Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до відповідача із позовом про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати з урахуванням індексації у розмірі 3200 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку, який відповідно до уточнених позовних вимог складає 36480 грн. В обґрунтування позову, зазначила, що з 05.04.2017 року працювала на посаді оператора ПК у відповідача. 10.05.2017 року її було звільнено із займаної посади. На час звільнення, відповідач мав заборгованість по заробітній платі перед нею, однак не провів остаточного розрахунку. Відповідач ФОП [PERSON] позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, в обґрунтування своїх заперечень зазначив, що позивач ніколи не мала з ним ніяких трудових відносин. Посилання позивача на те, що вона була оформлена на роботу в якості оператора ПК, не відповідають дійсності. Зазначає, що 03.04. 2017 р. позивач прийшла до нього на співбесіду, заповнила відповідну анкету. Їй було запропоновано здати тести, однак позивач не змогла їх здати та попросила ще один шанс. На прикінці квітня 2017р. він виїхав на лікування та операцію в м. Трускавець Львівської області. В цей період позивач мала проходити друге своє тестування на можливість працювати, але вдруге не змогла його пройти. Перед цією поїздкою він підписав з позивачем трудовий договір без дати на майбутнє, бо якщо вона пройде тестування то буде допущена до роботи з заповненням дати у письмовому трудовому договорі. 10.05.2017 р. він повідомив [PERSON], що вона не може бути допущена до роботи, оскільки не пройшла тестування. Враховуючи, що позивач є студенткою та переселенкою, витрачала особистий час, живе з копійки він дав позивачу 1000 грн. в якості компенсації. В судове засідання позивач не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, проте надала суду заяву про розгляд справи без її участі(а.с.51). На попередніх судових засіданнях позовні вимоги визнала в повному обсязі з підстав викладених в уточненій позовній заяві, просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач ФОП [PERSON] будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, проте надав заяву про розгляд справи без його участі(а.с.65). Відповідно до відзиву та в судових засіданнях позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, зважаючи на таке. Положеннями ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК), а ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Приписами пункту 1 статті 6 Европейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97 року, яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. З урахуванням цих норм, позивач скористалась своїм правом на звернення до суду. Судом установлено, що [PERSON] є фізичною особою-підприємцем запис про реєстрацію вчинений 22.06.2007 року. Види діяльності: код КВЕД 49.41Вантажний автомобільний транспорт (а.с.10-13). Між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, які регулюються нормами Кодексу Законів про Працю України. Враховуючи характер спірних правовідносин , які склалися між сторонами судом застосовані нижчезазначені норми матеріального права. Відповідно до ст. 2 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Як визначено в ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Пунктом 6 передбачено, що додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015р. № 413 «Про порядок повідомлення Державної фіскальної служби та її територіальних органів про прийняття працівника на роботу» передбачено та [PERSON] соціальної політики України від 10.08.2015 р. № 1038/13/84-15, розяснено, що до початку роботи працівника інформація про його зарахування має бути подана до Державної фіскальної служби або її територіальних органів. [PERSON] України від 03.08.2015 р. N 1364/24/21/01/2298-15 щодо подання Повідомлення про прийняття працівника на роботу, розяснено, що повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу є частиною укладання трудового договору, яке складається із виданого наказу та повідомлення Державної фіскальної служби та її територіальних органів. Таким чином, при укладенні трудового договору з фізичною особою, яка використовує найману працю обов'язок належного оформлення трудових відносин покладено на обидві сторони трудового договору. Крім того, у відповідності до ст. 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний: роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами та проінструктувати працівника з техніки безпеки виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Тобто, у будь-якому випадку заборонено допускати працівника до роботи до того, як будуть виконані вимоги ст.29 КЗпП України. Як вбачається з розяснень п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.92 року, укладання трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Однак, посилаючись як на доказ наявності трудових відносин, на трудовий договір, який було укладено 04.04.2017 року між сторонами та позивача фактично було допущено до роботи, остання не врахувала решту вимог трудового законодавства, зокрема, статті 24 КЗпП, якою передбачено, що укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. В наданій позивачем копії трудового договору вказано дату укладання 04 квітня 2017 року. В своїх запереченнях та поясненнях в судовому засіданні відповідач посилається на те, що позивачу було надано бланк договору без дати, з вимогою на майбутнє, якщо остання пройде тестування (а.с.19). В процесі судового розгляду було зясовано, що позивач [PERSON] не писала жодної заяви про прийняття та звільнення з роботи, не ознайомлювалась з такими наказами. З копії журналу реєстрації договорів та наказів ФОП [PERSON], наказу чи розпорядження щодо прийняття на роботу та звільнення [PERSON] у період квітень - травень 2017 року відповідачем не оформлялось (а.с.63 -65). Також, з відомостей про нарахування та виплати заробітної плати найманим працівникам за квітень, травень 2017 року та табелів обліку робочого часу не вбачається, що позивач є найманим працівником ФОП [PERSON] та їй нарахована заробітна плата за квітень, травень 2017 року(а.с.61-62). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з липня 2016 року працює у ФОП "Шейко Олександр Федорович" на посаді менеджера по збуту. На початку квітня 2017 року на навчання з метою працевлаштування прийшла [PERSON], робочого часу для неї встановлено не було, час перебування на підприємстві визначався на власний розсуд [PERSON] Термін навчання складав приблизно два тижні. Для фактичного допуску до роботи [PERSON] необхідно було скласти тестування, результат якого виявився незадовільним та, у звязку з цим, [PERSON] не могла бути допущена до роботи. На початку травня 2017 року [PERSON] повторно не склала тестування, після чого на підприємстві її ніхто не бачив. Свідок [PERSON] в судовому засіданні дав аналогічні пояснення та підтвердив, той факт, що позивача фактично допущено до роботи не було. В матеріалах справи також не міститься будь-яких інших доказів того, що позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем [PERSON], зокрема, як то копія трудової книжки з відповідними записами в ній, ознайомлення з Правилами внутрішнього трудового розпорядку, з посадовою інструкцією, документами, у яких обумовлено розмір щомісячної заробітної плати, визначено робоче місце тощо. Також, в ході судового розгляду було зясовано, що позивач отримала від відповідача 1000 грн. Такі ж обставини були викладені [PERSON] у скарзі до прокуратури, де вона зазначала, що отримала від [PERSON] аванс у сумі 1000 грн.(а.с.27,44-45). Доказів того, що така сума була виплачена [PERSON] в якості авансу позивачем не надано, а відповідачем не спростовано. Однак в уточненій позовній заяві, позивач вказала, що вона нібито отримувала гроші та вказувала на факт отримання грошей через свою неосвіченість та емоційність. Що оцінюється судом критично. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Положення зазначених статей узгоджуються із сталою практикою Європейського Суду, так у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Однак позивачем всупереч вимогам ст.81 ЦПК України не надано жодних належних та допустимих доказів та не доведено факту перебування з відповідачем в трудових відносинах у період з квітня 2017 по травень 2017 року, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів того, що трудовий договір з ФОП [PERSON] оформлений відповідно до вимог чинного законодавства та не доводять, що [PERSON] фактично була допущена до роботи. Обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність у неї порушеного суб'єктивного права з боку відповідача, способом захисту якого є стягнення з відповідача на її користь нарахованої але невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Рішення суду не може грунтуватись на припущеннях. Отже, з огляду на викладене, аналізуючи зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови в задоволенні позовних вимог. Позивач при зверненні до суду судовий збір не сплачувала. Від його сплати вона звільнена на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Outcome: dismissed