Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-19 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом до ПАТ «Родовід Банк» про визнання п. 3.1.2.3. договору застави транспортного засобу №77.1/АА-00840.08.2-3 від 29.04.2008 р. недійсним, і виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, Обгрунтовує позовні вимоги тим, що 29.04.2008 р., з метою забезпечення виконання своїх зобов'язань за кредитним договором №77.1/АА-00840.08.2 від 29.04.2008 р., уклав з ПАТ «Родовід Банком» договір застави транспортного засобу №77.1/АА-00840.08.2-3, за яким передав у заставу власний автомобіль марки HYUNDAI, модель TUCSON, 2008 р. випуску, колір - сірий, шасі [NUMBER], тип - легковий універсал-В, реєстраційний № [NUMBER]. Пунктом 3.1.2.3. договору застави передбачено, що заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса, що на момент укладення цього договору суперечило чинному законодавству, зокрема, Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює відповідні правовідносини. 29.03.2012 р. від працівника ДАІ дізнався, що його автомобіль арештований і розшукується відділом ДВС Броварського міськрайонного управління юстиції Київської областя, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 24.04.2008 р. було вилучене та передане до відділу ДВС. 30.03.2012 р., ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження ( ВП №17004600) від 27.01.2010 р., з»ясував, що його відкриття ініційоване заявою відповідача від 25.01.2010 р. на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса від 27.11.2009 р.. Звернення стягнення на автомобіль на підставі виконавчого напису нотаріуса, вчиненого з порушенням встановленого порядку, без підтвердження безспірності заборгованості, до настання строку виконання грошового зобов'язання, який за умовами кредитного договору спливає 29.04.2015 р., не відповідає вимогам законодавства, обмежує його законні права та інтереси, зокрема, щодо користування автомобілем. Позивач просив визнати п.3.1.2.3. договору застави від 29.04.2008 р. недійсним, а виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. У судовому засіданні позивач, [PERSON], підтримав позовні вимоги у повному обсязі з наведених у заяві підстав, просить задовольнити. Представник відповідача, ПАТ «Родовід Банк», на підставі довіреності, Галдецький Я.А., позовні вимоги не визнав, у задоволенні просить відмовити. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підтверджені та підлягають задоволенню з наступних підстав. Суд установив, що 29.04.2008 р. позивач уклав з ВАТ «Родовід Банком», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», кредитний договір №77.1/АА-00840.08.2, відповідно до умов якого отримав кредит у іноземній валюті у сумі 29757 дол. 45 центів США на придбання автомобіля, зі строком повного погашення до 29.04.2015 р. ( а. с. 23-29). Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, сторони уклали договір застави транспортного засобу №77.1/АА-00840.08.2-3, відповідно до умов якого позивач передав у заставу банку власний автомобіль марки HYUNDAI, модель TUCSON, 2008 р. випуску, колір - сірий, шасі [NUMBER], тип - легковий універсал-В, реєстраційний № [NUMBER] ( а. с. 17-22). У зв'язку з погіршенням матеріального становища позивач не в повному обсязі виконував свої зобов'язання за кредитним договором, і станом на 21.09.2009 р. склалась прострочена заборгованість в сумі 4933 дол. 40 центів США ( а. с. 106. 27.11.2009 р., за заявою ПАТ «Родовід Банк», у зв»язку з порушеням позивачем умов виконання кредитного договору, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, [PERSON], у порядку ст. 87 Закону України «Про нотаріат» було вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 1124, яким запропоновано звернути стягнення на рухоме майно: автомобіль марки HYUNDAI, модель TUCSON, 2008 р. випуску, колір - сірий, шасі [NUMBER], тип - легковий універсал-В, реєстраційний № [NUMBER], належнй позивачу на праві власності та переданий у заставу в якості забезпечення виконання кредитних зобов»язань, як зазначено - строк платежу за яким настав з 11.07.2008 р., і за рахунок коштів, отриманих від реалізації цього автомобіля, задовольнити вимоги банку щодо погашення кредитної заборгованості в загальній сумі 45420 дол. 64 центи США, що еквівалентно сумі 362502 грн. 13 коп. ( а. с. 98). Постановою головного державного виконавця відділу ДВС Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області, Крупки О.Г., від 27.01.2010 р. було відкрите виконавче провадження за вказаним виконавчим написом приватного нотаріуса (ВП за ЄДРВП - №17004600), а постановами від 01.03.2010 р. та 14.05.2010 р. накладений арешт на автомобіль позивача з внесенням 01.02.2010 р. відомостей до Державного реєстру обтяжень рухомого майна та оголошено його розшук (а. с. 12-16, 33). Звернення стягнення на предмет застави - автомобіль марки HYUNDAI шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса обумовлено тим, що сторони у п. 3.1.2.3. договору застави від 29.04.2008 р. передбачили такий позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Позивач у обґрунтування позовних вимог посилається на порушення процедури, що передує вчиненню виконавчого напису нотаріусом, зокрема: підтвердження безспірності заборгованості, та за умови настання строку виконання грошового зобов'язання, який за кредитним договором спливає 29.04.2015 р., а також, що п. 3.1.2.3. договору застави від 29.04.2008 р. на момент укладення цього договору не відповідав Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", що є спеціальним нормативно-правовим актом, і норми якого не передбачали такий позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження як на підставі виконавчого напису нотаріуса, а положення ст. 20 Закон України "Про заставу" мали застосовуватися до спірних правовідносин лише в частині, що не суперечить цьому Закону. При розгляді даного спору суд виходить з наступного. Звернення стягнення на предмет застави відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідноості з ч. 6 ст. 20 Закону України "Про заставу" від 02.10.1992 р., звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Тобто, реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. Інше передбачене Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", чинним з 01.01. 2004 р., який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Сторони в договорі відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ч. 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" від 18.11.2003 р., в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 26 цього Закону України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), наведено вичерпний перелік позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а саме: передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом; продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери. Відтак, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса Законом України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, норми якого є спеціальними відносно Закону України "Про заставу" для застосування до спірних правовідносин, не передбачалось. Таким чином, положення Закону України "Про заставу" від 02.10.1992 р. у частині здійснення звернення стягнення на предмет застави на підставі виконавчого напису нотаріуса не підлягають застосуванню до спірних правовідносин як такі, що суперечать нормам Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" від 18.11. 2003 р. в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, щодо позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Саме така правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду України від 03.10. 2012 р. N 6-70цс12 та 12.06.2013 р. N 6-54цс13, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" від 22.09.2011 р. , яким ч. 1 ст. 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" доповнено п. 5 - " реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса", встановлено, що дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності. Відповідно до положень ст. 5 ЦК України новий акт цивільного законодавства застосовується лише до тих прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.Тобто, новому закону зворотної сили не надано (ст. 58 Конституції України). У розумінні ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. У відповідності зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ззагальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач звернувся до суду з даним позови 06.01.2014 р., що строків давності, передбачених ст. 257 ЦК України, пояснив, що про порушення свого права довідався 30.03.2012 р. після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд ураховує, що представник відповідача до винесення рішення про застосування позовної давності не заявив. Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання п.3.1.2.3. договору застави №77.1/АА-00840.08.2-3 від 29.04.2008 р. недійсним, а виконавчого напису приватного нотаріуса від 27.11.2009 р. реєстр № 1124 таким, що не підлягає виконанню, доведені та підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки на день укладення кредитного договору, на підставі якого вчинено виконавчий напис, положення ст. 26 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" не передбачали можливості звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса, а відтак вчинення такого напису є неправомірним. На підставі ст. ст. 58, 68 Конституції України, ст. ст. 5, 6, 203, 215-217, 267, 590 ЦК України ст. 20 Закону України «Про заставу», ст. 26, ч. 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), п. 2 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" від 22.09.2011 р. , ст. 87 Закону України «Про нотаріат» ,

Outcome: approved