Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-01 00:00:00

31 травня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача КП Миколаївської міської ради "Миколаївелектротранс" ( далі - КП ММР) , в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ № 83 від 04.03.2019 року в.о. директора КП ММР "Миколаївелектротранс" В.В. Євтушенко "Про відшкодування матеріальних збитків"; визнати незаконним та скасувати наказ № 159 від 23 квітня 2019 ррку "Про внесення змін до наказу № 83 від 04.03.2019"; визнати незаконним відрахування КП ММР "Миколаївелектротранс" 3 822 грн 32 коп із заробітної плати [PERSON] та стягнути на його користь з КП ММР "Миколаївелектротранс" незаконно відрахованих із заробітної плати коштів у розмірі 3 822 грн 32 коп . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 10 січня 2019 року він працював на маршруті, керуючи тролейбусом № [NUMBER], а 20.00 годин по закінченню робочої зміни він повернувся у тролейбусний парк та став на оглядову канаву № 2, коли почув звук лопнувшої шини. Коли він вийшов з тролейбуса то побачив, що автошина правого переднього колеса тролейбуса пошкоджена через боковий розрив, а розрив цей стався через наїзд на металевий стояночний башмак, який має гострі края. В цьому місці недостанє освітлення в темний час доби, але там не могло і не повинно бути стояночного башмака, отже передбачити його там знаходження чи побачити його він об`єктивно не міг. З цього приводу він написав начальнику депо пояснювальну записку, більше ніяких пояснень ні у кого, в тому числі у водіїв тролейбусів, які стояли на оглядовій канаві поруч , не відбиралося. Незважаючи на відсутність у його діях вини , 04 березня 2019 роекку в.о директора КП ММр було видано наказ про те, що оскільки з вини водія [PERSON] , була заподіяна матеріальна шкода на загальну суму 6860,32 грн , то цю шкоду слід стягнути з нього в повному обсязі та доручено головному бухгалтеру провести відрахування з його заробітної плати. Від підпису на наказі він відмовився, адже був з ним не згоден. Він звертався до керівництва з відповідними заявами про свою незгоду з таким рішенням, після чого 23 квітня 2019 року було видано наказ , що на підставі оновленої калькуляції необхідно внести зміни до попереднього наказу і відрахувати з його заробітної плати 3811,81 грн - яка становить вартість автошини, але вже з врахуванням фізичного зносу пошкодженої шини. Цей наказ він також відмовився підписувати, оскільки був з ним не згоден, проте з його заробітної плати, незаконно на його думку, було відраховано на виконання цих двох оспорюваних наказів 3822,32 грн. Так, відповідачем було порушено вимоги ст. 136 КЗпП України, згідно з якими розпорядження директор мало бути видане не пізніше 25 січня 2019 року, адже акт про пошкодження автошини було складено 11 січня 2019 року, також відрахування з заробітнохї плати почали здійснювати з лютого 2019 року, тобто взагалі до прийняття розпорядження з цього приводу та його повідомлення про таке рішення. Крім того при прийнятті цього рішення не було враховано , що сам власник підприємства не виконав покладених на нього ст. 131 КЗпП України обов`язків та не створив необхідні умови праці та збереження ввіреного йому майна, оскільки територія тролейбусного парку дуже погано освітлена та утримується в неналежному стані , через що і сталася подія. Також не було враховано, що вини водія у пошкодженні майна підприємства взагалі не було. 11 вересня 2019 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому просять відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю. Зазначили про те, що матеріальні збитки підприємству у вигляді пошкодження автошини тролейбусу № [NUMBER] при виконанні своїх службових обов`язків водієм [PERSON] . Після чого керівництвом підприємcтва складено необхідні Акти та прийнято законне рішення у відповідності до трудового законодавства про притягнення позивача до матеріальної відповідальності. 11 березня 2019 року було складено Акт про те, що [PERSON] відмовився від підпису наказу № 83 від 04.03.2019 року. Ухвалою про забезпечення доказів від 04 грудня 2019 року витребувано у відповідача КП Миколаївської міської ради "Миколаївелектротранс" в строк до 18 грудням 2019 року наступні докази: належним чином завірену копію колективного договру, особливо розділи, що регулюють порядок оплати праці водіїв електротранспорту та порядок розслідування виявленої матеріальноїх шкоди, завданої майну підприємства; копію Посадових обов`язків водія тролейбусу, Посадових обов`язків маневрового водія депо, Посадових обов`язків працівника, який відповідає за стан дорожнього покриття на території депо та стан оглядової ями на території депо; копію особової справи [PERSON] , довідку про його заробітну плату ( з зазначенням всіх складових та відрахувань) з березня 2019 року по теперішній час.. Позивач та представник позивача адвокатка Астаніна Л.Д. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд про їх задоволення, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві. Звернули увагу суду на порушення положення ст. 136 КЗпП України, а саме порядку притягнення до матеріальної відповідальності працівника за шкоду, завдану підприємству, допущені відповідачем, а також відсутність встановлення відповідачем всіх необхідних підстав для можливості притягнення [PERSON] до матеріальної відповідальності. Представник відповідача адвокатка Чуб Т.В. в судовому засіданні заперечувала проти позову з підстав, викладених у відзиві, просила про відмову у його задоволенні. Пояснила, що відповідальність за збереження майна КП позивачем, як працівником підприємства, передбачена його посадовою інструкцією, укладеним із позивачем договором про повну матеріальну відповідальність, а також чинним трудовим законодавством України. Зазначила, що позивач взагалі грубо порушив свою посадову інструкцію, адже не повине був самостійно заїзджати тролейбусом на оглядову канаву, адже в депо є спеціальний "маневровий водій", до обов`язків якого входить приймання у водіїв тролейбусів на в`їзді в депо після зміни та переміщення їх по території депо. [PERSON] , здійснючи рух за кермом тролейбусу, фактично вчинив ДТП, порушивши правила лорожнього руху, оскільки почаав рух транспортного засобу не пересвідчившисьу безпеці такого руху, оскільки в своїй пояснювальній записці і не заперечував того факту, що це він за кермом здійснив наїзд тролейбусу на стояночний башмак, внаслідок чого пошкоджено майно підприємтсва. За аткого, начальником депо беззаперечно встановлено вину позивача у пошкодженні майна, що належить підприємству. Згідно умов колективного договру, що діє на підприєстві, заробітна плата за пмісцяь виплачується працівникам на початку наступного місяця, отже КП не було допущено жодних порушень при відрахуванні з заробітної плати позивача за лютий 2019 року - у березні того ж року. 04.12.2019 року у відкритому судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] , який працює на посаді водія КП .Свідок суду пояснив, що був особисто присутній при події, яка сталася 10.01.2019 близько 20.00 год, перебував за кермом тролейбусу, який стояв безпосередньо після тролейбусу № [NUMBER]. Після того, як [PERSON] , заїхав на оглядову канаву, він почув звук лопнувшої шини, всі водії вийшли і побачили, що він наїхав на стояночний башмак, якого там не повинно було бути і який не повинен мати гострі края. Вони покликали водія тролейбусу, що від`їхав попереду і вона сказала, що можливо це випав її башмак. Після цього [PERSON] пішов писати пояснювальну до начальника депо. Ніякого опитування інших водіїв, службового розслідування не проводилося. Пояснив, що взагалі то в депо повине бути маневровий водій, який приймає тролейбуси на в`їзді в депо і вже сам їх розміщає , де потрібно, але фактично завжди кожний водій сам свій тролейбус проганяє і через оглядову канаву, і сам ставить на стояночне місце. Заслухавши поясненя позивача та представників сторін, допитавши свідка, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що пред`явлений позов підлягає задоволенню судом, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.02.2013 року прийнятий на посаду водія тролейбуса 3 класу в КП ММР "№Миколаївелектротранс" , з 13.02.2013 року по теперішній час працює простійно на цій посаді , 13.02.2013 року з ним укладено Договір № 403 про повну матеріальну відповідачльниість з підприємством. Як пояснив позивач, і такі обставини не заперечувалися представником відповідача, 10 січня 2019 року після закінчення робочої зміни він завів тролейбус № [NUMBER] на території депо № 3 і згідно вправил експлуатації перед тим , як поставити тролейбус на стоянку чи в гараж він повинен пррйти обов`язковий технічний огляд на оглядовій канаві. Тролейбуси йшли на цю канаву один за одним, і після того, як з канави від`їхав попередній тролейбус № [NUMBER], [PERSON] , за кермом тролейбусу № [NUMBER] почав рух на канаву і почув звук лопнувшої шини. Він вийшов і з`ясувалося, що лопнула автошина правого переднього колеса через наїзд на стояночний башмак з гострими краями, який там залишався з поперенього тролейбусу, що бачили інші водії. Як не заперечував в судовому засіданні позивач, одразу після цього він пішов до начальника депо і написа Пояснювальну записку, де виклав ці обставини та зщащзначив, що очевидно, цей башмак випав або його не убрала з-під заднього кодлеса за собою водій попереднього тролейбусу.Цей башмак не було видно з-під тролейбусу і випав він зовсім непомітно для нього. Головним інженером депо № 3 та техником депо № 3 складено Дефектну відомість на ремонт тролейбусу [NUMBER], згідно якої 10.01.2019 біля 20.00 год при прогоні через канаву №2 тролейбус [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] наїхав на стояночний башмак , який випав з тролейбусу [NUMBER], що стояв попереду. З наданої суду копії акту від 11.01.2019 , складеного головним інженером депо № 3, майстром та техніком депо № 3, вбачається, що на тролейбусі № [NUMBER] автошина № 370 підлягає заміні при пробігу 35874 км в зв`язку з пошкодженням, що не підлягає ремонту, боковий розрив внаслідок наїзду на стояночний башмак. 20 лютого 2019 начальником депо № 3 на йм`я директора КП складена службова записка, якою він довів до відома, що " [PERSON] наїхав на башмак упору і вивів з експлуатації автошину № 370. Просить утримати вартість автошини". Інших відомостей в цій записці не міститься. Ця службова записка зареєстрована в КП ММР "Миколаївелектротранс" 01.03.2019 року. На підставі наказу в.о. директора КП ММР «Миколаївелектротранс" Євтушенка В.В. №83 від 04.03.2019 "Про відшкодування матеріальних збитків" у зв`язку з пошкодженням автошини тролейбуса № [NUMBER] з вини водія [PERSON] , КП була заподіяна матерільна шкода (збитки) на загальну суму 6860,32 грн, яка підлягаєж відшкодуванню згідно ст.ст. 130,132 КЗпП України. Наказано головному бухгалтеру провести відрахування із заробітної плати водія тролейбусу [PERSON] матеріальні збитки у сумі 6860,32 грн за нанесену матиеріальну шкоду шляхом щомісячного утримання 20% від заробітної плати в межах середнього заробітку до повного погашення вищезазначеної суми. Начальнику тролейбусного депо Бабієнку О.А. ознайомити водія [PERSON] за даним наказом під особистий підпис. Підстава : матеріали справи. Підпис про ознайомлення з даним наказом головного бухгалтера, начальника депо і самого водія [PERSON] - відсутні. Згідно Акту від 11 березня 2019 , складеного заступником начальника депо, оператором та касиром , водій [PERSON] відмовився розписати в наказі № 83 від 04 березня 2019 року. 05.04.2019 року [PERSON] звертався до керівництва КП з щзаявою про перегляд калькуляції на утримання з нього повновї вартості пошкодженої автошини , де зазначено, що пробіг складає36 000 км, а він наїхав на гострий стояночний башмк 10.01.2019 а 20.00 год, заїзждаючи на оглядову канаву № 2 в депо після тролейбусу № [NUMBER], з якого цей башмак і випав, а він його в темну пору доби не помітив. Згідно протоколу № 4 від 15.04.2019 засідання комісії КП ММР - з розгляду звернення водія тролейбусу [PERSON] про неправомірне стягнення з нього вартості пошкодженої шини та при цьому були розглянуті документи, що надійшли в бухгалтерію для утримання з заробітної плати. Оскільки збитки нанесені не навмисно, комісія запропонувала начальнику Депо-3 переробити калькуляцію з урахуванням зносу зіпсованої шини , юридичному відділу внести зміни до наказу № 83 по зменшенню суми нанесених збитків ( відповідно ст. 135.3 п.1 КЗпП - за фактичними витратами, виходячи з балансовохї вартості матеріальних цінностей за вирахуванням зносу ). На підставі наказу в.о. директора КП ММР «Миколаївелектротранс" Євтушенка В.В. № 159 від 23.04.2019 №про внесення змін до наказу №83 від 04.03.2019 "Про відшкодування матеріальних збитків"- наказано заступнику головного бухгалтера провести відрахування із заробітної плати водія тролейбусу [PERSON] матеріальні збитки у сумі 3811,81 грн за нанесену матиеріальну шкоду шляхом щомісячного утримання 20% від заробітної плати в межах середнього заробітку до повного погашення вищезазначеної суми. Начальнику тролейбусного депо ознайомити водія [PERSON] за даним наказом під особистий підпис. Підстава : матеріали справи, протокол № 4 від 15.04.2019, оновлена калькуляція. Підпис про ознайомлення з даним наказом водія [PERSON] - відсутній. З розрахункових листів [PERSON] за лютий 2019 року та березень 2019 року , а також банківської виписки з його зарплатної картки вбачається, що з заробітної плати за лютий утримано 1422,32 грн за ремонт автомобіля - 06 березня 2019, а за березень - 2500 грн за ремонт машини - 05 квітня 2019 року. 15 травня 2019 року [PERSON] звертався з заявою до Комісії по трудових спорах КП ММР , де просив розглянути сйого заяву щодо незаконності утримання з заробітної плати коштів за пошкодження майна та незаконності вищевказаних наказів. 29 травня 2019 року заступник директора КП ММР "Миколаївелектротранс" надав відповідь на заяву про те, що КТС на підприємтсві не створена, а стягнення матеріальних збитків за пошкуоджену автошину тролейбусу № [NUMBER] здійснено в межах вимог чиннного законодавства. На вимогу суду представник відповідача не надав довідку про середню заробітну плату позивача , оскільки пояснив, що бухгалтерія підприємства не вміє робити такі довідки, та надав копії розрахункових листів за останні півроку, з яких судом встановлено, що середньомісячна заробітна плата [PERSON] становить приблизно 13 578 грн без врахування обов`язкових податків та зборів. Отже покладення на позивача матеріальної відповідальності за шкоду , завдану підприємству не перевищує його середньомісячний заробіток, що відповідає ст. 130 КЗпП України. Також згідно положення по оплаті праці водіїв трамвая і тролейбуса, затв. директором підприємства 24.03.2017, та умовами розділу 4 Колективного договоруц на підприємстві передбачено, що оплата праці здійснюється двома частинами (аванс та заробітна плата), причому заробітна плата виплачується в перший тиждень наступного за розрахунковим місяця. Як вбачається з посадової інструкції маневрового водія (п.2.4 ,2.13 ) до його обов`язків дійсно входить рух рухомого складу ТЗ на оглядових канавах , при цьому не ближче 1 метра до попереду стящему трамваю/тролейбусу. Але зазначити, на кого було покладено виконання обов`язків маневрового водія на 10 січня 2019 року - представник відповідача доказів суду надати не зміг. Як вбачається з Посадової інструкції водія тролейбусу ( про ознаймлення з якою позивач не заперечував) , до кваліфікаційних вимог до водія 3 класу відноситься,серед іншого, знання і виконання ПДР, правила експлуатації шин, періодличність оглядів транспортного засобу тощо. Згідно п. 2.8.4 цієї Інструкції при заїзді в депо водій зобовязаний, заїхавши на територію, здати тролейбус майстру, поставити тролейбус, на місце вказане майстром, вимкнути всі прилати, загальмувати тролейбус ручним гальмом, підклатисти противідкатні упор під колесо тролейбуса, зняти струймоприймачі, злити конденсат, віддати диспетчеру шляховий лист, технічний журнал,здати екіпіровку тощо. Згідно п.2.7.6 Інструкції, водій зобов`язаний зупиняти тролейбус при наявногсті перешкоди для руху, загрози наїзду або зіткненння. За п.2.13 при дорожньо-транспортній пригоді водій зобов`язаний негайно зупинити тролейбус і залишатися на місці пригоди, повідомити центральному диспетчеру про те, що трапилося, для виклику їм Управління патрульної поліції у м.Миколаєві та ревізора ВБД. Як визначено положеннями частини першої статті 3 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст.4 КЗпП України). Статтею 130 КЗпП України передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Порушення працівником покладених на нього трудових обов`язків є протиправними діями. Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. Підставою для матеріальної відповідальності може бути вина у формі або прямого умислу або необережності (халатність, недбалість); дії працівника повинні призвести до негативних наслідків, тобто має бути пряма дійсна шкода, що підлягає відшкодуванню; між діями та наслідками дій працівника наявний причинний зв`язок. Одночасно Закон передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна, коли працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді (ст.131 КЗпП України). Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. У такому ж порядку визначається матеріальна відповідальність працівників, з якими укладено договір про повну матеріальну відповідальність (статті 135-1, 135-2 КЗпП України, якщо шкода заподіяна не незабезпеченням цілості прийнятого під звіт майна, а іншими порушеннями трудових обов`язків (неналежним оформленням документів про виявлену при прийнятті матеріальних цінностей недостачу, що потягло її оплату тощо). До категорії прямої дійсної шкоди належать, серед іншого, в розумінні ст. 130 КЗпП України: - знищення матеріальних цінностей. Частіше знищення як підстава матеріальної відповідальності буває пов`язана із дією стихійних сил, якщо можливість руйнівної дії цих сил зумовлена виною працівника. Вогонь - це стихія. Та він може бути викликаний порушенням працівником правил пожежної безпеки; - пошкодження матеріальних цінностей (сума прямої дійсної шкоди при цьому дорівнює сумі, на яку знизилася вартість матеріальних цінностей, або сумі витрат на відновлення відповідних об`єктів); - зіпсуття матеріальних цінностей - це втрата матеріальними цінностями їх споживчих якостей; тощо. Також обов`язковою умовою настання матеріальної відповідальності працівника є його протиправна поведінка. Протиправна поведінка працівника - це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. Зі змісту ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника настає тільки за наявності його вини в заподіянні підприємству, установі, організації майнової шкоди. Трудове законодавство не містить визначення вини. Тому суддям слід використовувати визначення вини, викладене в стст.23-25 Кримінального кодексу з урахуванням особливостей трудових правовідносин. Вина працівника - це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки). Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання. Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обов`язків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити. Якщо працівник усвідомлював, що в його діях не виявляється належна турботливість про збереження майна власника, якщо він передбачав можливість настання прямої дійсної шкоди, але легковажно розраховував запобігти цим наслідкам, має місце необережна вина працівника у формі самовпевненості. Якщо працівник не усвідомлював, що в його діях немає належної турботливості про збереження майна власника, якщо він не передбачав можливості заподіяння майну власника прямої дійсної шкоди, хоча за обставин, що склалися, міг і повинен був це усвідомлювати, у діях працівника є ознака необережної вини у формі недбалості. Самовпевненість та недбалість також не виділяються в КЗпП, але ці дві форми необережної вини також можуть враховуватися при визначенні розміру прямої дійсної шкоди, що підлягає покриттю працівником відповідно до ч.1 ст.137 КЗпП. Матеріальна відповідальність за трудовим законодавством настає незалежно від форми вини працівника: умислу чи необережності. Форма вини впливає на вид та межі матеріальної відповідальності. У трудовому праві діє презумпція відсутності вини працівника, а тому обов`язок доведення вини працівника у спричинені підприємству шкоди, покладається саме на роботодавця, тобто у даному випадку на позивача. Причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий зв`язок - це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності. З наведеного слід зазначити, що відсутність підстав чи однієї з обов`язкових умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Так, п.1 ч.1 ст.133 КЗпП встановлює обмежену матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих працівникові в користування. За умисне знищення та умисне зіпсуття того ж майна п.5 ч.1 ст.134 КЗпП встановлена повна матеріальна відповідальність. Причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і майновою шкодою, яка сталася, повинен бути прямим (безпосереднім). Прямий зв`язок - це такий, за якого майнова шкода безпосередньо, з неминучістю випливає з дій чи бездіяльності працівника. У будь-якому разі працівник повинен нести матеріальну відповідальність лише за ту частину шкоди, яка безпосередньо випливає з його дій чи бездіяльності. Адже згідно зі змістом ч.2 ст.130 КЗпП матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Це пов`язано з тим, що виконувати доручену йому роботу працівник повинен особисто (ст.30 КЗпП). Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Так, згідно умов укладеного з підприємством Договору про повну матеріальну відповідальність та Посадовою інструкції , [PERSON] зобов`язаний ощадливо відноситися до переданих йому на зберігання і єксплуатацію матеріальних цінностей підприємства і приймати міри до попередження збитків тощо. В той же час, адміністрація підприємства була зобов`язана: створити працівнику умови, необхідні для нормальної роботи забезпечення повного зберігання ввірених йому матеріальних цінностей; ознайомити працівника з чинним законодавством про матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, а також з діючими посадовими інструкціями, тощо Обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна, передбачений ч.1 ст.131 КЗпП. У разі невиконання власником цього обов`язку та за наявності вини працівника розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, згідно з ч.1 ст.137 КЗпП повинен бути зменшений. Якщо ж власник зазначені свої обов`язки не виконав, а вини працівника в незабезпеченні збереження майна власника немає, працівник взагалі не може нести матеріальну відповідальність. Статтею 136 КЗпП передбачено порядок покриття шкоди, заподіяної працівником. Відповідно до ч.1 ст.136 КЗпП, якщо з працівника стягується матеріальна шкода, яка не перевищує середнього місячного заробітку, то незалежно від підстави матеріальної відповідальності власник або уповноважений ним орган вправі видати розпорядження (наказ) про стягнення суми шкоди із заробітку працівника. Відповідно до ч.2 ст.136 КЗпП розпорядження власника або уповноваженого ним органу, або вищестоящого в порядку підлеглості органу про відрахування із заробітної плати може бути видане не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Днем виявлення шкоди слід уважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід уважати день підписання відповідного акта або висновку. Днем видання розпорядження слід уважати день його підписання керівником підприємства, установи, організації або іншою уповноваженою посадовою особою. За такого, суд вважає обгрунтованим твердження представника позивача про те, що оспорюваний наказ № 83 виданий поза межами строківможливого стягнення з заробітної плати [PERSON] за розпорядженням уповноваженого органу власника, адже Акт про пошкодження майна та дефектний Акт був складений начальником Депо № 3 11 січня 2019 року, а оспорюваний наказ виданий 04 березня 2019 року- тобто через 53 дні після виявлення шкоди- що є порушенням порядку покриття шкоди, передбаченого ст. 136 КЗпП. У п.22 постанови Пленуму ВС №14 також зазначено, що при розгляді спорів про обгрунтованість розпорядження адміністрації щодо відрахування шкоди судам необхідно мати на увазі, що відповідно до ст.136 КЗпП такий позов може бути заявлено і до реалізації розпорядження про відрахування. Якщо адміністрацією відмовлено працівникові у поверненні суми, зайво виплаченої ним добровільно на відшкодування шкоди (за відсутності підстав і умов для матеріальної відповідальності, у більшому розмірі, ніж це передбачено законом), вимоги про її стягнення пред`являються безпосередньо у суді і вирішуються на підставі стст.130, 132-134 КЗпП. Відповідно до ч.2 ст.136 КЗпП розпорядження має бути звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення працівникові про його видання. Під зверненням до виконання судам слід розуміти передання розпорядження бухгалтеру по розрахунках із працівниками, а не реальне відрахування. Строк ознайомлення працівника з виданим розпорядженням про відрахування з його заробітку в порядку покриття шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, законодавством не регламентується. Згідно з ч.2 ст.136 КЗпП, якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. Порядок розгляду трудових спорів передбачений ст.221 КЗпП. Відповідно до ч.3 ст.136 КЗпП у решті випадків стягнення з працівника шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, здійснюється шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до суду. Проте , оспорюваний наказ виданий керівництвом КП 04 березня 2019 року , а звернуто його до виконання вже 06 березня 2019 року( при чому на заробітну плату за лютий місяць) - тобто не тільки до спливу 7 днів , а взааглі до повідомлення [PERSON] про його видання - адже Акт про відмову [PERSON] про ознайомлення з ним складено 11 березня 2019 року. Суд додатково звертає увагу на те, що чи згоден працівник [PERSON] з відрахуванням з його заробітної плати або його розміром - відповідач взагалі не з`ясовував і навіть не вважав за потрібне з`ясувати. На оспорюваному наказі відсутній підпис навіть начальника Депо, на якого покладено обов`язок ознайомити з ним [PERSON] . До того ж взагалі не є зрозумілим яким чином було зверненуто до виконання оспорюваний наказ - адже докази передання його бухгалтеру по розрахунках із працівниками- суду не надано, бухгалтер з цим наказом ознайомлений не був ( про що свідчить відсутність його підпису навіть на тій копії наказу, яка долучена до відзиву самим представником відповідача). Суд не може погодитися з твердженням представника адвокатки Чуб Т.В. , що в даному випадку підприємство мало право проводити відрахування з заробітної плати працівника за розпорядженням керівництва без згоди працівника - адже таке твердженн є наслідком невірного розуміння норм трудового права. Статтею 137 КЗпП передбачені обставини, які підлягають врахуванню при визначенні розміру відшкодування. Частина 1 ст.137 КЗпП надає право суду під час визначення розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховувати ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Врахування ступеня вини означає, насамперед, врахування форми вини. При необережності ступінь вини нижче, ніж при умислі. Але суд може враховувати ступінь вини і в межах однієї її форми (необережної чи умисної). До конкретної обстановки, за якої було заподіяно шкоду, слід відносити обставини, що перешкоджали працівникові виконувати належним чином покладені на нього обов`язки, зокрема, відсутність нормальних умов зберігання матеріальних цінностей, неналежна організація праці. Разом з тим необхідно враховувати, чи приймав працівник залежні від нього заходи до запобігання шкоди. Відповідно до ч.1, 2 ст.135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Частиною 1 ст.137 КЗпП України встановлено, що суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Обов`язок правильно організувати працю працівників, забезпечити її належний процес у різних, у тому числі й несприятливих трудових ситуаціях, а також попередження можливих збитків згідно статті 141 КЗпП України лежить на власнику або уповноваженому ним органу. Згідно ч. 1 ст. 131 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Відповідно до п.3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 р. № 14, при вирішенні питання про покладення матеріальної відповідальності судам рекомендовано, з-поміж іншого, з`ясовувати, в якій конкретно обстановці заподіяна шкода, чи були створені умови, які б забезпечували схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними. Статтею 138 КЗпП передбачено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду - обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві. За загальним правилом у трудових правовідносинах вина працівника в заподіянні шкоди доводиться роботодавцем. Вимагаючи відшкодування шкоди, роботодавець повинен довести, що в діях працівника були ознаки трудового правопорушення, а також, що вказане правопорушення спричинило заподіяння шкоди та причинний зв`язок між ними. Виключенням є випадки, коли відшкодування матеріальної шкоди покладається на матеріально-відповідальних осіб або працівників, які отримали цінності за разовими дорученнями чи документами. Вони вважаються винними до тих пір, поки не доведуть протилежне. Проте відсутність будь-яких дій з боку адміністрації підприємства щодо проведення хоч якого-небудь розслідування обставин, за яких спричинена шкода підприємству, хоча б намагання з`ясувати причини такої події, чи є вина водія тролейбусу, який слідував попереду тролейбусу № [NUMBER] ( з якого випав цей гострий стояночний башмак, що відображено і у Актах комісії відповідача ), чи є вина працівників депо, які повинні були слідкувати за станом оглядової ями, працівників депо, які повинні слідкувати за станом екіпіровки тролейбусу ( до якої обов`язково входить і стояночний башмак, який поза розумним сумнівом не повинен мати гострих частин) забезпечити належну роботу того самого маневрового водія - позбавляє суд можливості перевірити, чи були дотримані підприємством положення ст.ст 137-138 КЗпП як щодо наявності всіх умов передбачених ст. 130 КЗпП для притягнення [PERSON] до матеріальної відповідальності, так і щодо правильності визначення розміру такої відповідальності. Так, відповідачем, на якого покладено як на роботодавця обов`язок доказування в даній категорії справ, не надано суду достеменних доказів про винне порушення працівником обов`язків за трудовим договором і наявність причинного зв`язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила, час її виявлення ( актів і доповідних записок службових осіб, матеріалів службових перевірок, висновків компетентних органів про допущені порушення і причини шкоди, документів тощо). При цьому суд не може взяти до уваги твердження представника відповідача адвокатки Чуб Т.В. про те, що фактично позивачем скоєно ДТП і встановлення його обставин та винних осіб входило до повноважень начальника Депо № 3 - адже таке твердження є хибним та суперечить вимогам чинного законодавства України, як трудового, так і КУпАП, ЗУ "Про Національну поліцію", Правил дорожнього руху України. При цьому слід мати на увазі, що з питань, для яких передбачено обов`язкове документальне оформлення (наприклад, оформлення ДТП), власне тлумачення адімінстрації підприємства не можуть братися до уваги. Також не може суд прийняти до уваги і твердження представника відповідача і стосовно того, що [PERSON] , була порушена посадова інструкція водія 3 класу і він не мав права сам скеровувати тролейбус по теріторії депо, оскільки це входить до обов`язків маневрового водія, оскільки уповноваженими особами КП не зафіксовано належним чином факт порушення позивачем своїх трудових обов`язків та посадової інструкції, він не притягався до дисциплінарної відповідальності. Відповідно до вимог частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексів. Положеннями статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Статтями 77-80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи правовідносини, які склались між сторонами, дослідивши усі докази по справі, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явлених позивачем позовних вимог до відповідача, оскільки останнім не надано належних доказів на підтвердження факту наявності вини позивача у пошкодженні матеріальних цінностей, факту неналежного виконання останнім своїх посадових обов`язків, а тому позиція відповідача щодо притягнення [PERSON] до матеріальної відповідальності не має належного обґрунтування, побудована виключно на припущеннях, до того відповдіаес грубо порушений порядок притягнення працівника до матеріальної відповідальності ( ст. 136-138 КЗпП України), а тому наявні правові підстави для задволення позову в повному обсязі. Згідно з частиною першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати зі сплати судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача на рахунок держави. Враховуючи викладене,

Outcome: approved