Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що йому, [PERSON] на праві приватної власності належить будинок з надвірними спорудами №3 «а» по вул. Коцюбинського в с. Верхнє Водяне Рахівського району Закарпатської області, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 листопада 1998 року №13. В цьому житловому будинку, окрім нього на даний час числиться зареєстрованим відповідачка [PERSON], що стверджено довідкою виконавчого комітету Верхньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області №1372 від 29 квітня 2016 року. Підставою для його звернення до суду із даним позовом є те, що відповідачка [PERSON] не проживає за адресою своєї реєстрації: с. Верхнє Водяне, вул. Коцюбинського,3 «а» Рахівського району Закарпатської області, така була зареєстрована, будучи його дружиною. 22 жовтня 2009 року шлюб між ними розірвано, що стверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-ФМ №023277. Зняти з реєстрації місця проживання відповідачку, [PERSON] у добровільному порядку для нього являється неможливим, оскільки місце перебування останньої йому невідоме. Ще до юридичного оформлення припинення подружніх відносин, відповідачка залишила сім»ю, і виїхала у невідомому йому напрямку, що змушує його звернутися до суду за вирішенням даного спору шляхом прийняття судового рішення. У звязку із реєстрацією в даний час відповідачки [PERSON] у житловому будинку, належному йому на праві приватної власності, порушується його право приватної власності на саме житло, як на власність, так і на право його вільного та безперешкодного використання, володіння та розпорядження за цільовим призначенням. Відповідачка, [PERSON] не являється членом його сімї, спільне господарство ними не ведеться, витрати по утриманню житла не несе. Житловий будинок №3 «а» по вул. Коцюбинського в с. Верхнє Водяне Рахівського району Закарпатської області не являється спільною сумісною власністю подружжя, а є виключно його особистою власністю. На підставі наведеного просив винести рішення за яким визнати [PERSON], [INFO], зареєстровану за адресою [INFO] «а» Рахівського району Закарпатської області, такою, що втратила право користування житловими приміщеннями будинку №3 «а», що розташований по вул. Коцюбинського в с. Верхнє Водяне Рахівського району Закарпатської області. Судові витрати залишає за собою. Позивач, [PERSON] в судове засідання не з"явився, однак надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі. Відповідачка, [PERSON], в судове засідання не з"явилася. Про час,дату та місце розгляду спрви була повідомлена належним чином рекомендованими листами, про що свідчать повідомлення про вручення судових повісток. Про причини своєї неявки суд не повідомила, заперечень на позов не подавала. Дослідивши матеріали справи, суд, приходить до наступного висновку. Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Право власності позивача [PERSON] на житловий будинок, № 3 "а", що розташований по вул. Коцюбинського в с. Верхнє Водяне, Рахівського району Закарпатської області, підтверджується свідоцтвом про право вланості на житловий будинок від 12.11.1998 року виданого виконкомом Верхньоводянської сільської ради. У відповідності до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (з останніми змінами від 25.05.1998 року) "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Так, наразі у житловому будинку № 3 "а", що розташований по вул. Коцюбинського в с. Верхнє Водяне, Рахівського району Закарпатської області зареєстрована відповідачка [PERSON], при цьому остання фактично не проживає за місцем своєї реєстрації більше 10 років. Вказана обставина стверджена актом обстеження матеріально-побутових умов від 18.02.2016 року та довідкою №592 виданою 18.02.2016 року виконавчим комітетом Верхньоводянської сільської ради. Також у матеріалах справи наявне свідоцтво про розірвання шлюбу серії 1-ФМ №023277 від 22.10.2009 року, згідно якого шлюб між [PERSON] та [PERSON] 22 жовтня 2009 року - розірвано. Таким чином з досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено, що у відповідачки відсутні будь-які правові підстави для проживання чи реєстрації у вищезазначеному будинку. При цьому, слід зазначити, що довготривалість користування самоправно зайнятим жилим приміщенням не надає особі будь-яких прав на нього, незалежно від того, що в окремих випадках особи, які самовправно вселилися на жилу площу фактично вступають у договірні відносини, відкривають особистий рахунок, сплачують комунальні послуги тощо. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Закон України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні в ч.5 ст.3 визначає, що місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. При цьому, формальна наявність реєстрації місця проживання не є підставою для збереження права користування жилим приміщенням. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житла має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно з ч.1,2 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. З цих норм вбачається, що, по-перше, саме власник визначає коло осіб, які будуть користуватися належним йому жилим приміщенням, а по-друге, право користуванням жилим приміщенням мають члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач довів, що з відповідачкою, договору найму житла не укладав, членом сім'ї позивача, відповідачка [PERSON], не являється, за місцем своєї реєстрації відповідачка не проживає, а отже врахувавши всі зазначені обставини суд вважає, що відповідачка втратила право на користування житловим будинком № 3 "а", що розташований по вул. Коцюбинського в с. Верхнє Водяне, Рахівського району Закарпатської області. Суд вважає, що наведені в судовому засіданні обставини на підтвердження позовних вимог є доведеними, тому позов слід задовольнити у повному обсязі. Питання про відшкодування судових витрат позивачем не ставилося. На підставі наведеного,

Outcome: approved