до цього часу син проживав з нею за адресою: [ADDRESS] відвідував дитячий дошкільний заклад "Сонечко", що в м. Бібрка Перемишлянського району. Звертає увагу суду на те, що 21.04.2016 року [PERSON] викрав дитину з дошкільного навчального закладу, чим спричинив сину психологічну травму, відібравши такого від матері та в подальшому вже тривалий час їй не відомо про долю сина, умови його проживання, його психологічний та моральний стан, адже відповідач забороняє їй бачитись та спілкуватись з дитиною. Окрім цього, просить стягнути аліменти з відповідача в період з 23.09.2015 року по 03.02.2016 року, оскільки саме 23.09.2015 року вона забрати сина від відповідача, відповідно до судового рішення, без жодних його особистих та побутових речей, іграшок, одягу, тому змушена була витрати значні кошти для придбання сину всього необхідного обсягу речей. Представник позивача підтримав позовні вимоги свого довірителя та просить суд врахувати факти та обставини, викладені в позовній заяві та які містяться в матеріалах справи. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду, про що свідчать повідомлення про вручення повістки (а.с.49,61а,64-65,67 ) тому, суд вважає за можливе, відповідно до ч.4 ст. 169 ЦПК України проводити розгляд справи у відсутності зазначених осіб, на підставі наявних доказів. Представник третьої особи - просив позов задовольнити, оскільки вважає, що дитину слід негайно поверну до матері за його місцем проживання. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України "Про охорону дитинства" від 21.06.2001 року №-2558-ІІІ, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Відповідно до "Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок", схваленої Постановою Верховною Радою України №475-XFV від 05.03.1999 року, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та норм міжнародного права стосовно сім'ї та жінок. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Згідно зі ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Відповідно до ст. 15 ЗУ "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. З копій свідоцтва про народження від 22 жовтня 2009 року, серії [NUMBER] вбачається, що сторони є батьками: [PERSON], [INFO] (а.с.57). Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11.08.2015 року визначено місце проживання малолітнього сина [PERSON], [INFO] року, разом з матір'ю [PERSON]. Зобов'язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод в участі у вихованні сина [PERSON],[INFO], зокрема у періодичних чи систематичних побаченнях, можливості спільного відпочинку, відвідування дитиною місця проживання батька (а.с.9-12). Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 21.04.2016 року стягнуто з відповідача на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно, починаючи з 03.02.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва направлено на розгляд до Перемишлянського районного суду Львівської області матеріали цивільної справи №2-822/16р. за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи: Служби у справах дітей Деснянського району в м. Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей Роменської районної державної адміністрації про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини (а.с.32). Відповідно до Довідки Стрілківської сільської ради від 24.12.2015 року за №1246 [PERSON], 2009 р.н. разом з матір'ю - [PERSON], 1975 р. народження проживають в [ADDRESS] (а.с.8) Згідно витягу з кримінального провадження № 12016200100000537 від 12.05.2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено заяву [PERSON] про те, що її колишній чоловік [PERSON], не виконує рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11.08.2015 року, яким визначено місце проживання їх малолітнього сина разом з матір'ю, з правовою кваліфікацією діяння за ч. 1 ст. 382 КК України (а.с.71). Як вбачається з акта державного виконавця відділу державної виконавчої служби Перемишлянського районного управління юстиції від 16.05.2016 року при виконання в/листа 585/531/15-ц від 30.09.2015 року із слів боржника [PERSON] встановлено, що рішення суду виконати неможливо у зв'язку з тим, що 21.04.2016 року стягував [PERSON] відібрав силоміць дитину [PERSON] та зобов'язувався особисто повернути дитину 07.05.2016 року, проте станом на 16.05.2016 року дитину [PERSON] не повернуто та стягувач [PERSON], відмовився повертати дитину матері (а.с.70) 23.05.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки боржником рішення суду виконати неможливо, оскільки стягувач 21.04.2016 року відібрав силоміць дитину та зобов'язався особисто повернути дитину 07.05.2016 року, проте стягувачем дитину не повернуто. Дії стягувача трактуються, як чинення перешкод (а.с.46). Відповідно до повідомлення начальника СВ Перемишялнського відділу поліції Золочівського відділення поліції ГУ НП у Львівській області, заява [PERSON] про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України стосовно того факту, що 21.04.2016 року [PERSON] всупереч установленому законом порядку, без її дозволу та відома, забрав із садочка сина [PERSON], який на даний час знаходиться за місцем проживання батька, прийнята та зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, реєстраційний номер №12016140260000193 (а.с.56) Суд вважає, що відповідач самовільно, без згоди матері змінив місце проживання дитини, не допускає спілкування сина з матір'ю на шкоду інтересам дитини, оскільки сам факт розлучення дитини з матір'ю є психотравмуючим фактором, а тому вимоги позивача про відібрання дитини є законними. Суд,

Outcome: partial