Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

У травні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду в з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого жилого. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що однокімнатна квартира [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу квартири від 7 серпня 2008 року належить їй на праві приватної власності. У згаданій квартирі зареєстрована та проживає її племінниця - [PERSON] . Позивач надала їй згоду на реєстрацію у даній квартирі у зв`язку із втратою права на житло під час поділу майна та розірвання шлюбу, але за усною домовленістю це було тимчасово, на час роботи у Черкасах. Позивач вказує, що проживає в с. Балаклея Смілянського району Черкаської області та має садибу, але через стан здоров`я вона має намір переїхати до квартири в м. Черкаси. Позивач неодноразово просила відповідача [PERSON] звільнити квартиру та знятися з реєстрації, проте відповідач категорично відмовлялась звільнити квартиру та взагалі перестала впускати позивача до своєї квартири. Після цього, позивач неодноразово направляла відповідачу попередження про звільнення квартири, які були також вручені особисто [PERSON] в присутності громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зазначила, що заощаджувала кошти на протязі всього життя, щоб придбати квартиру у місті, на придбання квартири були витрачені всі заощадження, але на станом на теперішній час позбавлена можливості користуватись своєю власністю, так як в квартирі проживає та зареєстрована її племінниця, а з 2020 року також і її мати - [PERSON] , яка навмисно продала наприкінці 2019 року свій будинок у сільській місцевості, щоб її неможливо було виселити зі спірної квартири. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.05.2020 року було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач [PERSON] скерувала до суду відзив на позовну заяву. Вказувала, що мала добрі стосунки зі своєю тіткою, та у 2000-х роках погодилась на пропозицію оформити її керівником декількох підприємств, діяльністю яких опікувалась донька позивачки. Заробітна плата за вказані посади була мінімальною. В подальшому, за пропозицією [PERSON] та її доньки погодилась на придбання квартири для себе. Оскільки мала судові процеси з чоловіком щодо поділу майна подружжя, погодилась на те, що квартира буде оформлена на тітку - [PERSON] , за домовленістю це було тимчасово. Квартиру підшукувала самостійно, разом із знайомими. Після придбання однокімнатної квартири [ADDRESS] за згодою власника квартири - тітки [PERSON] зареєструвалась та проживає у по теперішній час. Вказувала, що за період перебування директором підприємств, вона повністю розрахувалась з донькою позивача за квартиру. У зв`язку із кримінальним переслідуванням та погіршенням стосунків з тіткою та її донькою можливості переоформити квартиру на себе вже не мала. Позивачка є заможною людиною, її забезпечує донька та син, має у власності дві квартири в м.Київ, одну квартиру в м.Черкаси, гараж в м.Київ, офісне приміщення, будинок у с. Балаклея Смілянського району Черкаської області. Спірна квартира не призначалась для проживання [PERSON] . Даний факт підтверджується тим, що позивач добровільно дала згоду на вселення та реєстрацію місця проживання [PERSON] у вказаній квартирі та декілька років не виникало питань щодо проживання відповідача у даній квартирі. За таких обставин, проживання відповідачів у спірній квартирі ніяк не обмежує позивача в її житлових правах. Оскільки квартира [ADDRESS] є її єдиним житлом, вона та її матір є інвалідами та мають мізерну пенсію просила відмовити у задоволенні позову. Позивач [PERSON] надала відповідь на відзив, зазначила, що відповідачка [PERSON] за обопільною домовленістю повинна була проживати в її квартирі доки буде працювати в м.Черкаси, а в разі виходу на пенсію вона повинна була виселитися з квартири та переїхати до матері- [PERSON] , яка мала у власності будинок в селі Ротмистрівка Смілянського району Черкаської області, для того щоб її доглядати. Однак, після виходу на пенсію за інвалідністю [PERSON] квартиру не звільнила, а після вручення попередження про виселення свідомо погіршила свої житлові умови, продавши будинок матері у селі разом з меблями та технікою, які допомогала купувати позивачка. Вказувала, що об`єкти нерухомості- квартири та офісне приміщення, на які посилається відповідач, були відчужені на протязі 2009-2013 року на користь третіх осіб, позивач наразі не є власником даних об`єктів. Наявність у власності будинку у с. Балаклея Смілянського району Черкаської області ніяким чином не спростовує прав власника, передбачених чинним законодавством на квартиру [ADDRESS] . Відповідачі не є членами сім`ї позивачки. Відповідачка [PERSON] тривалий час ігнорує вимоги про добровільне виселення. Відповідачка [PERSON] , мати [PERSON] вселилася в квартиру без дозволу позивачки, як власника майна. На момент повідомлення про зобов`язання виселитися з квартири у відповідачів було житло, в яке [PERSON] разом із матір`ю могли б переїхати, але свідомо погіршили свої житлові умови, за таких обставин позивачка вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав та усунення перешкод. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Додатково пояснили, що у зв`язку із похилим віком та погіршенням стану здоров`я позивачка має намір проживати у своїй квартирі. Відповідач чинить перешкоди, не впускає у квартиру, вселила свою мати без дозволу власниці. Відповідачка отримувала повідомлення про виселення неодноразово, однак відмовилась звільнити житлове приміщення. Після отримання повідомлення про виселення відповідачка та її матір навмисно продали свій будинок в селі Ротмистрівка Смілянського району Черкаської області, щоб не мати житла, так як це має значення при розгляді справи про виселення. Відповідач та її представник [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечували, додатково пояснили, що спірна квартира була придбана саме для проживання [PERSON] , проте оформили її на [PERSON] , оскільки ще не завершилися судові процеси з чоловіком відповідачки. Позивачка зареєструвала відповідачку безстроково, крім того вони є близькими родичами, мати відповідачки є рідною сестрою позивачки, стосунки на той період були доброзичливими. Позивач неодноразово наголошувала, що квартира фактично придбана для проживання відповідача, а тому вона була спокійна, не наполягала на переоформленні. В 2017 році почала хворіти мати [PERSON] - [PERSON] , яка проживала в селі Ротмистрівка Смілянського району Черкаської області, а тому в 2019 році вони вимушені були продати будинок для того, щоб були грошові кошти на лікування. Після цього, мати [PERSON] переїхала до [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Але протягом 2019-2020 року позивач та її адвокат почали вимагати звільнити квартиру та неодноразово надсилали та вручали [PERSON] попередження про виселення. В подальшому мови про переоформлення квартири вже не було, від відповідача вимагали звільнення житлової площі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена про час та місце судового засідання. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є продавцем квартири [ADDRESS] їй відомо, що квартиру підшукувала для себе [PERSON] та проживає в ній по теперішний час відповідачка. При укладанні договору була присутня і позивачка [PERSON] . Стан квартири потребував ремонту, відповідач [PERSON] після вселення почала робити ремонт. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знайома з позивачкою понад 25 років. В 2008 році позивачка купила собі квартиру, але тимчасово пустила туди проживати відповідачку [PERSON] . Позивач допомагала племінниці [PERSON] та її матері, але згодом у 2019 році вони продали будинок в селі та вирішили жити у квартирі позивача, однак коштів на цю квартиру у відповідача ніколи не було, оскільки вона працювала медичною сестрою-господаркою та мала невелику заробітну плату. Свідок [PERSON] суду пояснила, що була свідком вручення повідомлення про виселення [PERSON] . Вона та позивач разом з [PERSON] , [PERSON] при врученні повідомлення про виселення [PERSON] залишились у тамбурі, в квартиру відповідач їх не впустила, мати [PERSON] в день цих подій була у кімнаті. Щодо обставин справи пояснила, що тітка [PERSON] дозволила своїй племінниці [PERSON] пожити тимчасово, поки племінниця переживала розлучення з її чоловіком, але відповідачка скористалась цим та вирішила жити у квартирі разом із матір`ю. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що проживає по [ADDRESS] . Вона допомагала відповідачу [PERSON] підшукувати квартиру для придбання спочатку в газеті, потім через ріелторів. Вартість однокімнатної квартири на ті часи (2008 рік) складала понад 40 тис.доларів. Після того, як купили квартиру [ADDRESS] справили новосілля, на ньому була і позивачк[PERSON]. , на той час відносини між позивачкою та [PERSON] були доброзичливими. [PERSON] не оформила квартиру на себе, бо на розгляді в суді були справи про поділ майна та втрату права користування житлом. Оскільки свідок має медичну освіту, періодично провідує відповідача, її мати. Коли позивачу [PERSON] необхідно було лікуватися у Черкасах, вона приїздила та проживала у спірній квартирі на час лікування, але це було понад 5 років назад. Останнім часом у квартирі також проживає [PERSON] - мати відповідачки [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що є колегою [PERSON] . Їй відомо, що [PERSON] підшукувала квартиру для себе, оскільки була нестерпна атмосфера у сім`ї, розлучення з чоловіком. Квартиру підшукували за допомогою ріелтора. Після придбання квартири по [ADDRESS] святкували новосілля, на ньому була присутня і позивачка. Власником квартири є позивач, [PERSON] не оформила нерухомість на себе через судові процеси. Заслухавши вступні слова позивача, її представника, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно вимог ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме, дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За договором купівлі -продажу квартири від 07 серпня 2008 року, укладеним між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), позивач у справі придбала у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до довідки Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 01.11.2019 року №23585-01-10 у квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , з 13.07.2011 року по теперішній час. Як зазначили сторони, [PERSON] є племінницею позивачки [PERSON] . В судовому засіданні сторонами та свідками підтверджено, що у квартирі [ADDRESS] проживає також мати [PERSON] - [PERSON] , що є рідною сестрою позивачки - [PERSON] з початку 2020 року. В ст. 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За приписами ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно вимог ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. В ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. У п. 36 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Прокопович проти Росії» від 18.11. 2004 року зазначено, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (п. 63 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11.01.1995 року). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Згідно п. 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02.12.2010 року втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для визнавання особи такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі №754/613/18-ц від 15.01.2020 року. Згідно з ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно ч. 2 статті 405 ЦК України - член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 1 ст.156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Позивач [PERSON] в обґрунтування позовних вимог вказує на наявність перешкод у користуванні своєю власністю. Проте, в судовому засіданні не було встановлено в чому саме полягають таки перешкоди. За поясненнями свідків та позивачки, вони не були допущені у кімнату, натомість встановлено, що двері відповідач [PERSON] відчинила, та отримала відповідне письмове повідомлення про виселення, про що складений акт. Тобто, з яких саме причин позивач не зайшла до кімнати і яким чином відповідач не допускала [PERSON] до квартири суду не повідомлено. Пояснення сторін та свідків підтверджують лише те, що між сторонами погіршилися відносини, порівняно з періодом, в якому була придбана квартира, проте наявність обставин, які б підтвердили неможливість потрапити у власну квартиру та використовувати її для свого проживання для позивача [PERSON] належними та допустимими доказами не підтверджено. Верховний Суд зазначив, що при вирішенні справ, щодо наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі з`ясувати, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Відповідач [PERSON] свого часу вселилася до квартири [ADDRESS] в якості племінниці власниці, за згодою власника і, оскільки сторони фактично не ведуть спільне господарство та не пов`язані спільним побутом, набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. В той же час, позивачкою не було надано до суду належних та допустимих доказів в обґрунтування обставин того, що самим фактом реєстрації та проживанням [PERSON] та її матері [PERSON] в квартири [ADDRESS] порушуються її права на вільне володіння користування чи розпорядження належною їй квартирою, оскільки сам факт наявності сервітуту у вказаних осіб не є порушенням прав позивача в силу приписів ч. 5 ст. 403 ЦК України. Натомість, законних підстав для виселення [PERSON] та [PERSON] суд не знаходить, оскільки, відповідачі іншого житла не мають, за вказаною адресою [PERSON] зареєстрована як за постійним місцем проживання, за згодою власника квартири. Суд не погоджується з доводами позивачки та її представника, що метою продажу будинку, який належав матері відповідачки в селі Ротмистрівка Смілянського району Черкаської області було свідоме погіршення житлових умов, щоб назавжди проживати у квартирі позивача. Такі твердження спростовуються тим, що позивач при наданні згоди на реєстрацію [PERSON] вже погодилась на її безстрокове проживання, яке могло бути обмежене терміном тільки у випадку укладання відповідного письмового договору (оренди, найму тощо). З урахуванням конкретних обставин справи суд вважає, що відсутні законні підстави для задоволення позову, оскільки таке втручання у права відповідачів на житло не буде пропорційним та необхідним, не співрозмірне із переслідуваною метою, таке втручання у їх право на житло є невиправданим. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. У відповідності до ч.2 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачкою судові витрати у справі стягненню з відповідачки не підлягають.

Outcome: dismissed