Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

[PERSON] 28.01.2016 року звернувся до Жмеринського міськрайонного суду із уточненими надалі в попередньому судовому засіданні вимогами щодо визнання втрати [PERSON] строку позовної давності про поділ новозбудованого будинку та спільного майна, а також позбавлення [PERSON] та [PERSON] права користування новим житловим будинком за адресою: с.Сербинівці Жмеринського району, вул. Центральна (Леніна), 55. Також у вступній частині судового засідання до початку розгляду справи по суті позивач [PERSON] подав письмову заяву про додатковий предмет позовних вимог, якою просив зняти з реєстрації місця проживання за вказаною у позові адресою [PERSON] та [PERSON], а також уточнив первісні позовні вимоги та просив позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням. Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 24.03.2016 року провадження у справі в частині вимог [PERSON] щодо зняття з реєстрації [PERSON] та [PERSON] за адресою: с.Сербинівці Жмеринського району Вінницької області, вул. Центральна (Леніна), 55, закрито, оскільки дана вимога становить предмет спору щодо вчинення спеціальної процедурної дії, повноваження щодо безпосереднього здійснення чи не вчинення якої належать органам реєстрації, тобто відповідному органу державної влади субєкту владних повноважень, що визначає адміністративний характер даного спору, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, пояснивши, що у 2014 році зазначений будинок та земельна ділянка рахувалися за відповідачем, але заочним рішенням Жмеринського міськрайонного суду від 20.01.2016 року за відповідачем [PERSON] було припинено право власності на житловий будинок по вул. Леніна, 55, в с.Сербинівці Жмеринського району Вінницької області у звязку із знищенням, після чого у лютому 2016 року виконком сільської ради надав довідку, що правовстановлюючі документи на новозбудований будинок та земельну ділянку відсутні. Зазначив, що після того, як між ним та відповідачем було розірвано шлюб, він продовжував добудовувати будинок за особисті кошти. Зауважив, що право власності на земельну ділянку ще не означає, що відповідачу [PERSON] також належить й житлове приміщення, оскільки попереднього житлового приміщення як такого не існує, так як право власності на нього припинено. За відсутності відповідачів близько чотирьох років за місцем їх реєстрації та у звязку із створенням нової сім'ї та виїздом на інше місце проживання, обставини чого позивач вважає їх відсутністю у спірному житловому приміщенні без поважних причин понад визначений законом строк, просив позбавити відповідачів права користування житловим приміщенням за адресою: с.Сербинівці Жмеринського району Вінницької області, вул. Центральна (Леніна), 55. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали повністю. Пояснили, що позивачем не надано суду жодного документа, який би підтверджував його право власності на вказане житлове приміщення, а тому він не є субєктом цього права і даний позов не може бути задоволений. Вказали, що відповідач [PERSON] зареєстрована за цією адресою, як особа, яка збудувала цей будинок, доказом чого є будівельний паспорт, та саме їй в приватну власність рішенням міської ради виділена дана земельна ділянка для будівництва. Як власник спірного будинку вона має право користуватися цим будинком на власний розсуд. Зазначила, що її перебування у м.Києві обумовлено тим, що в селі неможливо знайти роботу, а тому вона дійсно без реєстрації тимчасово проживає у м.Києві, де працює та де навчаються її двоє дітей, тому дана причина є поважною, оскільки повязана з матеріальним становищем її сім'ї, так як вона є єдиним годувальником двох своїх дітей. Зауважили, що питання позовної давності взагалі не є предметом цього спору. Також вказали, що відповідач [PERSON] зареєстрована за місцем знаходження своєї власності і не порушує своїм проживанням чи непроживанням нічиї права, та навіть якщо допускати, що це спільна власність сторін, то відповідач є співвласником даного майна, а тому на неї не може розповсюджуватися вимога щодо позбавлення права користування у звязку із її відсутністю. Посилаючись на те, що позовні вимоги позивача є безпідставними, оскільки ним не доведено, що він є одноособовим власником вказаного нерухомого майна та що його праву власності перешкоджають будь-які обставини, просили відмовити в задоволенні даного позову, а також просила стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати, повязані з розглядом справи, зокрема, витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн. Відповідач [PERSON], належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, однак попередньо за допомогою телефонограми №52 повідомив, що не може зявитись до суду, оскільки перебуває на навчанні та просив проводити судове засідання у його відсутність; про визнання позову не вказав. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші докази в матеріалах справи, суд дійшов наступного. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.10,11 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.57, 58, 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1,2,7 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог ст.331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У відповідності до вимог ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При вирішенні даного спору суд враховує правову позицію Верховного Суду України, що міститься у постанові від 16.12.2015 р. у справі № 6-2766цс15, позаяк згідно вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України; суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Правова позиція за замістом вказаної постанови Верховного Суду України містить наступні висновки. Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Про аналогічне вказано у п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року №5, яким застережено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Суд не приймає до уваги тверджень позивача та представлені ним в даній справі докази, оскільки [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами заявлені ним обставини щодо належності одноособово йому на праві приватної власності спірного житлового будинку №55 по вул. Леніна в с.Сербинівці Жмеринського району Вінницької області, оскільки ним не надано суду документа про державну реєстрацію вказаного нерухомого майна, що у відповідності до вимог закону у заявлений період побудови вказаного житла визначає право власності на нього. Більш того, за змістом представленої суду копії довідки виконкому Сербинівської сільської ради від 01.02.2016 року №49 (а.с.59) вбачається, що правовстановлюючі документи на житловий будинок та земельну ділянку за вказаною адресою відсутні. Позивачем також не надано суду доказів того, що він є повноважним наймачем спірного житлового приміщення за укладеним у встановленим порядком договору найму житла. Вказані обставини стороною відповідача не визнані, що не позбавляє позивача обовязку доказування обставин, якими він обгрунтовує позовні вимоги. Суд вважає аргументованими заперечення сторони відповідача та приймає їх до уваги стосовно застереження обставин того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] тимчасово відсутні за місцем своєї реєстрації з підстав їх постійної роботи та навчання у м.Києві, що згідно положень п.2 ч.2 ст.71 ЖК України є визначеним законом випадком збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на відповідний період усього часу виконання цієї роботи або навчання, тобто становить поважність причин відсутності відповідачів за місцем їх реєстрації. Суд також вважає безпідставною заявлену в межах вирішення даного цивільного спору вимогу щодо визнання втрати відповідачем втрати [PERSON] строку позовної давності про поділ новозбудованого будинку та спільного майна, оскільки така вимога не може бути окремим предметом позову, надто у цивільній справі предметом якої є спір немайнового характеру, позаяк про пропущення такого строку позовної давності стороною може бути заявлено лише в ході розгляду по суті позову про поділ вказаного майна, однак, не у виді окремої позовної вимоги, а як передумову застосування судом позовної даності та відповідних правових наслідків щодо такого цивільного спору за передбаченим правом сторони у справі. За таких обставин суд доходить висновку, що жодна з двох заявлених позовних вимог не підлягає до задоволення внаслідок недоведеності позивачем їх підставності та права звернення до суду за відповідним обсягом цивільної правоздатності власника чи наймача житлового приміщення. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Відповідно до вимог ч.1 та п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат повязаних з розглядом справи, зокрема, витрат на правову допомогу. Згідно ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що зазначається у відповідному судовому рішенні. Тому з позивача на користь відповідача слід стягнути понесені останньою та документально підтверджені судові витрати повязані з роглядом справи, а саме: витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн. в межах суми сплаченого гонорару за представленою квитанцією №9 від 22.02.2016 року (а.с.46), виходячи з встановленого законом обмеження з розрахунку участі адвоката [PERSON], яка згідно укладеного письмового договору від 22.02.2016 року надавала правову допомогу відповідачу [PERSON] (а.с. 45) упродовж двох годин судового засідання від 24.03.2016 року (551,20 грн. х 2 год). На підставі викладеного,

Outcome: approved