Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом до відповідача публічного акціонерного товариства комерційного банку Приватбанк про захист прав споживача шляхом визнання неправомірними дій та зобовязання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що 03 липня 2006 року між нею та закритим акціонерним товариством комерційним банком Приватбанк, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк Приватбанк, було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 10000,00 грн. на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 3 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а саме до квітня 2009 року. Свої зобовязання перед відповідачем позивачка виконала частково, заборгованість перед банком в розмірі 7870,95 грн. стягнуто судовим наказом, виданим Горохівським районним судом Волинської області 13 березня 2008 року. На підставі вказаного судового наказу відділом державної виконавчої служби Горохівського районного управління юстиції Волинської області було відкрито виконавче провадження, яке згідно з постановою від 10 вересня 2013 року закінчено у звязку з повною сплатою боргу. Жодних інших кредитних коштів після березня 2008 року відповідач позивачу не надавав. Однак після спливу шести років банк звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] 13810,29 грн. боргу, а згідно з довідкою банку від 17 березня 2014 року її борг перед банком вже складав 24298,19 грн. Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 13 червня 2014 року вищевказаний позов ПАТ КБ Приватбанк залишено без розгляду, але банк продовжує наполягати на існуванні заборгованості, працівники банку неодноразово телефонували позивачу з вимогою погасити борг. У звязку з вищенаведеним позивач просила визнати неправомірними дії ПАТ КБ Приватбанк щодо нарахування їй заборгованості за період з 02 травня 2012 року до дати звернення до суду згідно з укладеним між нею та відповідачем кредитним договором від 03 липня 2006 року; зобовязати відповідача утриматись від подальших дій щодо нарахування їй заборгованості згідно з вказаним кредитним договором; стягнути з ПАТ КБ Приватбанк в корить [PERSON] 1000,00 грн. моральної шкоди за порушення прав споживача; визнати припиненим правовідношення щодо користування кредитними коштами, наданими [PERSON] згідно з укладеним кредитним договором від 03 липня 2006 року; розірвати кредитний договір від 03 липня 2006 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ Приватбанк на підставі заяви від 03 липня 2006 року про приєднання до умов та правил надання банківських послуг і тарифів ПАТ КБ Приватбанк. В судовому засіданні представник відповідача публічного акціонерного товариства комерційного банку Приватбанк [PERSON] позовних вимог не визнала з підстав, викладених нею у письмовому запереченні (а.с.39-40), просила у задоволенні предявленого позивачем позову відмовити повністю у звязку з його безпідставністю. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що у 2006 році їй працівники ЗАТ КБ Приватбанк запропонували оформити кредит, на що вона погодилася. Позивач підписала відповідну заяву та отримала кредит в розмірі 10000,00 грн. на 3 роки. Близько одного року вона належним чином сплачувала тіло кредиту та відсотки. Позивач ствердила, що через заборгованість в сумі 7144,00 грн. її картка була заблокована працівниками банку, а через деякий час на підставі судового наказу відділом державної виконавчої служби Горохівського районного управління юстиції Волинської області з неї було стягнуто вищевказану кредитну заборгованість. У звязку з вищенаведеним позивач просила предявлений нею позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, ствердив факти, наведені в позовній заяві, просив позов задовольнити. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як встановлено в судовому засіданні і що стверджується матеріалами справи, 03 липня 2006 року [PERSON] звернулася до закритого акціонерного товариства комерційного банку Приватбанк, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк Приватбанк, із заявою позичальника (а.с.9-10, т.1) про отримання кредиту в розмірі 10000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № 4149605331265066 зі сплатою 3 % на місяць із розрахунку 360 днів у році з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, на запропонованих банком Умовах і правилах надання банківських послуг (а.с.11-14, т.1). Вищевказаний кредит надавався в тому числі на придбання товарів та продукції. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Виходячи з наведеного суд вважає, що вищезазначений кредитний договір за своєю правовою природою є споживчим. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судовим наказом № 2-н-63-08, виданим Горохівським районним судом Волинської області 13 березня 2008 року, стягнуто із [PERSON] на користь ЗАТ КБ Приватбанк заборгованість за кредитним договором у розмірі 7870,95 грн. (а.с.17, т.1). Із оглянутих в судовому засіданні матеріалів наказного провадження № 2-н-63-08 вбачається, що стягнута із [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 7870,95 грн. складається із: 7399,23 грн. заборгованість за кредитом, 471,72 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом, що стверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором від 03 липня 2006 року та заявою про видачу судового наказу (а.с.50, 51, т.2). Як вбачається із постанови про закінчення виконавчого провадження серії ВП № 9706031, винесеної 10 вересня 2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Горохівського районного управління юстиції Волинської області [PERSON] (а.с.18-19, т.1), при примусовому виконанні судового наказу, виданого Горохівським районним судом Волинської області 13 березня 2008 року, [PERSON] за період з 2009 по 2013 роки сплатила борг у розмірі 7870,95 грн. повністю кількома платежами. Поряд з цим, відповідно до п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що 17 лютого 2014 року ПАТ КБ Приватбанк звернулося до Горохівського районного суду Волинської області з позовом [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, де банк просив стягнути з відповідача залишок заборгованості по кредиту, що утворився станом на 31 грудня 2013 року (з врахуванням різниці між загальною сумою заборгованості та сумою заборгованості, що стягнута на підставі судового наказу від 13 березня 2008 року) у розмірі 13810,29 грн. (а.с.47-50, т.1). Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 13 червня 2014 року вищевказаний позов на підставі п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України було залишено без розгляду (а.с.22, т.1). Конституційний суд України в своєму рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дійшов висновку про те, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року № 1023-XII (1023-12) з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному звязку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони предявлення окремих вимог у звязку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до п.п.3.1.1, 5.4 Умов і правил надання банківських, граничний строк дії картки (місяць і рік) зазначено на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле MONTH) (а.с.11-14-Том-1). Із копії платіжної картки № 4149605331265066 вбачається, що строк її дії визначено до квітня 2009 року (а.с.15, т.1). Відповідно до п.3.1.3 вищевказаних Умов по закінченню строку дії картка перевидається банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше не надходила письмова заява клієнта про закриття карткового рахунку. Із повідомлення ПАТ КБ Приватбанк № 20.1.0.0.0/7-20140415/1127 від 16 квітня 2014 року (а.с.54, т.1) вбачається, що станом на 16 квітня 2014 року [PERSON] за перевипуском кредитної картки № 4149********5066 не зверталася. Під час розгляду даної справи в суді Банк також не надав суду доказів, що позивачу [PERSON] було видано нову картку після спливу дії старої. Відповідно до ст.ст.253, 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). У зобовязаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, на думку суду, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначена правова позиція сформульована у постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року по справі № 6-14цс14. Із відповіді ПАТ КБ Приватбанк на заяву [PERSON] про списання заборгованості та розірвання кредитного договору (а.с.25-26, т.1) вбачається, що останній було запропоновано звернутись до банку, де письмово підтвердити намір закрити Картрахунок та повернути картку в банк, а також погасити всі види заборгованості перед банком. Отже, враховуючи те, що строк дії платіжної картки сплив 30 квітня 2009 року, і після спливу її дії позивачу не було видано нову картку, та те, що судовим наказом, виданим Горохівським районним судом Волинської області 13 березня 2008 року, з [PERSON] було стягнуто тіло кредиту, а банк продовжує нараховувати на це тіло відсотки поза межами трьохрічного строку позовної давності, в тому числі і в позасудовому порядку вимагає повернення споживчого кредиту, суд приходить до висновку, що предявлений позивачем позов в частині визнання неправомірними дій ПАТ КБ Приватбанк щодо нарахування позивачу заборгованості за кредитним договором від 03 липня 2006 року за період з 02 травня 2012 року по дату звернення до суду, тобто 06 жовтня 2014 року, підлягає до задоволення. Із повідомлення ПАТ КБ Приватбанк від 06 березня 2015 року (а.с.159, т.1) вбачається, що станом на 05 березня 2015 року заборгованість [PERSON] за кредитною карткою № 4149605331265066 становить 29922,64 грн., з якої: заборгованість за кредитом 7704,73 грн.; заборгованість за відсотками 19360,89 грн.; штрафи 2857,02 грн. Оскільки ПАТ КБ Приватбанк продовжує і надалі нараховувати позивачу кредитну заборгованість, а тому, на думку суду, підлягає до задоволення і позовна вимога про зобовязання відповідача утриматися від дій щодо подальшого нарахування [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 03 липня 2006 року. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Зазначена правова позиція сформульована у постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року по справі № 134цс14. Відповідно до п.9.12 Умов і правил надання банківських послуг, які є складовою частиною кредитного договору, сторонами погоджено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання і якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонговується на той самий строк. Відповідно до п.7 ч.2 ст.16 ЦК способом захисту цивільного інтересу може бути припинення правовідношення. Цивільне право у такий спосіб захищатись не може, бо з припиненням правовідношення припиняється і право, що було порушене та потребувало захисту, і обовязок, що кореспондує цьому праву. Однією із цілей використання такого способу захисту інтересу як припинення правовідношення є звільнення особи, що вимагає припинення правовідношення, від обовязків, що входять до змісту цього правовідношення. Захист цивільного інтересу найчастіше може здійснюватись через припинення зобовязальних правовідносин. З цього приводу низка правил формулюється в розділі I Загальні положення про зобовязання книги пятої Зобовязальне право Цивільного кодексу (ст.ст.651-653 ЦК). Тут йдеться про розірвання договору, але договір і правовідношення (зобовязання сторін) є повязаними як попереднє і наступна правові явища. Тому ч.2 ст.653 ЦК і встановлює, що у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються. Положення п.7 ч.2 ст.16 ЦК України, що передбачає можливість захисту інтересу через припинення правовідношення, має бути інтерпретоване як загальне стосовно спеціальних положень ст.651, 652 ЦК, що передбачають можливість розірвання договору. Припинення правовідношення застосовують, як правило, у разі невиконання або неналежного виконання боржником своїх обовязків або неправомірного використання кредитором свого права. Відповідно до ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Договором від 03 липня 2006 року та умовами і правилами надання банківських послуг не передбачено порядку розірвання договору за ініціативою позичальника. Із відповіді ПАТ КБ Приватбанк на заяву [PERSON] про списання заборгованості та розірвання кредитного договору (а.с.25-26, т.1) вбачається, що останній було відмовлено у задоволенні заяви. Таким чином, оскільки Банк своєї згоди на розірвання договору не давав, то він може бути розірваний лише у судовому порядку. Судом встановлено, що позивач з травня 2009 року не користується кредитними коштами, оскільки строк дії кредитної картки № 4149605331265066 закінчився, а банк в порушення статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" вимагав, в тому числі і в позасудовому порядку, повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, а тому на думку суду, позовна вимога про розірвання кредитного договору підлягає до задоволення. За змістом ст.653 ЦК України у разі розірвання договору зобовязання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобовязання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Зважаючи на характер правовідносин сторін, які регулюються параграфом 2 глави 71 ЦК (Кредит), змісту норм статей 598-599 та ст.653 цього Кодексу, законодавець розрізняє поняття розірвання договору і припинення зобовязання/договору. Ці поняття не є тотожними через відмінні підстави їх виникнення та юридичні наслідки, які породжені цими правовими явищами. Розірвання договору слід розглядати як один з видів припинення зобовязання/договору. Тому немає необхідності у предявленні вимоги про припинення зобовязань сторін додатково до вимоги про розірвання договору. У зв'язку з цим, враховуючи те, що суд задовільнив пред'явлену позивачем позовну вимогу про розірвання кредитного договору, що є одним із видів припинення зобовязання/договору, а тому позовна вимога про припинення правовідношення (договору) не підлягає до задоволення. Відповідно до положень Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року, спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках передбачених ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Із медичної карти амбулаторного хворого та епікризу (а.с.56, т.1) вбачається, що [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні Горохівської ЦРЛ з 06 по 28 листопада 2000 року. Діагноз: лівобічна н/долева пневмонія. Гіпертонічна хвороба, стенокардія напруги, стабільна форма ФК-ІІ. Із картки огляду терапевта від 12 травня 2009 року (а.с.57, т.1) вбачається, що [PERSON] скаржилася на болі давлячого характеру в ділянці серця. Із медичної карти амбулаторного хворого № 4247 (а.с.58, т.1) вбачається, що [PERSON] 26 травня 2011 року скаржилася на головний біль, головокружінння, біль в ділянці серця. Їй було виставлено діагноз: стенокардія напруги, стабільна форма ФК-ІІ, гіпертонічна хвороба. Із картки огляду ревматолога від 17 травня 2013 року (а.с.59, т.1) вбачається, що [PERSON] скаржилася на головний біль, головокружінння, біль в ділянці серця. Їй було виставлено діагноз: стенокардія напруги, стабільна форма ФК-ІІ, гіпертонічна хвороба. Із заключення ЛКК, наданого 21 жовтня 2014 року Горохівською ЦРЛ (а.с.55, т.1) вбачається, що [PERSON] перебуває на "Д" обліку у вищевказаній лікарні з дігнозом стенокардія напруги, стабільна форма ФК-ІІ, гіпертонічна хвороба. Скарги на головний біль, головокружінння, біль в ділянці серця надходили від [PERSON] також 18 вересня, 22 вересня та 21 жовтня 2014 року (а.с.60-62, т.1). Із відповіді ПАТ "Київстар" № 115/10/01/03/00 від 22 грудня 2014 року (а.с.128-129, т.1) вбачається, що за період з 02 травня по 14 листопада 2014 року із абонентського номера +380567369123 на абонентський номер [PERSON] +380970430867 здійснювалися вхідні дзвінки та направлялися смс-повідомлення. Отже, судом встановлено, що [PERSON] в 2000 році було встановлено діагноз: стенокардія напруги, стабільна форма ФК-ІІ, гіпертонічна хвороба. Протягом 2009-2014 років позивач скаржилася на болі в голові та в ділянці серця. Однак, на думку суду, позивачем не доведено причинно-наслідкового звязку між діями, які полягали у телефонуванні [PERSON] і надсиланні їй смс-повідомлень із абонентського номера +380567369123, та погіршенням її стану здоровя, оскільки встановлений позивачу діагноз супроводжується саме такими болями, з якими остання зверталася за медичною допомогою. Крім того, позивачем не надано доказів того, що вищевказаний номер належить саме відповідачу \-- ПАТ КБ Приватбанк. У відповідності до п.5 ч.1 ст.4 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. У статті 1 Закону України "Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту продукції", статті 711 ЦК України визначено поняття шкоди - як завдані внаслідок дефекту продукції каліцтво, інше ушкодження здоровя або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого обєкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Таким чином, з аналізу цих норм, а також параграфу 3 глави 82 ЦК України випливає, що у спорах про захист прав споживачів діюче цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо така завдана майну споживача або шкода спричинена життю або здоровю споживача, що, на думку суду, позивачем не доведено. Відповідно до ст.611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування моральної шкоди. Укладений між сторонами договір не передбачає відшкодування моральної шкоди в разі невиконання або неналежного виконання зобовязання. Отже, з огляду на вищенаведене, суд вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача в користь позивача моральної шкоди до задоволення не підлягає. Крім цього, у відповідності до ст.88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та стягує їх у доход держави в сумі 1653,60 грн. (3 х 551,20 = 1653,60), так як позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору у відповідності до п.7 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" від 08 липня 2011 року № 3674 - VI. (в редакції чинній на момент подання позовної заяви). На підставі наведеного,

Outcome: partial