Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

01.11.2017 [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], треті особи: орган опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпро Ради, Дніпропетровська місцева прокуратура № 2 про позбавлення батьківських прав та про стягнення аліментів на утримання дітей. В обґрунтування своїх вимог, позивачка посилається на те, що її, нині покійна, донька [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем - [PERSON], який з 2014 року розірвано. Від цього шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилися двоє дітей - донька [PERSON], [INFO], актовий запис за № 373, та донька [PERSON]. [INFO], актовий запис за № 163. В даний час діти проживають з позивачкою, яка матеріально утримує та піклується про них. Відповідач вже тривалий час не проживає з ними та не відвідує своїх дітей, їх життям не цікавиться, матеріальної допомоги на їх утримання не надає, участі у вихованні дітей не приймає. Будь-яких перешкод у спілкуванні відповідачу з дітьми позивач не чинить. У зв'язку з ухиленням відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, позивач вважає, що така його позиція шкодить інтересам дітей, а позбавлення батьківських прав буде сприяти їх інтересам та їх соціальному захисту, тому позивачка просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його неповнолітніх дітей. Крім того, позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь аліменти в розмірі 1/3 частини зі всіх видів його доходів, на утримання двох неповнолітніх дітей - доньки [PERSON],[INFO], та доньки [PERSON], [INFO], починаючи з дати звернення до суду, до досягнення повноліття кожної з дитини. В судове засідання позивачка не з'явилася, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, її представник адвокат [PERSON] подав до суду письмову заяву, в якій просить розглядати справу без його участі, підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд їх задовольнити (а.с. 38). Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає (а.с.32). Крім того, до матеріалів справи додано копію нотаріально завіреної заяви [PERSON] до компетентних органів, у якій він зазначив, що є батьком двох дітей - [PERSON], [INFO] р. н. та [PERSON], [INFO], підтверджує той факт, що з серпня 2014 він з дітьми не проживає, участі в їх вихованні не приймає та не піклується про їх добробут, не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо його неповнолітніх дітей та встановлення опіки або усиновлення їх будь-яким громадянином. Просить справу про позбавлення його батьківських прав у компетентних органах розглядати без його участі (а.с.19). Представники третіх осіб у судове засідання не з'явилися. Від представника Органу опіки та піклування Соборної районнної у м. Дніпрі Ради надала письмову заяву, в якій просить , розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує (а.с. 39). Враховуючи вищевикладені обставини, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави -учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно положень ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. В даному випадку судом встановлено, та це підтверджується матеріалами справи, що позивачка мала доньку [PERSON] (підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] - а.с.12), померлу [INFO] (підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] - а.с.15), яка перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем - [PERSON], який рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12.07.2016 був розірваний (що не заперечується сторонами та випливає з Висновку Орган опіки та піклування в особі Соборної районної у місті Дніпрі Ради від 21.11.2017 №177/05-38 - (а.с.43-44). Від цього шлюбу у [PERSON] та [PERSON] народилися двоє дітей - донька [PERSON], [INFO], актовий запис за № 373 (підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] - а.с.13), та донька [PERSON], [INFO], актовий запис за № 163 (підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] - а.с.14). Орган опіки та піклування в особі Соборної районної у місті Дніпрі Ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON], [INFO] та доньки [PERSON], [INFO], про що складено Висновок від 21.11.2017 №177/05-38 (а.с.43-44) Діти проживають разом з бабусею, [PERSON], [INFO], та дідусем, [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS]. Представники СЗШ № 83 провели обстеження умов проживання дітей за вищезазначеною адресою. В матеріалах цивільної справи є копія акту обстеження житлово-побутових умов, в якому зазначено, що родина проживає в 3-х кімнатній квартирі, в помешканні чисто, є все необхідне для проживання [PERSON] та [PERSON]. Кожна дитина займає окрему кімнату, в яких є всі необхідні речі для відпочинку, підготовки уроків, сну тощо (а.с.16). З 01.09.2016 [PERSON] є студенткою ДВНЗ "Дніпропетровський транспортно-економічний коледж". Відповідно до характеристики навчального закладу, [PERSON] не має пропусків занять з неповажних причин, на заняття не спізнюється, приймає активну участь в усіх заходах групи і коледжу (а.с.17). [PERSON] є ученицею КЗО "СЗШ № 83". Відповідно до характеристики навчального закладу, батько дитини, [PERSON] з 2014 року з родиною не проживає, тому і увагу дівчинці не приділяє (а.с.18). Сімейний лікар [PERSON] надав довідку від 20.09.2017, в якій зазначено, що за [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], коли хворіла їх мати, доглядала бабуся, [PERSON] (а.с.21). Стаття 164 СК України встановлює перелік підстав позбавлення батьків батьківських прав. Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України однією з підстав для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 № 3, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04), Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» від 18.12.2008 ( заява №39948/06) право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини", N 46544/99, п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини", [GC], N 31871/96, п. 66, ЄС/7/72003-VIII). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції", N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж'юнта проти Італії" [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу "Хазе проти Німеччини", N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки", N 23499/06, N 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К. А. проти Фінляндії", N 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії", N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", пп. 73 - 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз'єднання сім'ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див., mutatis mutandis, ухвали у справах: "Шульц проти Польщі", N 50510/99, від 8 січня 2002 року; "Реммо і Узункая проти Німеччини", N 5496/04, від 20 березня 2007 року; та "Полашек проти Чеської Республіки", N 31885/05, від 8 січня 2007 року). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (див., наприклад, згадані вище рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97). Із рішення Європейського суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року вбачається, що вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Окрім того, суд має виходити з того, що батьки мають рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги. Вданому випадку, згідно з наданими доказами суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню своїх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] р.н, свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дітей, не піклується про стан їх здоров'я, хоча б мав це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, ніякого інтересу до дітей не проявляє. З огляду на викладене, суд доходить до висновку про те, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відповідатиме інтересам дітей. В той же час, серед правових наслідків позбавлення батьківських прав, відповідно до ч.2 ст. 166 Сімейного Кодексу України, визначено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Відповідно до ч.3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно ч. 1 ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини заповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. На підставі ч.ч. 1,2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно з ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років з 1 січня 2017 року становить 1355 грн., для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2017 року становить 1689 грн. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] не надав доказів щодо його непрацездатності, наявності інших утриманців, а тому суд задовольняє позов і стягує з нього аліменти на утримання дітей: доньки [PERSON], [INFO] та доньки [PERSON]. [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви, тобто з 01.11.2017 до повноліття старшої дитини [PERSON], [INFO], тобто до [INFO] р. щомісячно. З урахуванням обставин справи суд вважає, що присуджена сума буде достатньою для нормального виховання і забезпечення дітей. Згідно з ч.1 ст.190 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача за один місяць підлягає негайному виконанню, відповідно до п. 1 ч. 1ст. 367 ЦПК України. Оскільки позов задовольняється, суд стягує з відповідача на користь позивачки 1280,00 грн. в рахунок відшкодування понесених нею витрат на сплату судового збору. На підставі ст. 60 ЦК України, п.2 ч.1 ст. 164, ст. ст. 165, 166, 180-182, 191 СК України, ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»,

Outcome: approved