Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Арцизького управління експлуатації газового господарства Одеської області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 17.08.1998 року вона була прийнята на роботу в Татарбунарське управління експлуатації газового господарства на посаду секретаря машиністки згідно наказу №65 п.6. За наказом №74 від 29.09.1998 року - звільнена з посади у звязку з закінченням строку трудового договору. Потім знову була прийнята на роботу на посаду секретаря машиністки з 19.05.2003 року, наказом №40. Згодом відбулась реорганізація підприємства і позивачка була переведена в Арцизське управління експлуатації газового господарства наказом №16-а від 02.04.2012 року, де була прийнята на роботу оператором диспетчерської служби Татарбунарської дільниці в порядку переведення з Татарбунарського УЕГГ згідно наказу №16 від 03.04.2012 року. Наказом №16-вк від 09.04.2015 року була звільнена у звязку зі скороченням чисельності працівників за п.1 ст.40 КЗпП України. Позивачка вважає своє звільнення із займаної посади незаконним, посилаючись на те, що профсоюзний комітет не дав згоди на її звільнення, у звязку зі скороченням чисельності працівників, на підставі ст.184 КЗпП України, яка забороняє звільнення одиноких матерів, якою вона є, виховуючи дитину віком до чотирнадцяти років, що підтверджується випискою із протоколу за №113 від 26.03.2015 року. Однак, адміністрація Арцизського управління експлуатації газового господарства не звернула на це уваги та звільнила її з займаної посади без дозволу профсоюзного комітету, чим допустила грубе порушення трудового законодавства. У звязку з цими обставинами, позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів - просила поновити її на роботі на посаді диспетчера Арцизького УЕГГ Одеської області та стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 09.04.2015 року по день поновлення на роботі. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов у повному обсязі та просили його задовольнити із підстав зазначених в позові. Представники відповідача заперечували проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та подали письмове заперечення проти позову, в якому вказано, що при звільненні відповідачки із займаної посади було дотримано вимоги чинного трудового законодавства щодо попередження про наступне вивільнення у передбачений законодавством строк та працевлаштовано, а саме: позивачці була запропонована інші робота оператора диспетчерської служби на Тарутинській дільниці Арцизького УЕГГ, однак та від неї відмовилась, що підтверджується заявою останньої від 30.03.2015 року, також адміністрація зверталась до Татарбунарського районного центру зайнятості щодо сприяння у працевлаштуванні позивачки [PERSON], на що отримала відповідь про наявність станом на 20.03.2015 року вакансії на посаду робітника з благоустрою в Управлінні майном комунальної власності та забезпечення благоустрою в місті. Крім того, звернули увагу суду на те, що у даному випадку мова йде про ліквідацію структурного підрозділу, тобто усієї чисельності працівників Татарбунарської дільниці Арцизького УЕГГ, що, на їх думку, надає право власникові на звільнення усіх працівників по п.1 ст.40 КЗоТ України. Заслухавши пояснення та доводи позивачки, представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Судом встановлено, що 03.04.2012 року позивачка була прийнята на посаду оператора диспетчерської служби Татарбунарської дільниці в порядку переведення з Татарбунарського управління газового господарства, а 09.04.2015 року була звільнена у звязку зі скороченням чисельності працівників згідно п.1 ст. 40 КЗпП України, наказом №16-вк від 09.04.2015 року, що вбачається із записів за №№5,6 копії трудової книжки позивачки (а.с.5-6). Вказане підтверджується також копією наказу №16-вк від 09.04.2015 року Арцизського управління газового господарства ПАТ «Одесагаз» (а.с.7) щодо звільнення працівників Арцизького УЕГГ у звязку зі скороченням штатів, згідно якого [PERSON] оператора диспетчерської служби, звільнити 09.04.2015 року у звязку зі скороченням чисельності працівників, п.1.ст.40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та компенсації за невикористану відпустку (підстава наказ №05 від 06.02.2015 року). Як вбачається з копії наказу №05 від 06 лютого 2015 року (а.с.27) щодо скорочення чисельності працівників Арцизького УЕГГ з 09.04.2015 року: п.1.1. на Татарбунарській дільниці скоротити [PERSON] оператора диспетчерської служби. Позивачка ознайомлена з вказаним наказом 06.02.2015 року, про що свідчить її підпис під наказом. Копією витягу із наказу ПАТ «Одесагаз» №033 від 02.03.2015 року (а.с.28) щодо змін та доповнень в організаційній структурі, штатному розписі працівників ПАТ «Одесагаз», а саме п.5.1 передбачено з 10.04.15 року ліквідувати Татарбунарську дільницю, скасував її у штатному розписі Арцизького УЕГГ. Згідно виписки із протоколу №113 від 26.03.2015 року засідання цехового комітету профсоюзу Арцизського УГГ обєднаного профсоюзного комітету ПАТ «Одесагаз»(а.с.8) та копії повного протоколу (а.с.61), профсоюзний комітет, давши згоду на звільнення 10 працівників Арцизького УЕГГ, відмовив у дачі згоди на звільнення оператора диспетчерської служби Татарбунарської дільниці [PERSON] відповідно до ст.184 КЗпП України. При цьому, суд звертає увагу на те, що на засіданні профкому начальник УЕГГ Ждан В.С. повідомив про відсутність вільних вакансій на даний період. Як вбачається з копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 10.02.2000 року та серії [NUMBER] від 02.11.2006 року (а.с.10-11), позивачка є матірю двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. При цьому, відомості про батька меншого сина [PERSON], [INFO] внесено згідно ч.1 ст.135 СК України (за заявою матері), зміни до вказаного актового запису про народження №180 від 02.11.2006 року не вносились, про що свідчить інформація відділу ДРАЦСу Татарбунарського РУЮ від 17.06.2015 року, надана на запит суду (а.с.43). Таким чином, судом зясовано, що позивачку [PERSON] 09.04.2015 року звільнено відповідачем з посади оператора диспетчерської служби Татарбунарської дільниці Арцизького УЕГГ у звязку зі скороченням чисельності працівників за п.1.ст.40 КЗпП України, незважаючи на незгоду виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої вона є, мотивовану вимогами ст.184 КЗоТ України. При цьому, про наступне вивільнення позивачку було попереджено 06.02.2015 року (а.с.27). При вирішенні вказаного спору, суд керувався вимогами ст.43 Конституції України, яка передбачає право кожного громадянина на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Пунктом 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, а п.2 цієї статті встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 ст.40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу. Разом з тим, законом встановлюються певні засади здійснення такого звільнення та гарантії для вивільнюваних працівників. Так, за змістом ст.49-2 КЗпП України вбачається, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. З доводів представника відповідача Афанасьєва А.О. слідує, що позивачці [PERSON] було запропоновано вакантну посаду оператора диспетчерської служби на Тарутинській дільниці Арцизького УЕГГ, однак остання від цієї пропозиції відмовилась, про що свідчить її заява від 30.03.2015 року (а.с.31), що не оспорювалось останньою. При цьому вона пояснила, що при суттєвій віддаленості пгт.Тарутино від м.Татарбунари, де вона проживає, за наявності на її утриманні двох неповнолітніх дітей, вказана пропозиція явно не могла бути нею прийнята, що безумовно розумів відповідач. Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що запропонована вакансія на момент надання пропозиції позивачці, а це, напередодні звільнення 30.03.2015 року, дійсно була у штаті відповідача. При тому, суд зважає, що згідно п.5 наказу №033 від 02.03.2015 року - через виробничу необхідність з 01.04.2015 року наказано ввести до штатного розпису Тарутинської дільниці Арцизького УЕГГ 1 одиницю майстра (а не оператора диспетчерської служби), скасувавши цю одиницю у штатному розписі Татарбунарської дільниці. Крім того, згідно заяви начальника УЕГГ Ждана В.С. на засіданні профкому 26.03.2015 року (а.с.61), при вирішенні питання про надання згоди профкомом на звільнення позивачки, ним повідомлено про відсутність вільних вакансій в організації. Тому, враховуючи, що, по-перше, пропозиція щодо надання позивачці іншої роботи була зроблена відповідачем не одночасно із попередженням про звільнення, як це передбачено ч.3 ст.49-2 КЗоТ України, а лише напередодні звільнення, а по-друге, без надання суду доказів наявності вакансії такої посади на той період, суд не може вважати виконаними належним чином вимоги вищезазначеної частини статті КЗоТ України щодо порядку вивільнення позивачки та дотримання гарантій при її звільненні, тим більш, що представником відповідача Афанасьєвим А.О. в судовому засіданні було заявлено, що на момент звільнення позивачки вакантних посад, на які можливо було б перевести останню, в наявності не було. Доводи останнього відносно того, що у відповідача фактично було ліквідовано структурний підрозділ, що тягне за собою ліквідацію усього штату працівників, не заслуговують на увагу, як необґрунтовані, оскільки в наказі про звільнення №16-вк від 09.04.2015 року, мова йде про звільнення з Татарбунарської дільниці Арцизького УЕГГ лише позивачки у звязку зі скороченням чисельності працівників Арцизького УЕГГ, а не у звязку з ліквідацією структурного підрозділу. Крім того, при вирішенні спору, суд керується вимогами ч.1 ст.43 КЗпП України, згідно якої розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1(крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно протоколу №113 від 26.03.2015 року засідання цехового комітету профсоюзу Арцизського УЕГГ обєднаного профсоюзного комітету ПАТ «Одесагаз»(а.с.61), профсоюзний комітет, давши згоду на звільнення у звязку з скороченням штатів 10 працівникам Арцизького УЕГГ, відмовив у дачі згоди на звільнення оператора диспетчерської служби [PERSON], посилаючись на ст.184 КЗпП України, за дане рішення проголосували одностайно всі присутні члени профспілкового комітету. Суд вважає обгрунтованою відмову профсоюзного органу у дачі згоди на звільнення позивачки, як одинокої матері, з посиланням на ч.3 ст.184 КЗпП України, оскільки вказаною нормою закону не допускається звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років, якою є позивачка, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. З огляду на викладене, посилання представника позивача на дотримання інших вимог, встановлених законодавством України, при звільненні позивачки [PERSON] з займаної посади, в тому числі про своєчасне персональне попередження про наступне вивільнення та прийняття мір до працевлаштування останньої, не може бути прийнято судом до уваги. За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, тому позивачка [PERSON] має бути поновлена на посаді оператора диспетчерської служби Арцизького УЕГГ. У відповідності до ч.ч.1,2 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушуного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно із абз.3 п.32 Постанови Пленуму ВС України №9 від 06.11.1992 р. "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, встановленими абз.3 п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно довідки про середню заробітну плату від 12.05.2015 року, виданої Арцизьким УЕГГ, середньомісячний заробіток позивачки [PERSON] перед звільненням, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, становив 2464,16 грн.((2110,72 + 2817,61): 2). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Згідно п.8 "Порядку обчислення середньої заробітної плати" нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Отже, середньоденна заробітна плата позивачки за останні два місяці становила 117,34 грн. (4928,33 грн. : 42 робочі дні), виходячи з розміру отриманої нею заробітної плати за два місяці, що передували звільненню в розмірі 4928,33 грн. та 42 робочих дні за цей період. Враховуючи, що на момент розгляду справи кількість днів вимушеного прогулу складає 111 днів, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу (з 09 квітня по 10 вересня 2015 року), що підлягає виплаті позивачці Арцизьким управлінням експлуатації газового господарства Одеської області з моменту звільнення, становить 13024,74 грн. (117,34 грн. х 111 дн.). Однак, Пленум Верховного Суду України у п.32 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 роз'яснив, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав у цей час. В судовому засіданні встановлено, що при звільненні з роботи, позивачці нарахована вихідна допомога в розмірі 2486,33 гривні, яка виплачена останній в повному обсязі 09.04.2015 року, як слідує із довідки №289 від 26.08.2015 року (а.с.65) та не заперечується останньою (а.с.72). Крім того, згідно наданих суду довідок, після реєстрації в Татарбунарському центрі зайнятості, [PERSON] одержала статус безробітної з 14.04.2015 року (а.с.53), станом на 04.09.2015 року їй за період з 10.05.2015 року по 17.08.2015 року нараховано допомогу по безробіттю у розмірі 7035,13 гривні (а.с.69), що також підтвердила позивачка в своїй заяві до суду (а.с.72). Тому, вказані суми (2486,33 грн. та 7035,13 грн.), згідно п.32 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів, вираховуються з загальної суми, яку належить стягнути на користь позивачки і стягненню заробітку за час вимушеного прогулу підлягає остаточна сума в розмірі 3503,28 грн.(13024,74 2486,33 7035,13)- сума вказана без утримання податків й обовязкових платежів. Згідно п.п.2,4 ч.1 ст.367 КЗпП України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Тому, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в цій частині. Що стосується витрат, повязаних з оплатою правової допомоги адвоката, то відповідно до ст.84 ЦПК України, їх несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Розмір компенсації витрат, повязаних із правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, якщо компенсація сплачується іншою стороною, не перевищує суму, що обчислюється виходячи з того, що зазначеній особі виплачується 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за годину її роботи. Виходячи з аналізу змісту ст.ст.84,88 ЦПК України судові витрати на правову допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, повязані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішені цивільної справи. В підтвердження сплати позивачкою витрат на правову допомогу, адвокатом [PERSON] надана квитанція Арцизької консультації за №349/15 від 26.05.2015 року (а.с.35) щодо сплати останньою 1500 гривень вказаному адвокату, однак в матеріалах справи відсутні обчислення витрат на правову допомогу з розрахунку 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати особи, яка надає правову допомогу за годину її роботи, що унеможливлює визначити обґрунтованість зазначених вимог. Тому, з урахуванням заперечень представника відповідача щодо відсутності вказаних обчислень, в частині стягнення з відповідача на користь позивачки 1500 гривень витрат, повязаних з наданням правової допомоги, слід відмовити. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір.

Outcome: partial