Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що з 04.10.1980 року вона перебувала з відповідачем в шлюбі, який рішенням Коломийського міськрайонного суду від 08.02.2005 року розірвано. За час шлюбу вона з відповідачем за спільні кошти побудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] на земельній ділянці, що надана відповідачу на підставі рішень виконкому Коломийької міської ради від 28.04.1982 року та від 15.05.2000 року. Згідно з актом про закінчення забудови індивідуальної садиби від 21.11.2000 року забудова земельної ділянки розпочата в квітні 1982 року, закінчена в листопаді 2000 року. 18.01.2001 року на підставі рішення Коломийської міської ради від 19.12.2000 року № 455 відповідачу видано свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок та зареєстровано того ж дня Коломийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації. Позивач вважає, що оскільки житловий будинок побудовано в шлюбі, то дане майно згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України ( далі - КпШС України (в редакції, яка діяла на час будівництва спірного майна)) і ст. ст. 60, 61 Сімейного кодексу України (далі - СК України) є спільною сумісною власністю подружжя. Посилаючись на ст. ст. 63, 69, 70 СК України, позивач вказує, що закон визначає підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та розмір їх часток при поділі майна. Оформлення на ім'я одного з подружжя правовстановлюючих документів на нажите в період шлюбу майно не виключає права другого з подружжя пред'явити позов про поділ між ними цього майна. Тому позивач просить визнати за нею в порядку поділу майна колишнього подружжя сторін право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд. Позивач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, 03.10.2016 року представник позивача адвокат [PERSON] звернулася до суду з письмовою заявою, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує та просить справу розглядати в її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, 03.10.2016 року він подав до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги визнає та просить справу розглядати в його відсутності. В зв'язку з неявкою в судове засідання вищевказаних учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, і, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08.02.2005 року шлюб, зареєстрований 04.10.1980 року, між сторонами розірвано. Дане рішення набрало законної сили 09.03.2005 року (а.с.6). Рішенням виконкому Коломийської міської ради №146 від 28.04.1982 року [PERSON] виділено земельну ділянку площею 600 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку в [ADDRESS] (а.с. 20). 02.08.1982 року [PERSON] видано будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виділеної йому як індивідуальному забудівнику, встановлено в натурі її межі для будівництва індивідуального жилого будинку та господарських споруд (а.с.11-17). Рішенням виконкому Коломийської міської ради № 168 від 16.05.2000 року [PERSON] додатково надано в постійне користування земельну ділянку за вказаною адресою площею 333 кв.м. (за рахунок земель запасу) для обслуговування індивідуального житлового будинку ( а.с. 21). Актом про закінчення забудови індивідуальної садиби від 21.11.2000 року, затвердженого рішенням виконкому вказаної ради від 19.12.2000 року №455, встановлено, що будівництво спірного будинку проводилось згідно з рішенням виконкому №146 від 28.04.1982 року, забудова земельної ділянки розпочата в квітні 1982 року, закінчена - в листопаді 2000 року (а.с. 18). 18.01.2001 року виконавчим комітетом Коломийської міської ради на підставі рішення цієї ради №455 від 19.12.2000 року відповідачу видано свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок (а.с. 19). Згідно з даними технічного паспорту на житловий будинок, виданого Коломийським МБТІ 26.08.1999 року, спірне нерухоме майно складається з житлового будинку загальною площею 92,5 кв.м. житловою площею 60,3 кв.м., та господарських будівель і споруд: літньої кухні - літера "Б", гаражу - літера "В", підвалу - літера "Г", вбиральні - літера "У", криниці - «№», хвіртки, огорожі - «№1-№4-5», цоколя - «№3» ( а.с. 8-10). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частинами 1-3 ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до правил, вказаних в ч.ч.1, 3, 4 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України ( далі -КпШС України, що діяв на час виникнення спірних відносин)) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Ст.63 Сімейного кодексу України (далі -СК України) дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі ст.68 вказаного Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 69 цього Кодексу передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, 3 ст. 70 вказаного Кодексу передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Тому суд приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного майна. На підставі наведеного, ст.ст. 355, 368, ЦК України, ст. 22 КпШС України, ст. ст.63, 68-70 СК України та,

Outcome: approved