Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

Кредитна спілка «Інтер - Інвест» 17 грудня 2014 року звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], в якій просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 18744 грн. 46 коп. та судові витрати у розмірі 243 грн. 60 коп. На обґрунтування посилається, що 30 вересня 2013 року за спільним рішенням кредитного комітету та спостережної ради кредитної спілки, члену кредитної спілки [PERSON] було надано кредит у розмірі 15500 грн. на строк 12 місяців під 72 % річних для споживчих потреб. У якості забезпечення кредитного договору було укладено договір поруки з членом кредитної спілки [PERSON], без майнового забезпечення. Позивач зобов'язання виконав у повному обсязі, однак, відповідачі вимоги кредитного договору не виконують, у зв'язку з чим станом на 09 грудня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 18744,46 грн. 01 квітня 2015 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати договір поруки від 30 вересня 2013 року, укладений між ним та кредитною спілкою «Інтер Інвест», таким, що припинив свою дію. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 01 квітня 2015 року позовну заяву Кредитної спілки «Інтер Інвест» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості та зустрічний позов [PERSON] до кредитної спілки «Інтер Інвест» про припинення договору поруки обєднано в одне провадження. Представник позивача, відповідача за зустрічним позовом, під час розгляду справи збільшила розмір позовних вимог та просила остаточно стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором, станом на 28 травня 2015 року, у розмірі 23953,23 грн. Пояснила, що відповідач [PERSON] не виконала умови договору, у звязку з чим їй були вручені вимоги про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором, однак жодних дій щодо виконання умов договору не вчинено. Строк дії договору закінчився 30 вересня 2014 року. Зустрічний позов [PERSON] не визнає, у задоволенні якого просила відмовити. [PERSON] у судовому засіданні від 02 липня 2015 року позовні вимоги визнала частково, погодилась із сумою 15500 грн. та зазначила, що була введена позивачем в оману. Так, спочатку вона отримала кредит в сумі 3000 грн., однак в подальшому розмір заборгованості збільшувався і їй було запропоновано укладати нові договори з КС "Інтер-Інвест". Таким чином нею неоднаразово переукладались договори, сума заборгованості збільшувалась не дивлячись на те, що нею постійно, по мірі матеріальної можливості здійснювалась опалата суми кредиту. З боку представників кредитної спілки на неї здійснювався тиск. [PERSON] у судовому засізанні 02 липня 2015 року позову КС "Інтер-Інвест" не визнав, зазначивши, що першочергово [PERSON], з якою він перебуває у фактичних шлюбних, було надано кредит у сумі 3000 грн., в подальшому примусили, шляхом погроз, підписати другий договір, враховуючи, що зобов'язання не виконувались. Будь-яких документів на підтвердження платоспроможності кредитною спілкою не вимагалось, більш того, представники спілки забрали належний йому автомобіль в рахунок погашення заборгованості. Просив відмовити у задоволенні первісного позову, зустрічний позов, пред'явлений ним до суду задовольнити у повному обсязі. Представник відповідачів та позивача [PERSON] за зустрічним позовом - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги до [PERSON] визнала частково у сумі 15500 грн., заперечувала проти позовних вимог до [PERSON], просила задовольнити зустрічний позов [PERSON], вважає, що строк пред'явлення позову до поручителя сплив 30 вересня 2014 року. Крім того, зазначила, що кредитний договір укладений з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживача» та Положення про фінансові послуги кредитної спілки, оскільки, не містить відомостей про те, що відповідачі були проінформовані про умови договору, не зазначено, на які споживчі цілі видано кредит та строк повернення коштів; при вирішенні питання щодо можливості надання кредиту, не перевірено матеріальне становище відповідачів. Вважає кредитний договір, укладений з [PERSON], відповідно до ст. 215 ЦК України, нікчемним, оскільки він укладений всупереч волевиявленню останньої. Просила позовні вимоги до [PERSON] задовольнити частково, у сумі 15500 грн., відстрочити виконання рішення до закінчення декретної відпустки [PERSON], тобто до грудня 2015 року; у решті позовних вимог відмовити. Зустрічний позов [PERSON] задовольнити. Вислухавши сторони, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного. Відповідно до положень ст. ст.\~55,\~124 Конституції України,\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в установленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 10; ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Україна як соціальна, правова держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів (стаття 1, частина четверта статті 13, частини перша, четверта статті 42 Конституції України) В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8 Основного Закону України). Регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень Цивільного кодексу України. Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Кодексу. Згідно з частинами першою, третьою статті 1054 Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року N 2664-III (далі - Закон про фінансові послуги). Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. За частиною першою статті 11 Закону між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною другою статті 11 Закону та абзацом шістнадцятим частини першої статті 6 Закону про фінансові послуги врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 7 грудня 2000 року N 2121-III (далі - Закон про банки) - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. У частині третій статті 11 Закону встановлено правила збору та використання інформації щодо споживача як на стадії укладення договору споживчого кредиту, так і в процесі його виконання. Як вбачається з матеріалів справи, 30 вересня 2013 року [PERSON], як член кредитної спілки «Інтер Інвест», звернулася з заявою про видачу кредиту у розмірі 15500 грн. на строк дванадцять місяців, зі сплатою відсотків у розмірі 72 % річних. В якості забезпечення зобовязання просила прийняти фінансову поруку [PERSON], без майнового забезпечення (а.с. 5) На засіданні кредитного комітету кредитної спілки «Інтер Інвест» 30 вересня 2013 року було вирішено звернутися до [PERSON] Кредитної спілки «Інтер Інвест» щодо вирішення питання про надання кредиту [PERSON] (а.с. 6) Відповідно до копії протоколу № 87-К засідання [PERSON] кредитної спілки «Інтер Інвест» від 30 вересня 2013 року, було задоволено прохання члена кредитної спілки [PERSON] на отримання кредиту в сумі 15500 грн. строком на 12 місяців під 72 відсотки річних з виплатою відсотків щомісяця та тіла кредиту в кінці строку. В якості забезпечення надається фінансова порука члена кредитної спілки [PERSON] та [PERSON], без майнового забезпечення (а.с. 7) З належним чином посвідченої копії кредитного договору № 3000913-3141408506 від 30 вересня 2013 року вбачається, що між кредитною спілкою «Інтер Інвест» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого кредитна спілка надала відповідачу кредитні кошти на споживчі цілі у розмірі 15500 грн. на строк користування 12 місяців зі сплатою відсотків в розмірі 72 % річних/ (а.с. 8) Відповідно до п. п. 7.1 п. 7 договір набуває чинності з дня його укладення і діє до 30 вересня 2014 року та до повного виконання позичальником зобов'язання за даним договором. Відповідно до п. п. 9.2 п. 9 договору до правовідносин, повязаних з укладенням та виконанням договору, застосовується строк позовної давності тривалістю у десять років. Відповідно до умов договору поруки (на забезпечення зобовязання позичальника за договором надання кредиту) від 30 вересня 2013 року, укладеного між кредитною спілкою «Інтер Інвест» та [PERSON], останній взяв на себе обовязок відповідати за зобовязаннями [PERSON], що випливають із кредитного договору № 3000913-3141408506 від 30 вересня 2014 року. За договором поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором. ( а.с.9) Відповідно до п. 6 договір поруки набирає чинності з моменту його підписання і діє до моменту припинення кредитного договору. Як вбачається з копії видаткового касового ордеру від 30 вересня 2013 року [PERSON] отримала грошові кошти у сумі 15500 грн., відповідно до кредитного договору № 3000913-3141408506 (а.с. 10). Таким чином, позивач зобовязання перед [PERSON] виконав у повному обсязі. Однак, з боку [PERSON] зобовязання за кредитним договором належним чином не виконувалися, у судовому засіданні представник позивача неодноразово збільшувала розмір позовних вимог, та відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 3000913-3141408506 від 30 вересня 2013 року, станом на 28 травня 2015 року, сума заборгованості становить 23953,23 грн. (а.с. 129, 130) 26 березня 2014 року за вихідним № 26/03/14-1В/1 на ім'я [PERSON] було направлено вимогу щодо погашення заборгованості за кредитним договором № 3000913-3141408506 від 30 вересня 2013 року. Дана вимога була вручена особисто [PERSON] 28 березня 2014 року, про що мається письмова відмітка. (а.с. 11) Крім того, 08 вересня 2014 року за вихідним № 08/09/14-1В/2 на ім'я [PERSON] було повторно направлено вимогу щодо погашення заборгованості за кредитним договором № 3000913-3141408506 від 30 вересня 2013 року. Дана вимога була вручена особисто [PERSON] 10 вересня 2014 року, про що мається письмова відмітка (а.с. 12) Положення частин четвертої - одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживача» передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Права споживачів на стадії виконання кредитного договору передбачаються також положеннями статті 1056-1 ЦК України, частини четвертої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини другої статті 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», згідно з якими банкам заборонено в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами, за винятком випадків, встановлених законом. Таким чином, суд дійшов висновку, що положення Закону України «Про захист прав споживача» спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживача» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідач [PERSON] не скористалася правом, передбаченим частинами 4-11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживача», а навпаки, як вбачається з письмових пояснень щодо вимоги про дострокове повернення кредиту, особисто зазначила про те, що претензій не має та зобов'язується сплатити заборгованість за кредитним договором № 3000913-3141408506 від 30 вересня 2013 року (а.с. 11,12) Стаття 509 ЦК України передбачає, що зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, у т.ч. сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов \~договору \~та \~вимог \~цього \~Кодексу, \~інших актів цивільного законодавства, \~а за відсутності таких умов та вимог - \~відповідно до \~\~звичаїв \~\~ділового \~обороту \~або \~інших \~вимог, \~що \~звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідачем не виконувалися належним чином, відповідно до умов укладеного кредитного договору, зобовязання щодо сплати суми кредиту та процентів за користування ним. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання договору поруки припиненим суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 543 ЦК у разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обовязку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобовязаними доти, доки їхній обовязок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обовязку у повному обсязі одним із боржників припиняє обовязок решти солідарних боржників перед кредитором. Таким чином, при солідарному обовязку кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобовязання в повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного окремо. Предявивши вимогу до одного із солідарних боржників, який не задовольнив цю вимогу, кредитор має право предявити вимогу до іншого солідарного боржника. Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору. Як установлено судом, боржник [PERSON] (а відтак і поручитель) первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 30 вересня 2014 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14. Крім того, при застосуванні частини четвертої статті 559 ЦК України слід ураховувати таке. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття "пред'явлення вимоги" та "пред'явлення позову", як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14. Як убачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості по особовій карті [PERSON], останній платіж за кредитним договором № [NUMBER] від 30 вересня 2013 року було здійснено 08 жовтня 2014 року (а.с. 56). До суду за захистом порушеного права позивач звернувся 17 грудня 2014 року, тобто у межах строку, передбаченого ст. 559 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.ч.1 і 2\~ст. 213 ЦПК України\~рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами\~ст.214 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд першої інстанції вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню щодо цих правовідносин. Згідно з п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14\~при ухваленні рішення суд відповідно до\~ст. 212 ЦПК України\~\~оцінює\~\~докази\~\~з урахуванням вимог ст. ст.\~58\~та\~59 ЦПК України\~про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так, [PERSON], [PERSON] та їх представником [PERSON] не пред'явлено на розсуд суду жодного доказу на підтвердження заперечень проти первісного позову та в обгрунтування зустрічних позовних вимог, а також не визначено обставин на підставі яких суд може вирішувати питання про розстрочку виконання рішення. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідачами [PERSON], [PERSON] не виконувалися належним чином, відповідно до умов укладеного кредитного договору, зобовязання щодо сплати суми кредиту та процентів за користування ним. Відповідно, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання поруки припиненою та задоволення первісного позову у повному обсязі. Судові витрати слід розподілити у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved