Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

У грудні 2013 року позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала на те, що з 1974 році вона є членом садівничого товариства «Дружба», який розташований по вул. Пархоменка в м. Чернівці, де їй передано в користування земельну ділянку під [NUMBER], якою вона користується й по даний час. На території вказаної земельної ділянки розташований садівничий будинок, документи на який оформлено на її ім'я. У 1996 році під час приватизації земельних ділянок, нумерація земельних ділянок садового товариства «Дружба» змінено й відповідно земельній ділянці, яка перебуває у її користуванні присвоєно номер 44. Також вказувала на те, що оскілки вона є літньою людиною, то вирішила з метою оформлення спадщини упорядкувати документи на усе належне їй на праві власності майно. Зокрема, маючи намір оформити правовстановлюючі документи на спірну земельну ділянку [NUMBER] в садівничому товаристві «Дружба», якою вона користується тривалий час, виявила, що без її відома та згоди, а також у порушення вимог чинного на той час законодавства, на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 580/17 від 20.08.1996 року дану земельну ділянку передано безоплатно у власність [PERSON] та виготовлено державний акт на право приватної власності на землю, який зареєстрований за № 0711, від 17 лютого 1998 року й відповідно отримати її у власність вона позбавлена можливості. За яких саме підстав було приватизовано спірну земельну ділянку їй невідомо. При цьому, вона, будучи членом садового товариства та маючи у користуванні спірну земельну ділянку ніяких нотаріальних заяв, доручень, договорів на купівлю продаж, дарування не оформляла, не давала згоди на її приватизацію відповідачкою й відповідно її не відчужувала. Крім того, відповідачка на момент приватизації спірної земельної ділянки членом садового товариства не була, лише у 2000 році придбала на сусідній вулиці земельну ділянку в садівничому товаристві «Дружба». Також вказувала на те, що їй не було відомо про те, що земельна ділянка [NUMBER], якою вона користується на протязі багатьох років, перебуває у власності [PERSON] й відповідно вона продовжувала на протязі всього часу з моменту вступу в члени товариства та по сьогоднішній день справно сплачувати членські внески в садівниче товариство «Дружба», оплачувати електроенергію тощо. Посилаючись на вказане, а також на те, що відповідачами при передачі спірної земельної ділянки у власність [PERSON] були порушені її права й відповідно приватизація земельної ділянки проведена з порушенням норм земельного законодавства, просила скасувати рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 20 серпня 1996 року № 580/17 та № 540/14 від 05.08.1997 року в частині передачі безоплатно у власність відповідачки [PERSON] спірної земельної ділянки й відповідно визнати недійсним та скасувати виданий на ім'я [PERSON] 17 лютого 1998 року державний акт на право власності на земельну ділянку № 0711, а також стягнути понесені нею судові витрати. У судовому засіданні позивачка та її представник поданий позов підтримали в повному обсязі, просили про його задоволення. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, вказавши на те, що право власності на земельну ділянку вона отримала у визначеному законом порядку й відповідно за письмовою згодою її матері - позивачки [PERSON] як користувача земельної ділянки. Просила в задоволенні позову відмовити. Представник Чернівецької міської ради проти задоволення позову заперечував, вказавши на те, що використання земельних ділянок садівницьких товариств здійснюється відповідно до закону, зокрема ст. 35 ЗК України та статутів цих товариств. При цьому, зазначив, що приватизація земельних даного садового товариства була проведена на підставі заяви голови садового товариства «Дружба» від 21 березня 1996 року № 7-321, а також рішення виконавчого комітету міської ради від 27 березня 1995 року, плану встановлення меж, зведеного плану земельних ділянок, акту встановлення та погодження зовнішніх меж землекористування в натурі та списку громадян, яким безоплатно передаються у власність земельні ділянки, окремих заяв кожним членом товариства не подавалось, тому вважає, що приватизація спірної земельної ділянки відбулась у визначеному законом порядку, а тому підстави для скасування рішення міської ради та державного акту відсутні. Крім того, надав суду письмові пояснення в яких вказував на те, що позивачкою пропущено строк звернення до суду за захистом своїх прав, у зв'язку з просив застосувати до спірних правовідносин наслідки пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом своїх прав. Представник головного управління Держземагенства у Чернівецькій області в судовому засіданні вказав на те, що Управління Держкомзему у м. Чернівці припинило свою діяльність у 2013 року й ураховуючи те, що відповідно до Інструкції про складання, видачу, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право остійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (у тому числі на умовах оренди), яка була чинна на день видачі оспорюваного державного акту, державні акти на право колективної власності на землю, права приватної власності на землю тощо видавались і реєструвались міською радою, яка й приймала рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність або надання її у постійне користування, тому Управління Держземагенства у м. Чернівцях є неналежним відповідачем у справі. При цьому, в ході розгляду справи позивачка [PERSON] відмовилась від заявлених позовних вимог в частині позовних вимог до Управління Держкомзему у м. Чернівці й відповідно від залучення до участі в справі Управління Держземагенства у м. Чернівцях як співвідповідача та така відмова була прийнята судом. Також позивачка відмовився й в частині залучення до участі в справі Департаменту управління містобудівного комплексу й відповідно дана відмова прийнята судом, про що зафіксовано у журналі судового засідання (а.с. 163-164). Представник СТ «Дружба» в судовому засіданні вказав на те, що дійсно спірною земельною ділянкою користувалась та користується на даний момент позивачка [PERSON], яка є членом садового товариства та справно сплачує за спожиту електроенергію. Крім того, на даній земельній ділянці розташований будинок, який згідно технічної документації значиться за позивачкою. При цього, щодо порядку проведення приватизації спірної земельної ділянки у 1996 році, то суду повідомив, що головою садового товариства він є лише з 2007 року, будь-яких відомостей проте на якій підставі спірна земельна ділянка була приватизована відповідачкою [PERSON] йому не відомо. Також вказав на те, що з часу його правління у садовому товаристві, а саме з 2007 року йому будь-яких документів на підтвердження права власності на спірну земельну ділянку ні за позивачкою, ні за відповідачем не надавалось. При цьому, колишнім головою садового товариства йому також не передавалось ніякої документації по даному садовому товариству, у тому числі й статутної документації. Просив вирішити справу згідно вимог закону. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], суду пояснила, що є подругою дочки позивачки - [PERSON] та їй відомо, що у 1974 році позивачка [PERSON] придбала у СТ «Дружба» дачу та з того часу і по даний час користується земельною ділянкою у даному товаристві, займається городництвом. З приводу безоплатної приватизації спірної земельної ділянки їй нічого не відомо. Свідок [PERSON], будучи допитана в судовому засіданні, суду повідомила, що є дочкою позивачки, а відповідачка є її сестрою. У 1974 року її мати придбала дачу у СТ «Дружба» та з того часу й по даний момент є членом садового товариства. Спірною земельною ділянкою завжди користувалась її мати, де займалась городництвом. На якій правовій підставі у 1996 році дана земельна ділянка була приватизована відповідачкою їй не відомо. Вона знає лише про те, що приблизно у 1998 році відповідачка [PERSON] придбала у цьому ж СТ «Дружба» земельну ділянку, яка знаходиться на сусідній вулиці. При цьому, її мати будь-якої письмової згоди на приватизацію спірної земельної ділянки відповідачці не надавала. Свідок [PERSON], будучи допитаним в судовому засіданні, суду пояснив, що з відповідачкою [PERSON] він знайомий з 2006 року, оскільки вони разом працювали у редакції газети «Буковина». Йому зі слів відповідача було відомо про те, що [PERSON] має дачу у СТ «Дружба», а також відомо про конфлікт між сторонами з приводу земельної ділянки, однак за яких саме підстав дана земельна ділянка була передана у власність відповідачу йому не відомо. Свідок [PERSON], суду повідомила, що часто бувала на спірній земельній ділянці у СТ «Дружба», якою користувалась позивачка. При цьому, вона весь час казала, що дана дача належить відповідачці. Разом з тим, на якій правовій підставі земельна ділянка була передана у власність [PERSON] їй не відомо, можливо за письмовою згодою позивачки, оскільки у період з 1996 року по 2006 рік у позивача та відповідачка були добрі дружні та родинні відносини, спору щодо земельної ділянки не було. Свідок [PERSON] суду повідомила, що їй відомо, що позивачка [PERSON] придбала у СТ «Дружба» земельну ділянку, якою користувалась тривалий час. На якій підставі спірна земельна ділянка передана у власність [PERSON] їй не відомо, оскільки вона тривалий час проживає за межами України, однак знає, що останнім часом між сторонами виникають конфлікти з приводу даної земельної ділянки. Свідок [PERSON] подала заяву, в якій вказала на те, що у зв'язку із від'їздом з м. Чернівці на роботу вона не має можливості приймати участь в розгляді даної справи у період з травня по червень, а в подальшому судом було з'ясовано, що даний свідок повернеться не раніше серпня. При цьому, [PERSON] подала заяву, в якій вказав на те, що приватизація спірної земельної ділянки [PERSON] відбулась за письмової згоди [PERSON], оскільки остання подала на її ім'я як голови СТ «Дружба» відповідну заяву. При цьому, ураховуючи положення ст. 157 ЦПК України та з метою дотримання розумних строків розгляду даної справи, суд визнав можливим провести її розгляд без участі свідка [PERSON] Заслухавши думку осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Так, відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону СРСР "Про кооперацію в СРСР", чинної на час набуття позивачем членства у СТ «Дружба», садівниче товариство відноситься до споживчого кооперативу, а тому його діяльність регулюється вказаним законом. Зокрема, ч. 3 ст. 5 даного Закону визначено, що діяльність кооперативу не повинна суперечити чинному законодавству і статутові кооперативу, який приймається загальними зборами (ч.2 ст.11, ч.3 ст.14 Закону СРСР) та ґрунтуватися на принципах добровільності вступу до кооперативу і безперешкодного виходу з нього, поєднання особистих, колективних і державних інтересів, господарської самостійності, матеріальної заінтересованості і соціальної справедливості, безпосередньої участі членів кооперативу в управлінні його справами на основі кооперативної демократії, соціалістичної законності (ч.1 ст.10 Закону СРСР). Згідно ст. 9 Закону СРСР «Про кооперацію в СРСР» володіння і користування землею та іншими природними ресурсами кооператив здійснює у встановленому порядку. Крім того, основні правові, економічні та соціальні основи діяльності споживчої кооперації в Україні та захист інтересів її членів, на час виникнення спірних правовідносин сторін, визначається також положеннями Закону України «Про споживчу кооперацію» від 10 квітня 1992 року. Зокрема, відповідно до ст. 1 Закону України «Про споживчу кооперацію» , споживча кооперація в Україні - це добровільне об'єднання громадян для спільного ведення господарської діяльності з метою поліпшення свого економічного та соціального стану. Вона здійснює торговельну, заготівельну, виробничу та іншу діяльність, не заборонену чинним законодавством України, сприяє соціальному і культурному розвитку села, народних промислів і ремесел, бере участь у міжнародному кооперативному русі. Статтею 5 даного Закону врегульовано, що первинною ланкою споживчої кооперації є споживче товариство - самостійна, демократична організація громадян, які на основі добровільності членства і взаємодопомоги за місцем проживання або роботи об'єднуються для спільного господарювання з метою поліпшення свого економічного і соціального стану. Основним документом, що регулює діяльність споживчого товариства, є статут. У ньому визначаються порядок вступу до товариства і виходу з нього, права та обов'язки членів товариства, його органи управління, контролю та їх компетенція, порядок утворення майна товариства і розподілу прибутку, умови реорганізації і ліквідації товариства та інші положення, що не суперечать законодавчим актам України. Споживче товариство вважається створеним, визнається юридичною особою і може здійснювати господарську та іншу діяльність з дня його державної реєстрації. Крім цього, п.1 ч.1 ст.6 цього ж Закону передбачено, що членство у товаристві є індивідуальним. Індивідуальними членами товариства можуть бути громадяни, які досягли 16-и річного віку і виявили бажання брати участь в цілях і завданнях споживчого товариства. Таким чином, відповідно до змісту даного Закону членом кооперативу є тільки та особа, яка за встановленою процедурою набуває індивідуального чи колективного членства у ньому. Аналогічна норма закріплена і у Законі України "Про кооперацію" , що діє на час звернення до суду, а саме ст. 11 цього Закону встановлені підстави вступу у членство кооперативу, а ст.13 встановлені підстави припинення членства в кооперативі, право оскарження виключення з членів кооперативу до суду; ст.15 визначена компетенція загальних зборів членів кооперативу, у тому числі затвердження рішення правління або голови правління про прийняття нових членів та припинення членства. При цьому, частиною 4 ст.12 даного Закону передбачено, що члена кооперативу може бути виключено з кооперативу за рішенням його загальних зборів у випадках, передбачених статутом. Виключення з членів кооперативу може бути оскаржено в суд. Крім того, вказані норми Закону щодо вступу та виходу з членства у садовому товаристві знайшли своє відображення й у положеннях статуту садівничого товариства «Дружба» (а.с. 137-140). Таким чином, ураховуючи вищенаведені норми закону, суд приходить до висновку, що прийняття в члени садівничого товариства «Дружба» могло відбуватися виключно на засадах добровільності, тобто на підставі добровільної згоди особи, яка бажала бути членом товариства, а підстави та порядок виходу визначені положеннями закону та передбачені статутом товариства. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради депутатів трудящих від 27 лютого 1959 року № 147/6 відведено земельну ділянку площею 3,50 га під колективне садівництво поштовому ящику № 18 по вул. Пархоменка у м. Чернівці. Цим же рішенням затверджено назву та статут організації колективного садівництва - поштового ящика № 18 «Дружба» ( а.с.109-111,145-148). З 1974 року позивачка [PERSON] є членом садівничого товариства «Дружба» і користувачем земельної ділянки [NUMBER], площею 5,9 м.кв., сплачує членські внески та за використану електричну енергію, що також підтверджується копією членської книжки та інвентаризацією колективного садового товариства станом на 10 жовтня 1990 року, відповідно до якого [PERSON] користується земельною ділянкою [NUMBER](44) , площею 5,9 м. кв (а.с. 20-21, 22-24). На даній земельній ділянці, як встановлено судом, також розташований садівничий будинок, який зареєстрований на ім'я позивачки, що також підтверджується копією інвентаризаційної справи (а.с. 30-32). Разом з тим, як встановлено судом, у 1995 році, в ході безоплатної приватизації земельних ділянок даного товариства його членами, відбулась зміна нумерації земельних ділянок даного садового товариства, що підтверджується відповіддю голови СТ «Дружба», відповідно до якої нова нумерація земельних ділянок у садовому товаристві була визначена на підставі плану СТ «Дружба» від 15 березня 1995 року (а.с. 8-10). Крім того, дані щодо плану розташування земельних ділянок у садовому товаристві «Дружба» з їх відповідною нумерацією, а також дані про закріплення певної земельної ділянки за певними громадянами (списки осіб - користувачів земельних ділянок) містяться й у копії горизонтального плану колективних садів УВД «Дружба» від 15 березня 1995 року. Зокрема, відповідно до даних списків під номером 44 містяться дані про закріплення земельної ділянки [NUMBER] площею 0,059 га за [PERSON], разом з тим, у наявному списку осіб прізвище [PERSON] закреслено та внесені відомості про [PERSON], однак будь-які відомості чи застереження з приводу того, на якій саме правовій підставі до даних списків були внесенні зміни, відомості відсутні. Будь-які дані про рішення загальних зборів СТ «Дружба» про вихід з членів товариства позивачки та вступ до садового товариства [PERSON] відсутні й відповідно такі рішення не були надані головою СТ «Дружба» Чернівецькій міській раді при передачі документів, зокрема списків членів товариства, для вирішення питання про безоплатну передачу у власність земельних ділянок садового товариства його членам. Разом з тим, як встановлено судом, а також підтверджується письмовою відповіддю голови СТ «Дружба» та наданими головою даного товариства поясненнями в ході розгляду даної справи, земельною ділянкою [NUMBER] у СТ «Дружба» за період його головування у садовому товариства, а саме з 2007 року й по даний час користується позивачка [PERSON] як член садового товариства. Також судом встановлено, що у 1996 році відбулась приватизація земельних ділянок даного садового товариства його членами, яка проводилась на підставі заяви голови садового товариства «Дружба» від 21 березня 1996 року № 7-321, а також рішення виконавчого комітету міської ради від 27 березня 1995 року, плану встановлення меж, зведеного плану земельних ділянок, акту встановлення та погодження зовнішніх меж землекористування в натурі та списку громадян, яким безоплатно передаються у власність земельні ділянки. За наслідками такої приватизації земельних ділянок у СТ «Дружба», рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 20 серпня 1996 року № 580/17 та № 540/14 від 05.08.1997 року безоплатно у власність відповідачки [PERSON] передано спірну земельну ділянку [NUMBER] й відповідно 17 лютого 1998 року видано на її ім'я державний акт про право власності на земельну ділянку № 0711 (а.с. 108-121). Як убачається зі списків громадян, яким безоплатно передаються у власність земельні ділянки від 6 червня 1996 року, поданих головою СТ «Дружба», земельна ділянка [NUMBER], площею 0,059 га значилась за [PERSON], однак до даних списків були внесені рукописно зміни й відповідно внесено дані про те, що спірна земельна ділянка передається у власність [PERSON] (а.с. 116). Разом з тим, будь-яких застережень, на якій саме правовій підставі до даних списків були внесені відповідні зміни, дані списки не містять й відповідно сторонами суду не надано. Однак, з доданого до вищевказаного списку, списку користувачів земельних ділянок та користувачів сусідні земельних ділянок, убачається, що користувачем земельної ділянки [NUMBER] значиться [PERSON] та її земельна ділянка межує по сусідству із земельними ділянками [PERSON], [PERSON], [PERSON] й відповідно [PERSON] зазначена у даному списку як суміжний користувач земельних ділянок [NUMBER],[NUMBER], [NUMBER] (а.с. 117 - 118). При цьому, в обґрунтування вищенаведених змін у поданих списках, відповідачка в ході розгляду справи вказувала на те, що вони були внесені на тій підставі, що позивачкою [PERSON] на ім'я голови СТ «Дружба» була подана письмова заява, якою вона надала згоду на проведення приватизації спірної земельної ділянки саме на її ім'я [PERSON] Разом з тим, будь-яких доказів на підтвердження вказаного, у тому числі й відповідної письмової заяви, відповідачкою суду не надано. Крім того, в ході розгляду справи судом не встановлено факту виходу позивачки [PERSON] з членів садового товариства, зокрема й станом на 1996 рік, на період приватизації спірної земельної ділянки, як й не було встановлено факту подання [PERSON] станом на 1995-1996 роки письмової заяви про добровільний вихід з членів СТ»Дружба», а також факту вирішення у визначеному законом порядку та відповідно до положень Статуту СТ «Дружба» загальними зборами СТ «Дружба» питання щодо виключення позивачки з членів СТ й відповідно передачі закріпленої за позивачем земельної ділянки іншому члену садового товариства, у тому числі й відповідачу [PERSON] Також , в ході розгляду справи не було надано й відповідачкою [PERSON] доказів того, що вона станом на 1995-1996 роки подавала на ім'я голови СТ «Дружба» письмову заяву про вступ у члени садівничого товариства й відповідно не надано доказів прийняття садівничим товариством «Дружба» рішення з приводу прийняття її членом цього товариства та надання їй у користування спірної земельної ділянки [NUMBER]. При цьому, доводи відповідачки [PERSON] про те, що [PERSON] добровільно та власноручно на ім'я голови СТ «Дружба» [PERSON] написала заяву про передачу земельної ділянки [NUMBER] своїй дочці [PERSON], суд вважає безпідставними та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, й відповідно така заява суду на підтвердження своїх доводів відповідачкою не надана. Крім того, подану на адресу суду письмову заяву свідка [PERSON], голови СТ «Дружба» на період проведення безоплатної приватизації спірної земельної ділянки про те, що вона підтверджує той факт, що позивачка [PERSON] дійсно надавала письмову згоду на приватизацію спірної земельної ділянки відповідачкою [PERSON], суд, ураховуючи визначений законом порядок вступу та виходу з членів садового товариства, в розумінні положень ст.ст. 57-60 ЦПК України не визнає належним та допустимим доказом письмової згоди позивачки [PERSON] на передачу земельної ділянки у власність відповідача. Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка вказувала на незаконність приватизації у 1996 році відповідачкою [PERSON] земельної ділянки, яка розташована на території садового товариства «Дружба», якою вона як член товариства користується з 1974 року і по даний час, у зв'язку з чим просила про скасування рішення міської ради про передачу спірної земельної ділянки у власність відповідача й відповідно визнання недійсним та скасування виданого державного акту на право власності на дану земельну ділянку. Так, земельні відносини в садово-городніх товариствах на даний час регулюються ст.ст. 35,36 Земельного Кодексу України від 2001 року. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 35 ЗК України громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Приватизація земельної ділянки громадянином - членом садівницького товариства здійснюється без згоди на те інших членів цього товариства. Використання земельних ділянок садівницьких товариств здійснюється відповідно до закону та статутів цих товариств. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок визначений статтею 118 Земельного кодексу України, якою визначено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Разом з тим, враховуючи встановлені судом фактичні обставин справи, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини сторін щодо приватизації земельної ділянки та передачі її у власність Радами народних депутатів врегульовані статтями 17, 57 Земельного кодексу України 1990 року, а також Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок». Зокрема, згідно із п. 3 Декрету КМУ від 26.12.1992 N 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Відповідно до ч. 2, п. 4 ч. 3 ст. 6 ЗК України (в редакції 1990 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян, в тому числі для ведення садівництва. Статтею 17 Земельного Кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що земельні ділянки, які перебувають у користуванні громадян, передаються у власність громадян, зокрема, для ведення садівництва, на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів, тощо). Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів, що відповідає положенням ст. 23 ЗК України. Згідно зі ст. 57 ЗК України (в редакції 1990 року) для ведення колективного садівництва кооперативам громадян за рішенням сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів передаються у власність земельні ділянки, розмір яких не повинен перевищувати 0,12 га на одного члена кооперативу. Земельні ділянки для колективного садівництва складаються із земель загального користування, що перебувають у колективній власності кооперативу, та із земель, що перебувають у приватній власності членів кооперативу. На землі загального користування сільською, селищною, міською, районною Радою народних депутатів садівницькому кооперативу видається державний акт на право власності на землю. На ділянки, що передаються у власність кожному членові садівницького кооперативу, сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів за поданням відповідних кооперативів видається державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Громадянам можуть передаватися у власність земельні ділянки для індивідуального садівництва. Розмір цих ділянок не повинен перевищувати 0,12 гектара. При цьому, положеннями ст. 43 ЗК України (в редакції 1990 року) визначено, що права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу. Втручання в діяльність власників земельних ділянок і землекористувачів, пов'язану з використанням землі, з боку державних, господарських та інших органів і організацій забороняється, за винятком випадків порушення власниками землі та землекористувачами земельного законодавства. Зокрема, відповідно до п. 1 ч.1 ст.27 ЗК, чинного на час виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі добровільної відмови від земельної ділянки. Частиною 1 ст. 28 даного Кодексу встановлений порядок припинення права власності на землю та права користування земельною ділянкою, а саме припинення права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів. Припинення права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів (ч. 1 ст.29 ЗК). Способи захисту цивільних прав передбачені ст. ст. 15, 16, 21 ЦК України. Відповідно до ст. 112 ЗК України (в редакції 1990 року) рішення Рад народних депутатів може бути оскаржено в суд, арбітражний суд в місячний строк. З огляду на вищевикладені норми законодавства вбачається, що вимога визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку є похідною і залежить від доведення незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого він виданий. Крім того, згідно із ч. 3 ст. 152 ЗК України, чинної на час звернення позивачки до суду, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в абз. 2 п. 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, ст. ст. 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, ст. 15 ЦПК України, ст. 12 ГПК України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-33цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду з метою захисту своїх цивільних прав, свобод чи інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Зокрема, частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно із положеннями ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб в межах заявлених позовних і на підставі доказів наданих сторонами. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог (п.1 ст. 60 ЦПК). За приписами ст. 57-60 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін; докази повинні бути належними, тобто містити інформацію щодо предмету доказування; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із положеннями ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Таким чином, оцінюючи здобуті в ході судового розгляду докази в їх сукупності, а також враховуючи вищевказані вимоги закону, право користування земельною ділянкою садівничого товариства, до складу якого входила [PERSON] та на наступну приватизацію цієї ділянки було її особистим немайновим правом й відповідно таке право було порушено, оскільки позивачка ні заяви про вихід чи виключення з членів товариства, ні про відмову від користування земельною ділянкою не писала та не подавала, а тому суд тому вважає, що передача у власність відповідачу спірної земельна ділянка, якою [PERSON] користувалась у визначеному законом порядку відбулось із порушенням норм ЗК України й відповідно оскаржуване позивакою рішення міської ради в частині передачі спірної земельної ділянки у власність відповідачу підлягає скасуванню із визнанням недійсним та скасуванням виданого на підставі даного рішення державного акту на право власності на спірну земельну ділянку. При цьому, на час прийняття Чернівецькою міською радою рішення про передачу безоплатно спірної земельної ділянки [NUMBER] [PERSON], остання не була членом садівничого товариства та власником садового будиночку, розташованого на спірній земельній ділянці. Зважаючи на наведене, а також ураховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, а також норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що передаючи спірну земельну ділянку у власність відповідача, позивачка як член садового товариства була неправомірно позбавлено права користування земельною ділянкою й відповідно подальшої її приватизації у визначеному законом порядку, а тому заявлений позов є обґрунтованим та доведеним й відповідно підлягає до задоволення. Також суд вважає за необхідне зазначити, що строк позовної давності, визначений ст. 257 Цивільного кодексу України, позивачем пропущений не був, оскільки судом встановлено, що про порушення свого права [PERSON] довідалася лише у жовтні 2013 року. Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Ураховуючи вищевказане, а також встановлені судом обставини, суд вважає, що позивачка [PERSON] дізнавшись у жовтні 2013 року про порушене її право на безоплатну приватизацію земельної ділянки, якою вона безперешкодно користувалась у визначеному законом порядку з 1974 року, суд вважає, що в даному випадку нею не пропущено строк звернення до суду за захистом свого порушеного права. Оскільки суд задовольняє позов, то за правилами ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 229 грн. 40 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved