Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

26.05.2015 року до Приморського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] в якому просив: - визнати недійсним дублікат договору дарування №5-1059, посвідченого 17.05.2010 р. державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори - Сальніковою З.В., квартири за адресою: [ADDRESS] , виданий 11.03.3014р. державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори - Сальніковою З.В.; - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 21.05.2014р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Бойко О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1176; - витребувати з незаконного володіння [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) та повернути [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) квартиру, жилою площею 46,2кв.м., загальною площею 70,0 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Позивач мотивував свої вимоги тим, що [PERSON] у відповідності до договору дарування №5-1059, посвідченого 17.05.2010 р. державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори - Сальніковою З.В. (далі - договір №5-1059), отримав у дар від свого батька - [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] (далі - квартира). Право власності на квартиру за [PERSON] 17.06.2010 р. було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за №875 в книзі 676пр-95. У жовтні 2014 року [PERSON] стало відомо, що нібито ним особисто 11.03.2014 р. було отримано дублікат договору №5-1059, зареєстровано на підставі цього дублікату право власності та укладено договір купівлі-продажу, що посвідчений 21.05.2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Бойко О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1176 (далі - договір від 21.05.2014р. №1176), за яким належна йому квартира була відчужена [PERSON] . При цьому, насправді, договір від 21.05.2014р. №1176 уклав не позивач [PERSON] , а незнайома [PERSON] особа, яка видаючи себе за нього, використала паспорт громадянина України. який має серію і номер паспорту, виданого позивачеві [PERSON] 28.04.2004 р. Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, із зазначенням всіх анкетних даних власника паспорту, які співпадають з анкетними даними в паспорті позивача [PERSON] , а саме дата та місце народження. Довідавшись про те, що квартира без його відома та присутності була відчужена незнайомою особою, [PERSON] через свого представника, 13.10.2014 р. звернувся до Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області із відповідною заявою. В результаті поданої заяви 01.11.2014 р. було порушене кримінальне провадження №12014160500009723 за фактом шахрайських дій відносно [PERSON] по незаконному заволодінню належною йому квартирою. Оскільки позивач [PERSON] наміру на відчуження своєї квартири не мав, довіреності з цією метою нікому не надавав, дублікату договору дарування не отримував, і будь-яких інших правочинів по відчуженню квартири не укладав, то квартира, яка є власністю позивача, вибула з його володіння незаконним шляхом та поза волею власника квартири. Як на правову підставу своїх вимог, позивач посилається на ч.1 ст. 215 ЦК України та на не дотримання при укладенні спірного правочину вимог ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, а відтак вважає спірний правочин нікчемним, так як і дублікат договору №5-1059 і договір від 21.05.2014 року №1176 не відповідають волевиявленню власника квартири, що спрямоване на її відчуження, якого у власника - позивача [PERSON] , не було. Оскільки, квартира вибула з володіння власника поза його волею, то він, в порядку ст. 388 ЦК України, має право на її витребування у особи, яка є добросовісним набувачем. Провадження у справі відкрито 08 червня 2015 року ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Ільченко Н.А. Ухвалою суду від 07 липня 2015 року вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] , та заборонено [PERSON] і будь-яким іншим залученим нею особам здійснювати будь-які будівельно-ремонтні роботи в квартирі [ADDRESS] . Дана ухвала залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 травня 2016 року. 07 жовтня 2015 року на адресу суду надійшов лист Другого Приморського ВДВС ОМУЮ, яким суд повідомлено про відмову у відкритті виконавчого провадження по виконанню ухвали суду від 07.07.2015 року в частині заборони вчинення певних дій. 15 червня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності, який залишено без розгляду ухвалою суду від 22 березня 2019 року. 13 квітня 2017 року [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , до переліку яких згодом долучено [PERSON] та [PERSON] , в якій просив: - визнати недійсною довіреність №306, посвідчену 26.02.2014 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Ткаченко І.В.; - визнати недійсним дублікат договору дарування №5-1059, посвідченого 17.05.2010 р. державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори - Сальніковою З.В., квартири за адресою: [ADDRESS] , виданий 11.03.3014р. державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори - Сальніковою З.В.; - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 21.05.2014р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Бойко О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1176; - витребувати з незаконного володіння [PERSON] (в кінцевому варіанті - витребувати з незаконного володіння [PERSON] ) та повернути [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) квартиру, жилою площею 46,2 кв.м., загальною площею 70,0 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Позивач додатково мотивував свої вимоги тим, що з наданих до суду документів, що надійшли з Третьої одеської державної нотаріальної контори, вбачається, що 11.03.2014 р. отримання дубліката договору дарування №5-1059, посвідченого 17.05.2010р. державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори - Сальніковою З.В., відбувалось [PERSON] на підставі довіреності №306, наданої [PERSON] та посвідченої 26.02.2014 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Ткаченко І.В. З наданих до суду документів, що надійшли від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу - Ткаченко І.В. вбачається, що довіреність №306 від 26.02.2014р. була теж надана особою, яка видавала себе за [PERSON] і наразі позивач [PERSON] також не визнає факт надання довіреності невідомій йому [PERSON] . Також, позивачем з правових підстав позову виключене посилання на нікчемність вказаних правочинів. Ухвалою суду від 13 квітня 2017 року по справі призначено судову почеркознавчу експертизу для з`ясування того, чи виконував позивач [PERSON] підпис на спірній довіреності та спірному договорі купівлі-продажу №1176. 25 липня 2017 року судом отримано повідомлення № 17-1898/01 судового експерта про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи, через не виконання позивачем вимог експерта та, зокрема, не надання експерту вільних зразків підпису та почерку. Ухвалою суду від 14 грудня 2017 року позовна заява [PERSON] залишена без руху, а позивачеві надано строк на оплату повної суми судового збору у зв`язку зі збільшенням позовних вимог. 28 грудня 2017 року позивачем надано квитанцію про сплату повної суми судового збору. 26 квітня 2018 року на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа надійшла в провадження судді Абухіна Р.Д. Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільний процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (Законом України від 03 жовтня 2017 року N 2147-VIII), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою від 03 травня 2018 року справа прийнята в провадження суддею Абухіним Р.Д., встановлено загальний порядок розгляду справи та продовжено розгляд справи зі стадії підготовчого провадження. Ухвалою від 22 червня 2018 року судом визнано явку позивача [PERSON] в судове засідання обов`язковою. В підготовчому судовому засіданні 08 листопада 2018 року до участі у справі у якості співвідповідача залучено [PERSON] , як фактичного власника квартири на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 795 від 17.05.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О. Ухвалою суду від 26 грудня 2018 року вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , з тих підстав, що ухвала суду від 07.07.2015 року про вжиття заходів забезпечення позову не може бути виконана реєстраційною службою в частині арешту майна, так як спірна квартира не належить [PERSON] 13 лютого 2019 року відповідачем [PERSON] подано заперечення на позов, в яких він посилається на те, що: - для визнання недійсною довіреності №306 від 26.02.2014 року немає законних підстав, так як дана довіреність вчинена у точній відповідності до норм закону; - для визнання недійсним дублікату договору дарування немає законних підстав, так як цей дублікат було видано на підставі довіреності, яка відповідає нормам закону, а відсутність свого особистого волевиявлення позивачем [PERSON] під час отримання цього дублікату, суду не доведено; - для визнання договору купівлі-продажу недійсним немає законних підстав, так як власником квартири на момент її відчуження був саме [PERSON] , який і вчинив правочин. Будь-які інші твердження позивача є лише припущеннями. При цьому будь-яких доказів того, що [PERSON] не підписував спірного договору та не отримував гроші за правочин, суду позивачем не надано; - для витребування квартири від фактичного власника не має законних підстав, так як позивач не є власником майна, яке від просить витребувати. 22 березня 2019 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити повністю. [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову повністю. Інші учасники справи, які були сповіщені про час, дату і місце судового засідання, в суд не з`явилися, будь-яких заяв чи клопотань не подали. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача [PERSON] та його представника, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] ) у відповідності до договору дарування №5-1059 від 17.05.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори - Сальніковою З.В., отримав у дар від [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] )квартиру за адресою: [ADDRESS] . Право власності на квартиру за [PERSON] 17.06.2010 р. було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за №875 в книзі 676пр-95. Із наданих суду пояснень, вбачається, що позивач [PERSON] в подаровану йому квартиру не вселявся, не використовував її як своє житло протягом тривалого часу, не реєстрував своє місце проживання по даній адресі, що підтверджується Довідкою (випискою з домової книги про склад сім`ї та прописку) № 214 від 21.05.2014 року, видану [PERSON] , та не цікавився технічним станом вказаної квартири. По спірній квартирі з 05.08.1987 року був зареєстрований батько [PERSON] - [PERSON] , 1951 року народження, що підтверджено Довідкою (випискою з домової книги про склад сім`ї та прописку) №1188 від 11.10.2017 року, яка була видана [PERSON] . Як вбачається з матеріалів справи, 26 лютого 2014 року [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] , паспорт громадянина України [NUMBER] , виданий Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 28 квітня 2004 року) своєю довіреністю уповноважує [PERSON] (адреса: [ADDRESS] ) на придбання, відчуження, управління та на виконання інших дій стосовно належного йому рухомого та нерухомого майна та уповноважує її на представництво своїх інтересів в усіх без винятку установах, на підприємствах, організаціях, для чого представнику надано поміж іншого право на отримання дублікатів документів. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом ОМНО Ткаченко І.В. реєстр. № 306. Довіреність містить підпис Костишина С.В. Довіреність видана строком на три роки до 26.02.2017 року з правом передоручення повноважень іншим особам. В газеті «Чорноморські новини» № 18-19 від 6-8 березня 2014 року розміщено оголошення про те, що «вважати недійсним втрачений договір дарування, укладений 17 травня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] про безоплатну передачу у власність квартири [ADDRESS] . Договір посвідчений державним нотаріусом Сальниковою З.В. № 5-1059». 11 березня 2014 року, на підставі вказаної довіреності, [PERSON] звертається в Третю Одеську державну нотаріальну контору з заявою про видачу її довірителю [PERSON] дублікату договору дарування від 17.05.2010 року № 5-1059, замість втраченого, та отримує за реєстр. № 5-495 дублікат договору дарування від 17 травня 2010 року реєстр. № 5-1059. 21 травня 2014 року за договором купівлі продажу квартири реєстр. № 1176, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком О.В., [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , адреса: [ADDRESS] , паспорт громадянина України [NUMBER] , виданий Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 28 квітня 2004 року) продає, а [PERSON] купує квартиру [ADDRESS] . В договорі зазначено, що квартира належить [PERSON] на підставі договору дарування від 17.05.2010 року № 5-1059, дублікат якого, що має силу оригіналу, видано 11.03.2014 року за реєстр № 5-495, державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сальніковою З.В. Договір купівлі-продажу квартири містить підпис [PERSON] . В подальшому, за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., реєстр. № 1050, іпотекодавець [PERSON] передала у власність іпотекодержателя [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Пізніше, за договором купівлі-продажу від 17 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., реєстр № 795, [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 41147907 від 17.05.2018 року. Із наданих суду пояснень вбачається, що [PERSON] використовує вказану квартиру як своє житло та реконструював її, враховуючи неякісний стан купленої квартири. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1,3 ст.244 ЦК України, представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до абзацу першого ст. 53 Закону України «Про нотаріат», у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п`ятої статті 8 цього Закону (фізичні та юридичні особи, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії), видається дублікат втраченого документа. Згідно із статтею 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: - рішення суду; - виконавчого напису нотаріуса; - згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Отже, всі названі вище правочини, були вчинені на підставі норм закону та з дотриманням необхідних форм їх вчинення. Відтак, презумпція правомірності набуття права власності в даному випадку може бути скасована лише судом, у разі встановлення незаконності набуття права власності. На даний час, фактичним власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , який в розумінні ст. 388 ЦК України, є за відплатним договором добросовісним набувачем даного майна (квартири), яка може бути витребувана в нього лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позивач у своєму позові ставить під сумнів законність вчинення правочинів щодо видачі довіреності, отримання дубліката договору дарування та договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] і, як наслідок, вважає наявними підстави для витребування квартири у фактичного власника [PERSON] . При цьому позивач посилається на те, що вказана квартира вибула з його володіння, як власника, не з його волі іншим шляхом, так як і вказана довіреність від 26.02.2014 року і договір купівлі продажу квартири від 21.05.2014 року, як правочини, вчинені не ним особисто, а особою, яка видавала себе за [PERSON] , надававши фальшивий паспорт громадянина України [NUMBER] , виданий Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 28 квітня 2004 року на ім`я [PERSON] , фотокартка в якому свідчить про те, що цей [PERSON] є підставною особою, яка не має нічого спільного з позивачем, який є дійсним [PERSON] . Крім того, отримання [PERSON] дублікату договору дарування від 17.05.2010 року теж не можна вважати правомірним, оскільки це було вчинено на підставі незаконної довіреності, а отже і волі [PERSON] на отримання такого дубліката не було. Як на правову підставу своїх позовних вимог, позивач посилається на ч.1 ст. 215 ЦК України, відповідно до якої, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до положень частин першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 цього Кодексу: 1) Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З наданих суду пояснень вбачається, що підставою недійсності вказаних правочинів, позивач вважає недодержання в момент їх вчинення вимог, які передбачені ч.3 ст. 203 ЦК України, а саме того, що його - реального [PERSON] , волевиявлення на здійснення вказаних правочинів було відсутнє, так як він не мав наміру ані видавати вказану довіреність, ані отримувати дублікат договору дарування, ані відчужувати належну йому квартиру. Відповідно до п. 21, 22, 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Тобто, в даному випадку суд встановив правильність вибраного позивачем способу захисту свої прав та інтересів, а наявність права власності [PERSON] на спірну квартиру підтверджується договором дарування від 17.05.2010 року. Крім того, суд бере до уваги те, що відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність визначення посилених вимог до національного суду у разі розгляду справ про втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу. За таких обставин, суд має не допустити порушення права законного власника в даному випадку, та виходить з наданих суду пояснень сторонами та доказів, які містяться в матеріалах справи. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до заяви про видачу паспорта ( Ф-1 ) на громадянина [PERSON] , [INFO] , завірена копія якої надана суду Суворівським районним відділом у місті Одесі ГУ ДМС України в Одеській області (супр. №5116/512 від 14.03.2017 року), вбачається, що власником паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 28.04.2004 року Суворівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області є [PERSON] , [INFO] . Оглянувши дану заяву про видачу паспорту, суд встановив, що матеріали нотаріальних справ містять копію паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 28.04.2004 року Суворівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області на ім`я [PERSON] , [INFO] , на підставі якого було встановлено особу [PERSON] та посвідчено спірні правочини: - по видачі довіреності від 26.02.2014 року від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] ; - договір купівлі-продажу від 21.05.2014 року між [PERSON] та [PERSON] , яка містить фотокартку власника паспорту, що не відповідає фотокартці яка міститься в заяві про видачу паспорта ( Ф-1 ) на громадянина [PERSON] , [INFO] , що надана суду Суворівським районним відділом у місті Одесі ГУ ДМС України в Одеській області (супр. №5116/512 від 14.03.2017 року). Суду не надано доказів існування вироку (рішення) суду, що набрало законної сили, яким би встановлювався факт недійсності паспорту на ім`я [PERSON] , [INFO] , на підставі якого нотаріусами було встановлено особу [PERSON] та посвідчено спірні правочини: - по видачі довіреності від 26.02.2014 року від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] ; - договір купівлі-продажу від 21.05.2014 року між [PERSON] та [PERSON] . Більше того, даний паспорт до цих пір обліковується як «дійсний», що свідчить з електронної інформаційної довідки з офіційного сайту ДМС України, по паспорту громадянина України «серія [NUMBER] » за яким містяться наступні дані: «Інформація про визнання недійсним документа в базах даних ДМС відсутня», «Інформація про викрадений та втрачений документ в базах даних МВС - відсутня», що свідчить про відсутність виконання по відношенню до цього паспорту процедури, яка була передбачена п. 10.4 Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого Наказом МВС України 13.04.2012 року № 320, який був чинний до 17.04.2018 року щодо паспортів громадян України, які видавалися у вигляді книжки. По-друге, у суду відсутня інформація щодо особи (фотокартки) [PERSON] в паспорті, на підставі якого нотаріусом посвідчено договір дарування спірної квартири від 17.05.2010 року [PERSON] на користь [PERSON] . За таких обставин, суд вважає доведеним позивачем лише факт того, що спірні правочини були вчинені на підставі паспорту громадянина України на ім`я [PERSON] , наявна в матеріалах нотаріальних справ копія якого містить фотокартку, яка є відмінною від тієї фотокартки, що міститься в паспорті громадянина України на ім`я [PERSON] , який пред`явлено суду позивачем. Крім того, позивач, як на правову підставу своїх вимог щодо визнання правочинів недійсними, посилається на те, що спірні правочини не відповідають вимогам ст. 203 ЦК України про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України № 6-118цс13 від 25.12.2013 року, при вирішенні судом спору про визнання договору недійсним з підстав відсутності у сторони волі на його укладення правове значення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, а не на момент його державної реєстрації. Одностороння незгода сторони з реєстрацією раніше підписаного нею договору не може визнаватися обставиною для визнання його недійсним із підстав, передбачених частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України. Тобто, враховуючи вказану правову позицію, суд в даному випадку, для встановлення недійсності правочину має встановити, очевидну відсутність волі позивача [PERSON] на вчинення спірних правочинів. Фактично, як на єдиний доказ відсутності цієї волі, позивач посилається на те, що він не мав наміру на відчуження квартири, довіреності з цією метою нікому не видавав, дублікату договору дарування не отримував, а всі ці правочини вчинені без його відома та присутності, до того ж в спірній квартирі був зареєстрований його батько [PERSON] , якому про відчуження квартири не повідомлялося. Однак, ці твердження частково спростовуються матеріалами справи. Так, опосередкованим доказом визнання позивачем [PERSON] дійсності довіреності від 26.02.2014 року на ім`я [PERSON] , є те, що ця довіреність видана повіреному на три роки та була дійсна до 26.02.2017 року, з правом передоручення повноважень іншим особам, однак позивачем [PERSON] це довіреність не скасовувалась, при тому, що докази її існування були надані суду ще 22.12.2015 року, про що знав позивач. Також, суд враховує той факт, що за клопотанням представника позивача [PERSON] ., судом 13.04.2017 року призначалась судово-почеркознавча експертиза для вирішення питання чи виконаний підпис та рукописний текст від імені [PERSON] в довіреності від його імені від 26.02.2014 року саме позивачем [PERSON] чи іншою особою та чи виконано підпис та рукописний текст від імені [PERSON] в договорі купівлі-продажу від 21.05.2014 року саме позивачем [PERSON] чи іншою особою. При цьому, суд бере до уваги той факт, що не проведення даної експертизи спричинене саме діями позивача [PERSON] , який не надав, зокрема, вільних зразків свого почерку, чим позбавив суд можливості встановити якою особою виконаний підпис на спірній довіреності і договорі від іменні [PERSON] . Відповідно до ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. З огляду на це, суд, враховуючи, що від проведення експертизи ухилявся саме позивач [PERSON] , а результат експертизи має, враховуючи обставини справи, значення саме для позивача, так як є фактично єдиним достовірним та достатнім доказом відсутності його волевиявлення під час укладення спірних правочинів, відмовляє у визнанні даного доказу. Суд бере до уваги те, що відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З огляду на вказані норми, передача майна і отримання оплати за це майно, є підтвердженням укладання договору купівлі-продажу. Однак, позивач [PERSON] не надав суду жодних доказів того, що він не отримав від [PERSON] коштів за придбання нею спірної квартири. При цьому, відповідно до п.8 договору купівлі-продажу від 21.05.2014 року грошові кошти за квартиру перераховані на р/р [PERSON] № [NUMBER] в АТ «Єврогазбанк», а позивачем не надано доказів того ним не отримувалися кошти з цього банківського рахунку. При цьому, опосередкованим підтвердженням наявності виконаної між [PERSON] та [PERSON] угоди по купівлі-продажу спірної квартири, є те, що позивач [PERSON] , усвідомлюючи можливість відчуження [PERSON] як фактичним власником, спірної квартири, не вчиняв жодних дій, які б запобігли цьому, так як формальне забезпечення позову у вигляді арешту спірної квартири, яке було вжито судом 07.07.2015 року за ініціативою представника [PERSON] , фактично не виконувалося до 26.12.2018 року, що надало змогу [PERSON] безперешкодно відчужити спірну квартиру. Щодо наявності реєстрації [PERSON] на час відчуження квартири [PERSON] на користь [PERSON] , то суд приймає до уваги те, що поняття реєстрації визначене у Законі України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до вказаного закону (ст.. 3 Закону), реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносять відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Щодо прав зареєстрованих осіб, то зі змісту ст.. 156 ЖК України. Вбачається, що вказані особи мають право лише користуватися житлом, при цьому не маючи жодних прав на володіння чи розпорядження ним. Отже, лише власник має право самостійно розпоряджатися своїм майном. У випадку, якщо особа не є власником, а лише зареєстрована за адресою майна, то вона не має права із розпорядження та володіння майном. Відповідно, у суду не має підстав вбачати, що у власника квартири є обов`язок інформувати зареєстрованих в ній осіб про відчуження даної квартири. Відповідно до ч.2,3 ст. 205 ЦК України, правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. В даному випадку, як на доказ відсутності свого волевиявлення, позивач посилається на фіктивність документів, які надані нотаріусу для посвідчення спочатку довіреності, а потім договору купівлі-продажу квартири, а саме паспорту громадянина України на ім`я [PERSON] . Однак, граматичний аналіз терміну воля, свідчить про те, що це є внутрішнє бажання особи встановити певні права та обов`язки. У договорі воля сторін повинна бути взаємною та спрямованою на досягнення певної мети. Волевиявлення ж - це зовнішня об`єктивна форма виявлення волі особи. Способи волевиявлення можуть бути різноманітним: усно, письмово, жестом, певною дією, мовчанням. При цьому дефекти вираження волі полягають в обмані чи примусі. На переконання суду, встановлена не відповідність паспорту позивача [PERSON] та паспорту на ім`я [PERSON] , який надано нотаріусу, не може однозначно свідчити про відсутність у позивача [PERSON] волі на видачу довіреності та волі на укладення договору купівлі-продажу, зокрема, та волі на відчуження спірної квартири взагалі, а також не може свідчити про наявність дефектів його волі, так як ані обману, ані примусу, або навіть помилки в даному випадку не вбачається. В зв`язку з цим, суд, для підтвердження обґрунтованості вимог позивача, має переконатися у відсутності будь-яких проявів його волевиявлення, направленого на бажання відчужити, належну йому квартиру. Однак, фактично єдиним доказом відсутності волі позивача [PERSON] на укладення спірних правочинів, є наявність в матеріалах відповідних нотаріальних справ копії паспорту на ім`я [PERSON] з фотокарткою, яка не відповідає фотокартці в заяві про видачу паспорта ( Ф-1 ) на громадянина [PERSON] , [INFO] , яка надана суду Суворівським районним відділом у місті Одесі ГУ ДМС України в Одеській області (супр. №5116/512 від 14.03.2017 року), що суд, як зазначено вище вважає неналежним і не достатнім доказом наявності обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги в даному випадку, так як цей доказ не підтверджує відсутності у позивача [PERSON] волі на вчинення вказаних правочинів. При цьому, на переконання суду, певні дії позивача [PERSON] як раз свідчать про існування проявів його волі щодо настання відповідних правових наслідків договору купівлі-продажу квартири. Так, спірний договір купівлі-продажу квартири від 21.05.2014 року укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] містить п.6, відповідно до якого продаж квартири здійснюється сторонами за ціною 617879,00 грн., та містить п. 8, відповідно до якого, розрахунок за квартиру здійснюється покупцем в повному обсязі в день укладення договору шляхом безготівкового перерахування вартості квартири за наступними реквізитами: Банк отримувача - АТ «ЄВРОГАЗБАНК», МФО 380430, Отримувач - [PERSON] , РНОКПП - [NUMBER] , Номер рахунку - [NUMBER] , Призначення платежу - оплата повної вартості квартири, згідно договору купівлі-продажу від 21.05.25014 року. Однак, позивачем [PERSON] суду не надано жодних доказів того, що вказаний банківський рахунок фактично використовується іншою особою, чи того, що зазначені грошові кошти не були переведені на цей рахунок. Наявність у позивача [PERSON] оригіналу договору дарування від 17.05.2010 року суд не може прийняти як доказ небажання позивача отримати дублікат даного договору дарування, до того ж, факт того, що позивач, маючи оригінал договору дарування, будь-яким позасудовим порядком не намагався засвідчити недійсність дублікату договору дарування, свідчить як раз про те, що наявність такого дублікату не спричиняла позивачеві якихось перешкод. Вказані факти викликають сумнів у суду щодо доказів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому, правова конструкція вимагає щоб поза розумним сумнівом мав бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Так, відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» - суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права, а практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. the United Kingdom), п. 161, Series А заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту». Крім того, щодо вимог позивача про визнання недійсним дублікату договору дарування, то відповідно до правової позиції, викладеної в Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №161/3245/15-ц (провадження №14-321цс18) від 14.11.2018 року, «нормами цивільного законодавства передбачений спосіб захисту цивільних прав та інтересів, зокрема й шляхом визнання правочину недійсним, правові засади для застосування якого врегульовані приписами статей 215-236 ЦК України. Тобто відповідно до вищевказаних норм ЦК України недійсним можна визнати лише договір як правочин, і така вимога може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Договір як документ, а також дублікат чи копії такого документу не можуть бути визнані недійсними. Згідно зі статтею 53 Закону України від 02 вересня 1993 року №3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон № 3425-XII) у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою повноважних осіб, видається дублікат втраченого документа. Видача дубліката втраченого або зіпсованого документа здійснюється державним нотаріальним архівом. До передачі в архів примірників документів, посвідчених або зданих нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, дублікат втраченого або зіпсованого документа видається відповідно нотаріусом чи посадовою особою виконавчого комітету за місцем його зберігання. Отже дублікатом є другий примірник документа, що повинен містити ті ж відомості, що й оригінал документа, а його видача полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин. Таким чином, оспорюваний дублікат договору, який повністю відповідає оригіналу, не має самостійного значення і сили правочину, оскільки його видання не встановлює, не змінює і не припиняє цивільних прав та обов`язків, а є документом, який лише дублює, відтворює зміст договору, та не може порушувати права позивача». За таких обставин, суд доходить висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині визнання недійсними: довіреності №306, посвідченої 26.02.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Ткаченко І.В.; дублікату договору дарування №5-1059, посвідченого 17.05.2010 р. державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори - Сальніковою З.В., квартири за адресою: [ADDRESS] , виданого 11.03.3014 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори - Сальніковою З.В.; договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого 21.05.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Бойко О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1176, з тих правових підстав, що ці правочини не відповідають вимогам ч.3 ст. 203 ЦК України про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Також, відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Отже, зі змісту статті 388 ЦК України вбачається, що витребування майна у добросовісного набувача вважається екстраординарною подією, що передбачене у вичерпному переліку підстав. При цьому суд повинен врахувати принцип стабільності правових відносин, особливо у сфері цивільного обігу нерухомого майна. Судом встановлено, що [PERSON] за договором купівлі-продажу від 17 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., реєстр № 795, купив у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 41147907 від 17.05.2018 року. Ціна квартири склала 913327,00 гривень, відповідно до п.3 Договору. Також Договір містить посилання на підставу виникнення у продавця права власності, а саме укладення договору про задоволення вимог іпотеко держателя від 11.10.2017 року, тобто укладеного за сім місяців до даної купівлі-продажу квартири. Відповідно до п.3 Договору продавець повністю підтвердив факт повного розрахунку за дану квартиру. Також, під час укладення договору сторонами були обумовлені інші обставини, які б могли призвести до оспорювання даного договору (п.5-7 Договору). Тобто, на переконання суду, набувач [PERSON] є добросовісним, так як при вчиненні вказаного правочину не знав і не міг знати про особливості відчуження майна, коли його отримала [PERSON] , а також він вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача суд не вбачає необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Так, [PERSON] придбав квартиру відплатним договором у особи право власності якої було належним чином зареєстроване, стосовно даного майна не велись жодні судові спори, в реєстрі заборон були відсутні будь-які заборони на його відчуження, а нотаріусом перевірені усі документи для вчинення відповідного правочину. Про будь-які маніпуляції з паспортом [PERSON] відповідач не міг жодним чином догадатися, а стосовно усіх інших документів [PERSON] вжив усіх розумних заходів. При оцінці зазначених позивачем правових підстав витребування майна у добросовісного набувача відповідно до вимог ст. 388 ЦК України, суд враховує те, що по-перше, недійсність оспорюваних позивачем правочинів з підстав відсутності волі позивача на їх вчинення не доведена, а по-друге, вибуття майна з володіння власника сталось не внаслідкок вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто не в тих випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Крім того, суд бере до уваги те, що відповідно до п.26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України, а саме: - було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; - було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; - вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Перші два випадки, не є правовими підставами вимог позивача [PERSON] , а наявність третього випадку позивачем не доведена. Також, суд бере до уваги те, що як зазначено в п.26 Постанови, недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Оскільки відсутність волі власника на передачу майна іншій особі, як встановлено вище, суду не доведена, то суд вважає встановленою наявність такої волі, та враховуючи відсутність наслідкового зв?язку між потенційною недійсністю правочину, на виконання якого передано майно, та відсутністю волі особи на таке вибуття, суд доходить висновку про необґрунтованість вимог позивача [PERSON] про витребування спірної квартири у [PERSON] . Крім того, відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, яка викладена у постанові від 18.01.2017 року по справі № 6-2776цс16 та постанові від 22.06.2017 року по справі № 6-1047цс17 є сталою практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року), яка свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». У даній справі спірні правовідносини виникли між двома фізичними особами, однак, на переконання суду, дані критерії є загальними для усіх правовідносин щодо оспорювання мирного володіння майном, а тому мають бути враховані судом і в даному випадку. Так, витребування майна з володіння відповідача відповідає критерію законності, оскільки позивачем заявлені вимоги на підставі норм статей 387, 388 ЦК України, а ці норми ЦК України відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст цього Кодексу є загальнодоступним. Правовідносини, пов`язані з вибуттям нерухомого майна з власності позивача, становлять його «особистий» інтерес, а незаконність вибуття майна з його власності цьому інтересу не відповідає. Однак, в поясненнях суду представник [PERSON] зазначив, про те, що його довіритель є громадянином США, він все життя працює; при цьому підтвердив, що за квартиру [PERSON] сплатив продавцю 913327,00 грн. Крім того, [PERSON] , відразу після купівлі квартири провів ремонтні роботи в ній та витратив на це певну суму коштів та наразі використовує дану квартиру як своє житло, яке є єдиним для нього в нашій країні. Також представник [PERSON] вказував, що про продаж спірної квартири його довіритель дізнався з оголошення служби ріелтерів. Отже, встановлені судом під час розгляду справи обставини й факти, з огляду на зміст самого поняття, дають підстави зробити висновок про порушення в даному випадку принципу «пропорційності», так як [PERSON] , на відміну від позивача, оплатно набув право власності на спірну квартиру; упродовж довгого часу використовує квартиру як своє житло та всіляко намагається покращити стан цієї квартири, зокрема, вчинивши у вказаній квартирі ремонт, що суд розцінює як відповідність зазначеному в статті 1 Першого протоколу критерію, щодо обов?язкового дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами позивача, пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання, яке в даному випадку не дотримується, так як саме [PERSON] в даному випадку несе «індивідуальний і надмірний тягар». Даний висновок суду відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 року № 521/8368/15, відповідно до якої, «конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням». Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у [PERSON] , як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, що є недопустимим. За таких обставин, суд доходить висновку про необґрунтованість вимог [PERSON] , та відмовляє у їх задоволенні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed