Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-25 00:00:00

13.05.2015 року Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеною позовною заявою, в якій посилається на те, з 1970 року сім'я Позивача проживає за адресою [ADDRESS]. Будинок за вказаною адресою почав будувати ще батько Позивача - гр. [PERSON]. Зазначений житловий будинок, розташований на земельній ділянці розміром 677 м.кв, та складається з однієї житлової кімнати, що підтверджується, зокрема технічним паспортом від 05 жовтня 2007 року. [INFO] [PERSON] помер. 26 березня 2015 року Позивач звернулась до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Але, отримала відмову нотаріуса, в зв'язку з тим, що документи на вказаний вище житловий будинок не були оформлені. Після смерті [PERSON] - [INFO], вказаним житловим приміщенням володіє та користується Позивач зі своєю сім'єю. Таким чином на протязі більше 23 років Позивач відкрито та вільно володіє і користується житловим будинком за адресою [ADDRESS]. За власні кошти здійснювався ремонт, будівництво господарських та допоміжних споруд. На ім'я Позивача, як власника домоволодіння, укладено договори про водопостачання, електропостачання, відведення каналізації та вивезення сміття. Всі комунальні платежі здійснює за власні кошти і від свого імені. Просить визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяви. Представник відповідача Хмілевська С.Г. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, у зв'язку з його необґрунтованістю та надала до суду письмові заперечення з приводу поданого позову, надала пояснення, аналогічні тим, що викладені нею у наданих до суду запереченнях (44-45). Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також матеріали інвентарної справи № 19981 на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 04.06.1970 року [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], актовий запис 2183 (а.с. 6). З свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER], виданого 29.02.1992 року вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, та змінено прізвище [PERSON] на [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до акту про смерть № 3311 від 12.11.1992 року та Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00015179623, сформованого 19.03.2015 року [PERSON] помер [INFO] (а.с. 7-8). 26.03.2015 року [PERSON] звернулась із заявою до приватного нотаріуса Херсонського нотаріального округу [PERSON] з вимогою про видачу свідоцтва про право на спадщину після [PERSON], який помер [INFO] (а.с. 9). Згідно відповіді від 26.03.2015 року №117/0116 приватного нотаріуса Херсонського нотаріального округу [PERSON] на звернення [PERSON] від 26.03.2015 року останній було відмовлено про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], оскільки не оформлені правовстановлюючи документи на спадкове майно, а саме: будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] та рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності на спадкове майно (а.с. 10). Згідно до ч.2 ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку визначеному Законом. Відповідно до копії технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду від 05.10.2007 р., яка міститься в матеріалах цивільної справи та матеріалів інвентарної справи №19981 будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] є самовільним будівництвом (а.с. 11-13, 66-73) Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Як розяснив Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 6 постанови №6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування". Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" визначено, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. За змістом ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Заявлені вимоги полягають у визнанні за позивачем права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Під час розгляду справи заяв та клопотань щодо зміни предмету або підстави позову не надходило. Згідно ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під вже збудоване нерухоме майно. Тобто з аналізу вказаної норми вбачається, що право власності на самочинне будівництво може бути визнано в судовому порядку лише в тому випадку, якщо особа, яка здійснила таке будівництво, отримає в установленому порядку земельну ділянку, розташовану під збудованим об'єктом і такого цільового призначення, яке передбачає можливість будівництва на ній відповідного об'єкту. Згідно довідки Виконавчого комітету Антонівської селищної ради №422 від 22.06.2015 р. - земельна ділянка [PERSON] ([PERSON]) під будівництво в установленому законом порядку не виділялась та не передавалась у власність (а.с. 46). Згідно довідки Виконавчого комітету Антонівської селищної ради №595 від 22.10.2007 р., яка міститься в матеріалах інвентарної справи №19981 на домоволодіння за адресою: [ADDRESS], в земельно-шнуровій книзі земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] не зареєстрована (а.с. 65). Як встановлено у судовому засіданні і сторони про це не заперечують, на час розгляду справи, земельна ділянка ані під будівництво, ані під вже збудоване нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] як [PERSON] так і позивачу [PERSON] не виділялася Виходячи зі змісту положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Під час судового засідання судом роз'яснено положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України. Відповідно до статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами докази в їх сукупності, суд не виходячи за межі заявлених позовних вимог, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Судові витрати суд розподіляє відповідно до ст. 88 ЦПК України та у зв'язку з відмовою у задоволенні позову покладає їх на позивача, які ним сплачені до подання позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed