Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

Позивач Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення вартості навчання. В обгрунтування позову позивач зазначив, що між Вінницьким національним медичним університетом ім. М.І. Пирогова і [PERSON]. укладено угоду про підготовку лікаря та зараховано відповідача на навчання на державне замовлення, де навчання здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. За умовами угоди відповідач взяв на себе зобов'язання прибути після закінчення вищого навчального закладу за місцем направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі порушення взятих на себе зобов'язань відшкодувати вартість навчання. В свою чергу позивач, згідно укладеної угоди, взяв на себе зобов'язання забезпечити відповідну якість та рівень підготовки фахівця - відповідача з вищою освітою. Взяті на себе зобов'язання позивач виконав належним чином та у строки визначені угодою, доказам чого є успішна здача відповідачем державних іспитів, отримання диплому спеціаліста та здобуття кваліфікації лікаря. Відповідач, в свою чергу, не виконав взяті на себе зобов'язання, за місцем направлення три роки не відпрацювала, а була звільнена з посади лікаря за власним бажанням. Вважає, що невідшкодування вартості навчання відповідачем призводить до завдання збитків Державному бюджету України. Позивач просить стягнути з відповідача 209814,71 грн в рахунок відшкодування витрат на навчання та понесені судові витрати в сумі 3147,22 грн. Представник позивача - Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву про розгляд справи без їх участі та просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилася, однак її представник за довіреністю [PERSON] надав заяву, в якій просив справу розглянути без участі відповідача в судовому засіданні та відмовити у задоволенні позовних вимог. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, 06 липня 2008 року [PERSON]. до Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова подано заяву та документи, передбачені умовами прийому вступників до вищих навчальних закладів (а.с.7). В подальшому між сторонами укладено угоду про підготовку лікаря № 312, відповідно до умов якої відповідач зобов'язалася отримавши вищу освіту за держаним замовленням працевлаштуватися в державному секторі народного гоподарства і відпрацювати не менше трьох років (а.с.7). В червні 2015 року відповідач закінчила Вінницький національний медичний університет ім. М.І. Пирогова за спеціальністю "лікувальна справа". Судом встановлено, що згідно картки працевлаштування випускника Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова від 24.06.2015 року відповідач надала свою згоду щодо направлення її на роботу до закладу охорони здоров'я ДОЗ Житомирської ОДА Коростенської ЦРП, на посаду лікаря загальної практики - сімейний лікар. (а.с.8). Згідно листа № 3606/05-02 від 15.09.2017 року, направленого управлінням охорони здоров'я Житомирської обласної державної адміністрації ректору Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова, [PERSON] звільнено з посади лікаря загальної практики сімейної медицини комунального закладу "Коростенський районний центр первинної медико - санітарної допомоги" Коростенської районної ради за власним бажанням (а.с.9). Як вбачається зі змісту ч.2 ст.43, ч.2 ст.95 Конституції України держава створює умови для підготовки кадрів за основними напрямами, відповідно до суспільних потреб, на задоволення яких виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які бюджетні видатки держави. Виходячи з суспільних потреб та розмірів бюджетних призначень, визначених у законі про Державний бюджет України, формується державне замовлення на підготовку фахівців з вищою освітою за напрямами і спеціальностями відповідних освітньо-кваліфікаційних рівнів. Тому обсяги фінансування вищих державних і комунальних навчальних закладів за рахунок бюджетних коштів пов'язані передусім з підготовкою такої кількості фахівців з вищою освітою, яка визначається щорічно у державному замовленні. Статтею ст.44 ч.2 Закону України "Про освіту" від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що вищі навчальні заклади здійснюють свою діяльність за державним контрактом (замовленням) та угодами як основною формою регулювання відносин між: навчальними закладами та підприємствами, установами, організаціями, громадянами. За нормами ч.2 ст.52 Закону України "Про освіту" від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Положеннями статті 56 Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Якщо випускник вищого навчального закладу навчався за кошти третьої особи, його працевлаштування здійснюється відповідно до укладеної між ними угоди. Згідно ст.52 Закону України "Про освіту", на виконання Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77 "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів", в редакції Указу Президента України від 16 травня 1996 року № 342 та ст.197 Кодексу законів про працю України розроблено Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992. У преамбулі Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням (постановою Кабінету Міністрів України № 992) вказано, що метою прийняття даного акта є забезпечення реалізації права на роботу за фахом випускниками вищих навчальних закладів. Відповідно до пунктів 4, 8 Постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням" № 992 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду. Випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. Виходячи з вищевикладеного, надання державою особі безоплатної освіти передбачає виникнення права держави на результати трудової діяльності особи, яка здобула вищу освіту за державним замовленням, а у випускника виникнення обов'язку відпрацювати три роки з моменту укладення угоди з вищим навчальним закладом. Перелік випадків, коли випускник зобов'язаний відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, наведений у п.21 Порядку. Між тим положення Закону України "Про освіту" від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ та Закону України "Про вищу освіту" від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ не місять зобов'язальних норм права щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання у випадку, встановленому у п.14 Порядку, як і не містять делегованої норми права на прийняття Кабінетом Міністрів України положень про відшкодувати вартості навчання. Відсутність у вказаних законах обов'язку про відшкодування випускником вартості навчання є логічним виконанням положень ч.3 ст.53 Конституції України, якою встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд дійшов висновку про те, що Постанова № 992 не є тим нормативним актом, що встановлює обов'язок для випускників вищих навчальних закладів, які навчаються за кошти державного бюджету, відшкодувати вартість навчання, оскільки Законами № 2984-ІІІ і № 1060-ХІІ такого обов'язку не передбачено. На виконання цього ж прядку Кабінет Міністрів України не розробив і не затвердив Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування. Відсутність Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування унеможливлює визначення розміру вартості навчання, методологію встановлення сум, які можуть бути відшкодовані до державного бюджету, які витрати компенсувати замовникові, а відтак виключає можливість застосування до цих відносин положення Закону № 1060-ХІІ та Постанови № 992 в частині відшкодування вартості навчання та витрат. Наведені висновки узгоджуються із діями законодавця, який Законом України від 01 липня 2014 року № 1556-VII вніс зміни у Закон України "Про освіту" № 1060-ХІІ, зокрема ч.2. ст.52 Закону України "Про освіту", якою визначався обов'язок відпрацювати три роки, виключено, чим усунено розбіжності в законодавстві щодо обов'язку відпрацювати за направленням. Крім того, п.12 Порядку хоча і зобов'язує керівників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти III - IV рівнів акредитації здійснювати чіткий контроль за своєчасним прибуттям випускників до місця проходження інтернатури, а закладів I - II рівнів акредитації - до місця роботи, проте не вповноважує на стягнення коштів на навчання. Тому підстав задоволення позову на підставі нормативних актів суд не вбачає. Укладена між сторонами угода про підготовку лікаря підпадає під ознаки договору і домовленістю двох сторін, спрямовану на становлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, згідно ст. 626 Цивільного кодексу України. За змістом укладеної угоди, Вінницький НМУ ім. Пирогова зобов'язався забезпечити якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою та після закінчення навчання працевлаштувати фахівця в державному секторі народного господарства, де він зобов'заний відпрацювати не менше 3-х років, студент зобов'язаний оволодіти всіма видами професійної діяльності, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення та відпрацювати не менше 3-х років, а в разі відмови їхати за призначенням відшкодувати додержавного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Вказана угода не передбачає відшкодування витрат на навчання на користь навчального закладу, термінів виконання грошового зобов'язання. Також, суд приймає до уваги те, що на підставі Закону N 1556-VII ( 1556-18 ) від 01.07.2014 ч.2 ст. 52 Закону України "Про освіту", яким передбачено 3-х річний обов'язок відпрацювання за направленням виключено. Згідно ч.2 ст. 5 Цивільного кодексу України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність. Отже, внесення змін до ст.52 Закону України "Про освіту" має зворотну дію і скасовує цивільну відповідальність [PERSON] Крім того, суд звертає увагу на те, що до матеріалів справи позивачем долучено довідку та розрахунок заборгованості за навчання [PERSON], яка не є стороною по справі (а.с.11,12). Також, слід зазначити, що положення ст.52 Закону України "Про освіту" (в редакції, що існувала на час укладення угоди між сторонами.), порушували конституційне право громадянина на вільний вибір праці (в тому числі і місця роботи), яке закріплено в статті 43 Конституції України, яка є нормою прямої дії. Згідно норм ст.81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок їх в сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, беручи до уваги, що Законом України від 01 липня 2014 року № 1556-VII внесено зміни у Закон України "Про освіту" № 1060-ХІІ, зокрема ч.2. ст.52 Закону України "Про освіту", якою визначався обов'язок відпрацювати три роки, виключено, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі ст.141 ч.2 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed