Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

До Приморського районного суду міста Одеси звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» із позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у відведенні земельної ділянки в оренду. В подальшому, позивач уточнив свої вимоги, виключивши з числа відповідачів [PERSON], оскільки остання знята з обліку 20.07.2011 року, у зв'язку зі смертю. В обґрунтування позову Товариство з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» посилалось на наступне. З метою оформлення земельної ділянки позивач звернувся з відповідною заявою до Одеської міської ради з проханням надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, орієнтованою площею 0,2651 га, за адресою: [ADDRESS], [ADDRESS], для будівництва багатоквартирного жилого будинку з підземним паркінгом і вбудованими громадськими приміщеннями. 19.02.2013 р. рішенням Одеської міської ради № 2878-VI від 19.02.2013 року було надано дозвіл ТОВ «ХАНБЕР» на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, орієнтованою площею 0,2651 га, за адресою: [ADDRESS], [ADDRESS], для будівництва багатоквартирного жилого будинку з підземним паркінгом і вбудованими громадськими приміщеннями. Відповідно до п.2 вказаного рішення, ТОВ «ХАНБЕР» було зобов'язано надати до Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради розроблений та погоджений у встановленому законом порядку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у термін не більш 3-х місяців з моменту прийняття цього рішення. З метою виконання вимог п.2 рішення Одеської міської ради № 2878-VI від 19.02.2013 року, між ТОВ «ХАНБЕР» та Приватним Підприємством «Геостар» 04 березня 2013 року було укладено договір, згідно якого ПП «Геостар» зобов'язалось виготовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, за адресою: [ADDRESS], [ADDRESS], для будівництва багатоквартирного жилого будинку з підземним паркінгом і вбудованими громадськими приміщеннями. Приймаючи до уваги вимоги положень п. «б» ч.2 ст. 198 Земельного кодексу України, відповідно до яких кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами позивач зазначає, що неодноразово звертався як усно так і письмово до суміжних землекористувачів, а саме - [PERSON], [PERSON] з метою погодження відведення земельної ділянки для будівництва багатоквартирного жилого будинку з підземним паркінгом і вбудованими громадськими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] та по [ADDRESS], але вони безпідставно без будь-якої вагомої причини, або будь-яких пояснень так і не надали згоди на відведення земельної ділянки. В свою чергу, відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позов, в якому просила суд зобов'язати ТОВ «ХАНБЕР» не чинити перешкоди у користуванні своєю власністю - квартирою [ADDRESS], визначити порядок користування спільним двором на підставі судової експертизи про «Розробку варіантів порядку користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі, що належать громадянам на правах спільної власності», стягнути з ТОВ «ХАНБЕР» на користь [PERSON] суму в розмірі 10.000,00 гривень у якості компенсації матеріальної шкоди, завданою діяльністю товариства, стягнути з ТОВ «ХАНБЕР» на користь [PERSON] суму в розмірі 10.000,00 гривень у якості компенсації моральної шкоди, а також стягнути з ТОВ «ХАНБЕР» на користь [PERSON] судові витрати, у тому числі: суму сплаченого судового збору за подання зустрічного позову, заяви про забезпечення доказів, витрат на проведення судової експертизи. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилалася на наступне. Так, позивачка за зустрічним позовом зазначила, що вона є мешканкою квартири [ADDRESS]. Дана квартира належить їй на праві спільної приватної власності, загальною площею 17,7 кв.м., житловою площею 12,4 кв.м., відображених у технічному паспорті від 28 жовтня 2004 року. Разом із нею в цій квартирі постійно мешкають її родичі: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Разом з тим, у спільному користуванні мешканців дому перебуває також двір, що є прибудинковою територією, який слугує для вільного доступу кожного із співвласників до своєї квартири та для обслуговування квартир будинку. Можливості заїзду до домоволодіння, інакше як через двір спільного користування, немає. Починаючи з 2005 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» починає скуповувати всі квартири будинків [ADDRESS] та будинку [ADDRESS]. У 2007 році цей процес завершився та таким чином були скуплені майже всі квартири, окрім квартири №9, що належить позивачці. Заволодівши квартирами вищевказаних будинків, ТОВ «ХАНБЕР» зруйнувало їх та на даний момент на місці всіх квартир, якими володіє товариство, знаходиться пустир. У 2013 році ТОВ «ХАНБЕР», з метою оформлення земельної ділянки, звернулося до Одеської міської ради з проханням надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, орієнтовною площею 0,2651 га, за адресою: [ADDRESS], [ADDRESS], для будівництва багатоквартирного жилого будинку з підземним паркінгом і вбудованими громадськими приміщеннями. Рішенням Одеської міської ради № 2878-VI від 19.02.2013 року було надано дозвіл ТОВ «ХАНБЕР» на розробку проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки, однак Одеською міською радою не було враховано те, що у площу земельної ділянки, яку ТОВ «ХАНБЕР» має намір відвести була включена прибудинкова територія будинку [ADDRESS], в якому мешкає сім'я [PERSON], члени якої є власниками квартири № 9. Оскільки двір спільний та не був розділений, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою прямо зачіпає та обмежує права та законні інтереси вказаних осіб. Також, [PERSON] зазначає про те, що не давала своєї згоди на відведення території спільного двору, оскільки це спричинить унеможливлення подальшого використання мешканцями будинку своєї приватної власності та прибудинкової території, яка призначена для обслуговування квартир будинку. Проте, не дивлячись на це, ТОВ «ХАНБЕР» почало звертатись до неї та членів її сім'ї з метою погодження відведення земельної ділянки, на що отримало відмову з вищезазначених мотивів. Крім того, позивачка за зустрічним позовом вважає, що спроба ТОВ «ХАНБЕР» розробити технічну документацію із землеустрою земельної ділянки, частина якої є спільним двором мешканців будинку [ADDRESS], для того, щоб взяти її в оренду та збудувати на ній багатоповерховий будинок, який унеможливить доступ її сім'ї до власної оселі, є протиправним посяганням на їх права, які гарантовані Конституцією України. Через це, вона змушена звертатися до суду з метою захисту свого порушеного права та охорони своїх прав на майбутнє, згідно ст. 386 Цивільного кодексу України. Виходом із ситуації, що склалася, вважає встановлення порядку користування її сім'єю своєю власністю, згідно якої ніхто не зможе протиправно обмежувати членів її родини у праві користуватися своїм домоволодінням та спільним двором. Також, [PERSON] зазначає про те, що ТОВ «ХАНБЕР», своєю діяльністю завдав їй та її сім'ї матеріальної та моральної шкоди. Так, руйнуванням своїх квартир, а це майже весь будинок [ADDRESS] та будинок [ADDRESS], ТОВ «ХАНБЕР завдав значних фізичних та психічних страждань, викликаними пилом, що йшов від місця руйнування та яким вони були змушені дихати. гучним шумом будівельної техніки, що працювала у безпосередній близькості від їх квартири. Особливо це відчувалось літом. У таких умовах вони не мали змоги спокійно відпочивати. Також, позивачка за зустрічним позовом зазначає, що їй з членами її сім'ї було створено безліч незручностей, через які вони не могли відпочивати у дворі, а прохід додому проходив через будівельний майданчик. Крім того, до початку руйнування будинків, ними була благоустроєна прибудинкова територія, посаджені квіти та газон, розбудована доріжка до дому, був зроблений ремонт зовнішній стін квартири. З початку руйнування все це прийшло у занепад, адже будівельною технікою все було зіпсовано та зруйновано. Відповідачка [PERSON] теж звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, якою просила суд зобов'язати ТОВ «ХАНБЕР» привести у відповідність до чинного законодавства, вимог ДБН та інших державних стандартів з питань будівництва (санітарним, пожежним, екологічним нормам) проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва багатоповерхового будинку за адресою: [ADDRESS], [ADDRESS], забезпечивши відстань між будинком по [ADDRESS] не менше 15 метрів, стягнути з ТОВ «ХАНБЕР» на її користь суму в розмірі 10.000,00 грн. у якості компенсації матеріальної шкоди, завданою пожежею, стягнути з ТОВ «ХАНБЕР» на користь [PERSON] суму у розмірі 10.000,00 грн. у якості компенсації моральної шкоди, завданою пожежею, а також стягнути з ТОВ «ХАНБЕР» на її користь судові витрати. В обґрунтування свого позову [PERSON] посилалася на наступне. Позивачка за зустрічним позовом вказує на те, що ТОВ «ХАНБЕР» планує будівництво 8-поверхового будинку з підземним паркінгом та вбудованими громадськими приміщеннями за адресою [ADDRESS]. Бокова стіна відповідно до проекту зазначеного багатоповерхового будинку розташована на межі земельної ділянки та проходить впритул домоволодіння [PERSON] ТОВ «ХАНБЕР», маючи намір розробити технічну документацію із землеустрою та з метою проведення кадастрових зйомок, звертався до [PERSON] з пропозицією погодження відведення земельної ділянки та підписання відповідного акту. Позивачка за зустрічним позовом відмовилась підписати акт погодження меж земельної ділянки так як її домоволодіння знаходиться на межі земельної ділянки. Впритул до цього домоволодіння планується зведення 8-поверхового будинку з підземним паркінгом та вбудованими громадськими приміщеннями. Отже, дані роботи передбачають риття котловану не тільки з розрахунку зведення фундаменту, а й з метою облаштування підземного паркінгу. Такі дії, на її думку, однозначно негативно позначаться на стані приватного домоволодіння, оскільки його фундамент не розрахований на такі можливі зміщення ґрунту. Також, [PERSON] зазначає про те, що 18 вересня 2011 року на території, що прилягає до будинку [PERSON] сталася пожежа, про що комісією у складі старшого Інспектора ВНПД Приморського РВ ОМУ ГУМНС України в Одеській області та громадян було складено відповідний акт про пожежу від 20 вересня 2011 року. Місцем виникнення пожежі вказано відкриту територію, зайняту сміттям поруч з будинком [PERSON] Причиною пожежі вказано необережне поводження і вогнем невстановленими особами. На час виникнення пожежі власника об'єкта виявити та встановити не вдалося. Пожежею було пошкоджено перекриття горища загальною площею 90 кв.м. житлового будинку по [ADDRESS], що належить [PERSON], побічні збитки встановлені у розмірі 31.068,00 грн. Зважаючи на бездіяльність ТОВ «ХАНБЕР» щодо вивозу сміття та дотримання правил пожежної безпеки та благоустрою, [PERSON] вважає доведеним протиправність бездіяльності ТОВ «ХАНБЕР» та встановлений зв'язок між такою бездіяльністю та виникненням пожежі. Оскільки пожежею було спричинено значні руйнування, площа пошкоджень даху житлового будинку по [ADDRESS] є значною і складає 90 кв.м., позивачка за зустрічним позовом вказує про те, що вона зазнала значних душевних та психічних страждань, спричинених як пожежею, так і подальшим відновленням конструктивних елементів будівлі. Зважаючи на тривалий час відновлювальних робіт в осінню пору року, позивачка та її сім'я не могли належним чином користуватися власним домоволодінням, що спричинило додаткові незручності. В судове засідання з'явилась представник позивача за первісним позовом, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити, зустрічні позови [PERSON] та [PERSON] не визнала, просила суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, з огляду на їх необґрунтованість. В судове засідання з'явився представник відповідачки [PERSON], позовні вимоги позивача за первісним позовом не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні, а також просив задовольнити зустрічний позов [PERSON] до ТОВ «ХАНБЕР». В судове засідання з'явився представник відповідачки [PERSON], позовні вимоги позивача за первісним позовом не визнав, просив суд відмовити у його задоволенні, а також просив задовольнити зустрічний позов [PERSON] до ТОВ «ХАНБЕР». З'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, вислухавши учасників цивільного процесу, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у відведенні земельної ділянки в оренду підлягає задоволенню у повному обсязі, а зустрічні позови [PERSON] та [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "ХАНБЕР" задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини на підставі пояснень представників сторін, та наданих сторонами письмових доказів. Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» належить на підставі договорів міни від 17 липня 2006 року, від 05 травня 2006 року, від 16 серпня 2006 року та договорів купівлі - продажу від 01 серпня 2006 року, від 28 квітня 2006 року, від 05 вересня 2005 року, від 28 лютого 2007 року, від 08 вересня 2005 року, від 27 квітня 2006 року, від 18 січня 2007 року, від 23 листопада 2005 року, від 19 липня 2007 року, від 05 вересня 2006 року, від 13 березня 2006 року, від 27 квітня 2006 року, від 19 травня 2006 року, від 05 грудня 2006 року, від 09 серпня 2006 року, від 10 липня 2006 року: ізольована квартира під № 10, що знаходиться в будинку під номером [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11570835 від 17.08.2006 року); ізольована квартира під № 5, що знаходиться в будинку під номером [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10765594 від 26.05.2006 року); ізольована квартира під № 4, що знаходиться в будинку під номером [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11900487 від 20.09.2006 року); ізольована квартира під № 15, що знаходиться в будинку під номером [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13956385 від 26.05.2006 року); квартира [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11857296 від 15.09.2006 року); квартира № 10 в будинку під номером [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10760001 від 26.05.2006 року); квартира № 9 в будинку під номером [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8337764 від 14.09.2005 року); квартира № 8 в будинку під номером [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14468681 від 07.05.2007 року); квартира № 7 в будинку під номером [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8407256 від 21.09.2005 року); квартира № 2 в будинку під номером [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10785022 від 30.05.2006 року); квартира № 1 в будинку під номером [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13961471 від 21.03.2007 року); квартира № 1 в будинку під номером [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9091654 від 28.11.2005 року); 746/1000 частини квартири № 4 в будинку під номером [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15475327 від 04.08.2007 року); квартира № 5 в будинку під номером [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11857289 від 15.09.2006 року); квартира № 7 в будинку під номером [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10113690 від 16.03.2006 року); горищне приміщення - мансарда в будинку № [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10719517 від 23.05.2006 року); квартира № 18 в будинку під номером [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10760423 від 26.05.2006 року); квартира № 17 в будинку під номером [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10755669 від 26.05.2006 року); квартира № 11 в будинку під номером [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14468896 від 07.05.2007 року); квартира № 12 в будинку під номером [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10755669 від 26.05.2006 року); квартира № 12 в будинку під номером [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11857300 від 15.09.2006 року); квартира № 13 в будинку під номером [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11570228 від 17.08.2006 року); квартира № 14 в будинку під номером [ADDRESS] (що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15360860 від 20.09.2006 року). З метою оформлення земельної ділянки позивач звернувся з відповідною заявою до Одеської міської ради з проханням надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, орієнтованою площею 0,2651 га, за адресою: [ADDRESS], [ADDRESS], для будівництва багатоквартирного жилого будинку з підземним паркінгом і вбудованими громадськими приміщеннями. 19.02.2013р. рішенням Одеської міської ради № 2878-VI від 19.02.2013 року було надано дозвіл ТОВ «ХАНБЕР» на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, орієнтованою площею 0,2651 га, за адресою: [ADDRESS], [ADDRESS], для будівництва багатоквартирного жилого будинку з підземним паркінгом і вбудованими громадськими приміщеннями. Відповідно до п.2 вказаного рішення, ТОВ «ХАНБЕР» було зобов'язано надати до Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради розроблений та погоджений у встановленому законом порядку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у термін не більш 3-х місяців з моменту прийняття цього рішення. З метою виконання вимог п.2 рішення Одеської міської ради № 2878-VI від 19.02.2013 року, між ТОВ «ХАНБЕР» та Приватним Підприємством «Геостар» 04 березня 2013 року було укладено договір, згідно якого ПП «Геостар» зобов'язалось виготовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, за адресою: [ADDRESS], [ADDRESS], для будівництва багатоквартирного жилого будинку з підземним паркінгом і вбудованими громадським приміщеннями. Приймаючи до уваги вимоги положень п. «б» ч.2 ст. 198 Земельного кодексу України, відповідно до яких кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами позивач зазначає, що неодноразово звертався як усно так і письмово до суміжних землекористувачів, а саме - [PERSON] та [PERSON] з метою погодження відведення земельної ділянки для будівництва багатоквартирного жилого будинку з підземним паркінгом і вбудованими громадськими приміщеннями за адресою: [ADDRESS] та по [ADDRESS], але вони безпідставно без будь-якої вагомої причини, або будь-яких пояснень так і не надали згоди на відведення земельної ділянки. На підтвердження факту звернення до відповідачів з проханням погодити відведення земельної ділянки шляхом підписання акту узгодження меж земельної ділянки, позивачем надано до позовної заяви звітні документи кур'єрської служби «WILTEX». Оскільки суміжні землекористувачі по справі відмовляються надати згоду на відведення позивачем земельної ділянки, якою ТОВ «ХАНБЕР» користується, останній не може укласти договір оренди земельної ділянки. Відповідно до ст. ст. 91, 96, 103 Земельного кодексу України, власники та землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників земельних ділянок та землекористувачів, власники та землекористувачі зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення права на землю кожного з них. Не допускаються дії особи, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання право в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.ч. 2-5 ст.13 ЦК України, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідачі своєю відмовою позбавляють Товариство з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» його законного права - укласти договір оренди земельної ділянки та користування нею. При цьому, суд вважає, що дії відповідачів - суміжних землекористувачів мають ознаки зловживання цивільними правами, а ненадання ними згоди на відведення земельної ділянки вчинене навмисно, з метою завдання шкоди інтересам позивача, що є порушенням ст. ст.12, 13 ЦК України, зокрема того, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватись від дій, які б могли б порушити права інших осіб. Також, суд дійшов висновку, що чинне земельне законодавство, зокрема ст. 198 ЗК України, передбачає погодження меж земельної ділянки з сумісними власниками та землекористувачами, а відмови відповідачів надати ТОВ «ХАНБЕР» таке погодження безпідставні та не основані на законі. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Оскільки позивач не зможе належним чином оформити земельну ділянку без згоди сусідніх землевласників, суд вважає за можливе визначити порядок виконання рішення суду, яким встановити можливість відведення земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], [ADDRESS], без згоди відповідачів. Між тим, [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві посилається на ст.183 та ст.184 ЗК України та зазначає, що в жодній із вказаних норм закону не йдеться про обов'язок суміжного користувача погоджувати технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та обов'язку підписувати акт про погодження (встановлення) визначення меж земельної ділянки. На підставі вищевикладено, [PERSON] робить висновок, що законодавством покладений принцип добровільності вчинення дій суб'єктами земельних відносин, та вона може не узгоджувати межі земельної ділянки та це не порушує право на укладення та підписання з Одеською міською радою договору оренди. Однак, суд критично відноситься до такої позиції позивача за зустрічним позовом, виходячи з наступного. Згідно з ст. 15 Закону України «Про оренду землі», невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом. Відповідно до ст. ст. 123, 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності і межі яких не встановлені в натурі (на місцевості), здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за проектом землеустрою щодо відведення таких земельних ділянок Статтею 55 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до п. «б» ч.2 ст. 198 Земельного кодексу України, кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Тобто, виходячи з викладеного, погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами і землевласниками є необхідною умовою для виготовлення проекту відводу земельної ділянки. Не узгоджуючи межі земельної ділянки [PERSON] фактично не погоджується з рішенням Одеської міської ради щодо надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки в оренду, тому відмова [PERSON] в узгодженні меж земельної ділянки порушує право ТОВ «ХАНБЕР» на отримання земельної ділянки в оренду. [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві зазначає, що ТОВ «ХАНБЕР» не є ані користувачем, а ні власником земельної ділянки, тому норми Земельного кодексу України не передбачають захисту його прав. Проте, така позиція [PERSON] в даному випадку не є вірною, оскільки судом встановлено, що ТОВ «ХАНБЕР» є власником нерухомого майна зазначеного вище на підставі договорів міни від 17 липня 2006 року, від 05 травня 2006 року, від 16 серпня 2006 року та договорів купівлі - продажу від 01 серпня 2006 року, від 28 квітня 2006 року, від 05 вересня 2005 року, від 28 лютого 2007 року, від 08 вересня 2005 року, від 27 квітня 2006 року, від 18 січня 2007 року, від 23 листопада 2005 року, від 19 липня 2007 року, від 05 вересня 2006 року, від 13 березня 2006 року, від 27 квітня 2006 року, від 19 травня 2006 року, від 05 грудня 2006 року, від 09 серпня 2006 року, від 10 липня 2006 року. Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди. При цьому, судом встановлено, що відповідно до п.5 містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки від 10.04.2013 за № 01-06/58, виданих Управлінням архітектури та містобудування вказано, що зазначені вище документи, підтверджують право користування земельною ділянкою, а саме договори купівлі - продажу вищенаведених квартир. Таким чином, ТОВ «ХАНБЕР» є користувачем земельної ділянки, та саме норми Земельного кодексу України передбачають захист його законних прав. Крім того, [PERSON] зазначає у своїй зустрічній позовній заяві, що своєю позовною заявою ТОВ «ХАНБЕР» намагається пропустити етап розроблення та погодження землевпорядної документації відповідно до законодавства і, у разі задоволення позовних вимог, зробить рішення суду підставою для відведення земельної ділянки. Зазначаючи при цьому, що необхідною умовою укладання договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про надання земельної ділянки, вимога позивача за відсутності вказаного рішення є порушенням виключної компетенції Одеської міської ради. Судом встановлено, що дійсно ТОВ «ХАНБЕР» просить встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили, воно є підставою для відведення земельної ділянки в оренду без згоди суміжних землекористувачів - [PERSON] та [PERSON]. Проте, суд критично ставиться до позиції позивача за зустрічним позовом, до того, що рішення суду за позовом ТОВ «ХАНБЕР» буде підставою щоб пропустити етап розроблення та погодження землевпорядної документації. Так, 19.02.2013р. рішенням Одеської міської ради № 2878-VI від 19.02.2013 року було надано дозвіл ТОВ «ХАНБЕР» на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, орієнтованою площею 0,2651 га, за адресою: [ADDRESS], [ADDRESS], для будівництва багатоквартирного жилого будинку з підземним паркінгом і вбудованими громадськими приміщеннями. Невід'ємною частиною договору оренди землі є план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди. Заявлені позовні вимоги ТОВ «ХАНБЕР» не дають можливість останньому відвести земельну ділянку в оренду без проходження необхідних етапів закріплених законодавством, таких як розробка проекту відводу земельної ділянки в якому будуть присвоєні кадастрові номери та отримання другого рішення Одеської міської ради про затвердження проекту відводу земельної ділянки в оренду, відтак позиція [PERSON] є помилковою та необґрунтованою. Суд погоджується із запереченнями представника позивача за первісним позовом щодо п.4 прохальної частини зустрічного позову, у якому [PERSON] просить визначити порядок користування спільним двором (прибудинковою територію) на підставі судової експертизи та зазначає наступне. На даний час, вказана земельна ділянка належить територіальній громаді м. Одеси та межі прибудинкової території не визначені. Оскільки територіальна громада в особі представницького органу Одеської міської ради не передавала нікому вказану земельну ділянку, то за таких обставин, відсутні правові підстави для встановлення порядку користування спільним двором. Тобто, до компетенції суду не належить право розпоряджатися землею територіальної громади, визначати право користування нею. Аналогічна правова позиція викладена у рішенні від 29 червня 2011 року по справі №6-1080ск11 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (у складі: Наумчука М.І., Гончара В.П., Євтушенко О.І., Дербенцевої Т.П., Мазур Л.М.). За положеннями частин 1-3 ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. В свою чергу, доводи [PERSON] стосовно того, що діяльністю ТОВ «ХАНБЕР» їй завдано матеріальну та моральну шкоду, які викликані на будівельному майданчику, пилом, що йшов від місця руйнування та яким вона була змушена дихати, а також гучним шумом від місця руйнування, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] разом зі своєї сім'єю не проживає по [ADDRESS], що підтверджується відміткою з бланку кур'єрської доставки, в якій зазначено «адресат не проживає по адресу». Тобто, всі незручності, які [PERSON] описує в зустрічній позовній заяві є її суб'єктивною позицією, яка не підтверджена належними доказами. Загальне правило статті 1166 ЦК України встановлює, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі. Отже, для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти: а) Неправомірність поведінки особи. б) Наявність шкоди. в) Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. г) Вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди (Ухвала Верховного Суду України (судова колегія з цивільних справ) від 21.12.2005 р.) Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Проте, виходячи зі змісту зустрічного позову, [PERSON] не доведено: неправомірність поведінки (дій) ТОВ «ХАНБЕР», причинний зв'язок між протиправною поведінкою ТОВ «ХАНБЕР» та шкодою, та наявність шкоди, тому дані вимоги не підлягають задоволенню. Щодо відшкодування моральної шкоди, відповідно до положень статті 1167 ЦК України, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. В свою чергу, Пленум Верховного Суду України у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснив, що "відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору". В даному ж випадку [PERSON] не надала суду будь-яких доказів, які б підтверджували її моральні страждання. Такі обставини свідчать про безпідставність вимог [PERSON] Щодо зустрічної позовної заяви [PERSON], суд зазначає наступне. Так, позивачка за зустрічним позовом посилається на ст. 183 та ст. 184 ЗК України та зазначає, що в жодній із вказаних норм закону не йдеться про обов'язок суміжного користувача погоджувати технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та обов'язку підписувати акт про погодження (встановлення) визначення меж земельної ділянки. На підставі вищевикладеного [PERSON] робить висновок, що законодавством покладений принцип добровільності вчинення дій суб'єктами земельних відносин, та вона може не узгоджувати межі земельної ділянки та це не порушує право на укладення та підписання з Одеською міською радою договору оренди. Однак, суд критично відноситься до такої позиції позивача за зустрічним позовом, виходячи з наступного. Згідно з ст. 15 Закону України «Про оренду землі» невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом. Відповідно до ст. ст. 123, 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності і межі яких не встановлені в натурі (на місцевості), здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за проектом землеустрою щодо відведення таких земельних ділянок Статтею 55 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відповідно до п. «б» ч.2 ст. 198 Земельного кодексу України, встановлено, що кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Тобто, виходячи з викладеного, погодження меж земельної ділянки з суміжними землекористувачами і землевласниками є необхідною умовою для виготовлення проекту відводу земельної ділянки. Не узгоджуючи межі земельної ділянки, [PERSON] фактично не погоджується з рішенням Одеської міської ради щодо надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки в оренду, тому відмова [PERSON] в узгодженні меж земельної ділянки порушує право ТОВ «ХАНБЕР» на отримання земельної ділянки в оренду. [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві зазначає, що ТОВ «ХАНБЕР» не є а ні користувачем, а ні власником земельної ділянки, тому норми Земельного кодексу України не передбачають захисту його прав. Проте, така позиція [PERSON] в даному випадку не є вірною, оскільки судом встановлено, що ТОВ «ХАНБЕР» є власником нерухомого майна зазначеного вище на підставі договорів міни від 17 липня 2006 року, від 05 травня 2006 року, від 16 серпня 2006 року та договорів купівлі - продажу від 01 серпня 2006 року, від 28 квітня 2006 року, від 05 вересня 2005 року, від 28 лютого 2007 року, від 08 вересня 2005 року, від 27 квітня 2006 року, від 18 січня 2007 року, від 23 листопада 2005 року, від 19 липня 2007 року, від 05 вересня 2006 року, від 13 березня 2006 року, від 27 квітня 2006 року, від 19 травня 2006 року, від 05 грудня 2006 року, від 09 серпня 2006 року, від 10 липня 2006 року. Відповідно до ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди. При цьому судом встановлено, що відповідно до п.5 містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки від 10.04.2013 за № 01-06/58, виданих Управлінням архітектури та містобудування вказано, що зазначені вище документи, підтверджують право користування земельною ділянкою, а саме договори купівлі - продажу вищенаведених квартир. Таким чином, ТОВ «ХАНБЕР» є користувачем земельної ділянки, та саме норми Земельного кодексу України передбачають захист його законних прав. Крім того, [PERSON] зазначає у своїй зустрічній позовній заяві, що своєю позовною заявою ТОВ «ХАНБЕР» намагається пропустити етап розроблення та погодження землевпорядної документації відповідно до законодавства і, у разі задоволення позовних вимог, зробить рішення суду підставою для відведення земельної ділянки. Зазначаючи при цьому, що необхідною умовою укладання договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про надання земельної ділянки, вимога позивача за відсутності вказаного рішення є порушенням виключної компетенції Одеської міської ради. Судом встановлено, що дійсно ТОВ «ХАНБЕР» просить встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили, воно є підставою для відведення земельної ділянки в оренду без згоди суміжних землекористувачів - [PERSON], [PERSON]. Проте суд критично ставиться до позиції позивача за зустрічним позовом, до того, що рішення суду за позовом ТОВ «ХАНБЕР» буде підставою щоб пропустити етап розроблення та погодження землевпорядної документації. Так, 19.02.2013р. рішенням Одеської міської ради № 2878-VI від 19.02.2013 року було надано дозвіл ТОВ «ХАНБЕР» на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, орієнтованою площею 0,2651 га, за адресою: [ADDRESS], [ADDRESS], для будівництва багатоквартирного жилого будинку з підземним паркінгом і вбудованими громадськими приміщеннями. Невід'ємною частиною договору оренди землі є план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди. Заявлені позовні вимоги ТОВ «ХАНБЕР» не дають можливість відвести останньому земельну ділянку в оренду, без проходження необхідних етапів закріплених законодавством, таких як розробка проекту відводу земельної ділянки в якому будуть присвоєні кадастрові номери та отримання другого рішення Одеської міської ради про затвердження проекту відводу земельної ділянки в оренду, відтак позиція [PERSON] є помилковою та не обґрунтованою. Суд погоджується із запереченнями представника позивача за первісним позовом стосовно того, що твердження [PERSON] відносно пожежі, яка сталася за її думкою з вини ТОВ «ХАНБЕР» і у зв'язку із чим вона отримала матеріальну шкоду, яку оцінює у 31.068,00 грн. посилаючись при цьому на акт про пожежу від 20 вересня 2011 року є безпідставними та не підтверджені належними та допустимими доказами. Так, відповідно до акту про пожежу від 20 вересня 2011 року причиною пожежі зазначено необережне поводження з вогнем не установленими особами. При цьому, не вказано з чого саме складається сума збитку у розмірі 31.068,00 грн. Будь-яких інших доказів, з яких можна встановити осіб, що винні у зазначеній пожежі та про вартість відновлюваного ремонту суду, в порушення ст.60 ЦПК України, суду надано не було. Загальне правило статті 1166 ЦК України встановлює, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі. Отже для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти: а) Неправомірність поведінки особи. б) Наявність шкоди. в) Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. г) Вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди (Ухвала Верховного Суду України (судова колегія з цивільних справ від 21.12.2005 р.) Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Однак, виходячи зі змісту зустрічного позову та документів, які надані [PERSON], не доведено: 1) неправомірність поведінки (дій) ТОВ «ХАНБЕР», більш того в акті пожежі зазначено, що пожежа відбулась внаслідок необережного поводження з вогнем не установленими особами; 2) зв'язок між протиправною поведінкою ТОВ «ХАНБЕР» та шкодою, та наявність шкоди, тому дані вимоги взагалі не підлягають задоволенню. Щодо відшкодування моральної шкоди, відповідно до положень статті 1167 ЦК України, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою, завданою моральною шкодою та вини заподіювача. В свою чергу, Пленум Верховного Суду України у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснив, що "відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору". В даному ж випадку [PERSON] не надала суду будь-яких доказів, які б підтверджували її моральні страждання. Такі обставини свідчать про безпідставність вимог [PERSON] Також, необхідно зазначити, що ухвалою суду від 12.08.2013р. у справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої були поставлені наступні питання: Чи відповідає домоволодіння ([ADDRESS]), яке належить [PERSON] проектній документації та вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництв та державно будівельним нормам? Якщо не відповідають, то в чому полягають невідповідності? Чи відповідає квартира 9 ([ADDRESS]), яка належить [PERSON] вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництв та державно будівельним нормам? Якщо не відповідають, то в чому полягають невідповідності? Який технічний стан об'єктів нерухомого майна, а саме: домоволодіння ([ADDRESS]), яке належить [PERSON] та квартири № 9 ([ADDRESS]), яка належить [PERSON]. Чи відповідає стан даних об'єктів технічним нормам ? Чи є дані об'єкти аварійними? Чи відповідає проектно-кошторисна документація (щодо будівництва багатоквартирного жилого будинку з підземним паркінгом і вбудованими громадськими приміщеннями у м. Одесі, по [ADDRESS], [ADDRESS] вимогам ДБН та інших державних стандартів з питань будівництва? Чи можливі варіанти розподілу або порядку користування присадибною територією (будинку [ADDRESS] та будинку [ADDRESS]) відповідно до ідеальної частки кожного зі співвласників домоволодіння? Якщо можливі, зазначити які? Чи відповідає розроблена проектно-кошторисна документація щодо будівництва 8-ми поверхового будинку з підземним паркінгом та вбудованими громадськими приміщеннями за адресою: [ADDRESS], [ADDRESS], вимогам нормативно-правових актів у галузі будівництва (ДБН, СНиП тощо)? Якщо не відповідає, то в чому полягають невідповідності? Які можливі наслідки для домоволодіння по [ADDRESS] спричинить риття котловану для підземного паркінгу та фундаменту багатоповерхового будинку? Які пошкодження об'єкта за адресою: [ADDRESS] (будівлі, приміщення, оздоблення, тощо), що належить [PERSON] виникли внаслідок пожежі? Яка вартість ремонтно-будівельних робіт (розмір завданої матеріальної шкоди), проведення яких необхідне для усунення пошкоджень внаслідок пожежі? Також, судом роз'яснено сторонам положення ст. 146 ЦПК України про наслідки ухилення від участі в експертизі. Проте, як випливає з матеріалів справи, висновок по вищевказаній справі експертом не складався, у зв'язку з ненаданням сторонами додаткових матеріалів. При цьому судом відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача за зустрічним позовом про призначення повторної експертизи з огляду на зазначені вище обставини, а також приймаючи до уваги невідповідність даного клопотання вимогам ст. 150 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved