Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

У лютому 2015 року до суду звернувся [PERSON] із позовом до директора ПП "Васильківтрансавто" Черненка С.В. про захист честі та гідності і стягнення моральної шкоди, в якому просив за приниження його честі та гідності водіями ПП «Васильківтрансавто» стягнути з директора ПП «Васильківтрансавто» Черненка С.В. моральну шкоду у розмірі 1 000 грн. на користь Фастівської міськрайонної організації ветеранів Афганістану (воїнів-інтернаціоналістів), матеріальну шкоду у розмірі 236 грн. 72 коп. на його користь та зобов'язати відповідача принести йому офіційні вибачення через засіб масової інформації м. Фастів - газету «Городок» із повідомленням про дату розміщення оголошення з цього приводу. Вказуючи на те, що 02 серпня 2014 року близько 20 год. 10 хв. перед відправленням автобуса Київ-Трускавець, д/н [NUMBER], що належить ПП «Васильківтрансавто» при спробі реалізації законодавчо закріпленого права на безкоштовний проїзд як учасник бойових дій він був морально принижений з боку водіїв цього транспортного засобу, а саме не був допущений до поїздки з причини заборони директором Черненком С.В. возити пасажирів пільгових категорій. Оскільки, внаслідок зухвалої поведінки водіїв автобусу, [PERSON] був вимушений відмовитися від поїздки до м. Трускавець та повернутися додому із подавленим настроєм та моральною травмою, що змусило його звернутися до лікарів та пройти курс стаціонарного лікування, він просить суд позов задовольнити в повному обсязі. [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, вказуючи, що саме з вини відповідача, який не допустив його до автобусу, він зазнав матеріальної шкоди на суму 236 грн. 72 коп., які він витратив на оплату таксі та моральної шкоди. Водії ж транспортного засобу його не ображали, а ввічливо попросили вийти. Зобов'язання відповідача принести йому офіційні вибачення через засіб масової інформації м. Фастів - газету «Городок» обґрунтовує тим, що з вини відповідача, як директора підприємства, він був не допущений до поїздки до м. Трускавець, а тому це є підставою для того щоб відповідач в такий спосіб вибачився перед ним. Черненко С.В. в судовому засіданні позов не визнав, вказуючи на те, що він позивачу не завдав жодної шкоди, його не ображав і навіть з ним не спілкувався. Щодо доводів позивача про його вказівку на не перевезення пільгових пасажирів, пояснив, що, з огляду на відсутність відповідного договору і компенсаційних виплат з боку держави, дана обставина не залежить від нього особисто, в підтвердження чого надав постанову Окружного адміністративного суду м. Києва та заперечення на позовну заяву. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] є інвалідом другої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER], виданим 02 грудня 2014 року Управлінням соціального захисту населення ВК Фастівської МР (а.с. 5). З огляду чеку № 54246 ДП «КИЇВПАССЕРВІС» Автостанція «КИЇВ», [PERSON], як інвалід війни, 02 серпня 2014 року о 20 год. 16 хв. придбав за 36 грн. 72 коп. квиток на рейс № 0893 від Київ АВ до Трускавець з відправленням 02 серпня 2014 року о 21 год. 20 хв. (а.с. 6). Як вбачається з наданої позивачем виписки з історії хвороби № 6855/46317 КЗ КОР «КОЛ № 2», [PERSON] знаходився на стаціонарному лікування в неврологічному відділенні починаючи з 07 жовтня 2014 року до 17 жовтня 2014 року, куди поступив із загостренням (а.с. 7). Згідно наказу № 1-ос від 14 липня 2006 року, виданого засновником ПП «Васильківтрансавто», виконання обов'язків директора підприємства з 14 липня 2006 року покладено на Черненка С.В., що крім того підтверджується статутом підприємства, зареєстрованим 17 червня 2014 року (а.с. 26-30). Відповідно до домовленості № 09с6d148-84c4-4a68-92c3-9181cdfcd85a, ПП «Васильківтрансавто» 02 серпня 2014 року надавало послуги перевізника за рейсом № 0893 Київ АВ - Трускавець, на який [PERSON] було придбано квиток за пільговим посвідченням інваліда (а.с. 31). Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва № 826/8841/14 від 12 вересня 2014 року у справі за позовом ПП «Васильківтрансавто» до Управління Укртрансінспекції у Київській області про визнання протиправною і скасування постанови від 21 травня 2014 року № 026801, якою позов задоволено, встановлено відсутність укладення жодного державного контракту чи договору з позивачем на перевезення пільгових категорій громадян на міжобласних автобусних маршрутах загального користування та не визначено відповідно і обсягів таких перевезень, а також наявність у позивача обґрунтованих причин для відмови в пільговому перевезенні пасажира (а.с.34-36). Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст 28 Конституції України, кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до ст. 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Статтею 55 Конституції передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. На підставі ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Згідно із ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена Відповідно до вимог ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Як роз'яснено в пунктах 1, 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі-Постанова) Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. При розгляді справ про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні точно і неухильно застосувати положення Конституції України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК), законів України від 16 листопада 1992 року N 2782-XII "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" (далі - Закон про пресу), від 2 жовтня 1992 року N 2657-XII "Про інформацію", від 21 грудня 1993 року N 3759-XII "Про телебачення і радіомовлення" (у редакції Закону від 12 січня 2006 року N 3317-IV), від 23 вересня 1997 року N 540/97-ВР "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів" та інших нормативно-правових актів, що регулюють вказані суспільні відносини. Крім того, враховуючи положення статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод(Рим, 4 листопада 1950 року; далі - Конвенція) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, а також враховувати роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Як роз'яснено в п.п. 11, 15 Постанови, відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» при з'ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом, зокрема статтею 61 ЦПК. У деяких випадках тягар доказування регулюється нормами матеріального права. Наприклад, згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. В судовому засіданні на підставі зібраних доказів установлено, що позивач у своєму позові не просив визнати розповсюджену інформацію недостовірною, а лише зазначив, що він вважає посилання відповідача на не перевезення пільгових пасажирів автобусом, що курсує рейсом з м. Києва до м. Трускавець завідомо неправдивими. Проте, в силу ст. 60 ЦПК України, позивач не надав суду, в який саме спосіб була поширена інформація відповідачем, що порушує особисті немайнові права позивача, яка саме поширена інформація відповідачем в якій саме спосіб й осіб, яким така інформація повідомлена саме відповідачем щодо позивача; не надав доказів, що саме відповідач вчиняє дії які принижують його честь, гідність, що виражається в грубому спілкуванні з ним, а тому суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди" з наступними змінами та доповненнями під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Протиправність діянь відповідача, виходячи із змісту позовної заяви, полягала в розповсюдженні негативної недостовірної інформації, а саме недопущення його водіями до автобуса. Таким чином, при вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди в такій категорії справ, до обставин, які підлягають доказуванню має входити перш за все, як розповсюдження інформації відповідачем, так і те, що ця інформація є недостовірною Вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди до задоволення не підлягають, оскільки позивач не надав суду доказів тим обставинам, що йому була заподіяна саме відповідачем моральна шкода.

Outcome: dismissed