Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

ГУ ПФУ в АР Крим звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми витрачених державних коштів на навчання у розмірі 87 195,00 грн. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 01 вересня 2008 року між ГУ ПФУ в АР Крим, НЮАУ та [PERSON] був укладений трьохсторонній договір № 147/066 про підготовку фахівців з вищою освітою за державним замовленням. Відповідно до умов зазначеного договору академія здійснює підготовку відповідачки за денною формою навчання на факультеті підготовки кадрів для ПФУ за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліст за державним замовленням, а [PERSON] зобов'язалася засвоїти навчальний курс у повному обсязі та прибути після закінчення навчання за місцем розподілення для працевлаштування та відпрацювати не менш як три роки. Після навчання [PERSON] була направлена на працю до УПФУ в Красногвардійському районі АР Крим, але фактично для працевлаштування не з'явилася, у добровільному порядку відшкодувати понесені на її навчання державні кошти відмовляється. Просить стягнути з відповідачки суму витрачених державних коштів на навчання у розмірі 87 195,00 грн. Представник позивача Сергєєва І.В. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та пояснила, що ГУ та НЮАУ дотримано всіх умов договору з навчання та забезпечення робочим місцем молодого фахівця, однак [PERSON] після отримання диплома про вищу освіту до місця призначення - УПФУ в Красногвардійському районі АР Крим для працевлаштування не з'явилася, про причини такої неявки не повідомила; кошти, витрачені державою на її навчання, не відшкодувала. Також зазначила, що відповідачка, яка дізналася про встановлення своєму батькові ІІ групи інвалідності у вересні 2012 року, не повідомила про такі обставини ГУ, також після закінчення НЮАУ про це не повідомляла, до Красногвардійського управління ПФУ не з'являлася. Зазначила, що така підстава для розірвання угоди про підготовку фахівця, як встановлення І чи ІІ групи інвалідності одному з батьків випускника, не передбачено умовами договору № 066 від 01 вересня 2008 року, який укладено між сторонами та НЮАУ. Просила позов задовольнити та стягнути з [PERSON] суму витрачених державних коштів на навчання у розмірі 87 195,00 грн. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що після отримання у серпні 2013 року листа від ТУ ПФУ про необхідність явки до УПФУ в Красногвардійському районі АР Крим для працевлаштування, прийшла до управління, однак їй було повідомлено, що робочих місць в Управлінні немає. При цьому відповідачкою було повідомлено про встановлення її батькові [PERSON] ІІ групи інвалідності та неможливості у зв'язку з цим працевлаштування [PERSON] до управління, однак на її прохання розірвати договір на підставі ч.2 п.9 Постанови КМУ від 22 серпня 1996 № 992, було надано відповідь, що це питання буде розглянуто пізніше. Просила у позові відмовити. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, заперечень проти позову не надав. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідачки, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи установлено, що у відповідності до умов договору № 147 про підготовку фахівців з вищою освітою за державним замовленням № 066 від 01 вересня 2008 року НЮАУ здійснює підготовку студента, яким є відповідачка [PERSON] (а.с. 3-4), за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліст за державним замовленням, ГУ надає роботу студентові відповідно до отриманої кваліфікації, а студент зобов'язався прибути після закінчення академії до ГУ для працевлаштування та відпрацювати не менш як три роки згідно з державним розподілом (а.с. 2). У серпні 2013 року УПФУ в Красногвардійському районі АР Крим на адресу [PERSON] було направлено нагадування про обов'язок після закінчення навчання відпрацювати в органах Пенсійного фонду України не менше трьох років та про обов'язок компенсувати до державного бюджету вартість навчання у разі неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (а.с. 5), яке отримано членом родини [PERSON] 06.08.2013 року. Письмових доказів явки [PERSON] до УПФУ в Красногвардійському районі АР Крим у строк до 30.08.2013 року, надання нею відомостей про встановлення батькові відповідачки [PERSON] ІІ групи інвалідності та заявлення вимог про розірвання договору № 066 від 01.09.2008 року, суду не надано. Як пояснила [PERSON] у судовому засіданні такі факти не зафіксовані у письмових документах, заява про розірвання договору була зроблена нею в усній формі. Разом з тим, з копій документів вбачається, що батькові відповідачки [PERSON] (а.с. 18-19, 25) у вересні 2012 року було встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок загального захворювання (а.с. 20-23). Згідно з довідкою-розрахунком, вартість навчання [PERSON] - випускниці 2013 року становить 87 195,00 грн (а.с. 6). Згідно із ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, які розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. У відповідності до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом установлено, що між сторонами склалися цивільні правовідносини по виконанню зобов'язання, що випливає з договору про підготовку фахівця з вищою освітою за державним замовленням, відповідачка здобула вищу освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем спеціаліст, зобов'язалася після закінчення навчання працевлаштуватися до ГУ та відпрацювати не менше трьох років, однак взяті на себе зобов'язання належним не виконала, мотивуючи свою відмову встановленням її батькові ІІ групи інвалідності. Згідно з ч.2 ст.52 Закону України "Про освіту" випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене положення закріплено у ч.2 ст.56 Закону України "Про вищу освіту", яка передбачає, що випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. У відповідності до п.6, 8 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням" від 22 серпня 1996 року № 992, згідно з угодою випускник зобов'язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою. У відповідності до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимогам ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Пунктом 4 частини 1 статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Пунктом 4.3 Договору від 01.09.2008 року № 066 передбачений обов'язок Студента відшкодувати до державного бюджету вартість навчання у разі відмови працювати за призначенням. Такі положення договору відповідають вимогам п.14 Порядку, який передбачає, що у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Таким чином, враховуючи відсутність доказів прибуття відповідачки [PERSON] за викликом до УПФУ в Красногвардійському районі АР Крим для працевлаштування, вимоги позивача щодо стягнення з неї вартості навчання є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стосовно заперечень [PERSON] щодо відсутності підстав для стягнення вартості навчання у зв'язку з поважністю причин неможливості працевлаштування, так як її батькові встановлено ІІ групу інвалідності, суд зазначає, що дійсно, пп.2 п.9 вищезазначеного Порядку передбачена можливість розірвання випускником угоди про підготовку фахівця з таких поважних причин як встановлення інвалідності 1 або 2 групи у одного з батьків випускника. Разом з тим, суд враховує, що у відповідності до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості відповідно до статті 6 ЦК України. Так, частиною 3 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. З п.5.3 Договору про підготовку фахівців з вищою освітою за державним замовленням № 066 від 01.09.2008 року вбачається, що дія договору припиняється при достроковому відрахуванні студента з академії та за згодою сторін; інші підстави розірвання договору ним не передбачені. Таким чином, суд, враховуючі загальні засади цивільного законодавства, зокрема свободи договору, у відповідності до якого сторони при укладенні договору можуть обмежити свої права у порівнянні з положеннями актів цивільного законодавства, заперечення відповідачки про відсутність підстав для задоволення позову оцінює критично як такі, що не ґрунтуються на законі, оскільки можливість розірвання договору з вищезазначених підстав не передбачена умовами укладеного між сторонами договору. Крім того, суд враховує, що вимог про розірвання договору не заявлялося жодною стороною договору. Посилання відповідачки [PERSON] про усні заяви щодо його розірвання під час її візиту до УПФУ в Красногвардійському районі АР Крим суд також оцінює критично, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. До того ж, однією із сторін договору № 066 від 01.09.2008 року є Пенсійний фонд України в АР Крим в особі в.о. начальника ГУ ПФУ в АР Крим, а усні звернення [PERSON], у разі якщо вони мали місце у житті, були направлені до невідомої особи - працівника УПФУ в Красногвардійському районі АР Крим. При цьому суд враховує, що відповідачка [PERSON] має достатній рівень знань для захисту своїх прав, однак з письмовою заявою про розірвання договору та надання доказів про поважність причин неможливості працевлаштуватися ГУ не надала, також не заявила вимог про розірвання договору під час розгляду даної справи в суді. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову. Суд вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають певні правові наслідки, якими є, зокрема, й припинення зобов'язання або розірвання договору, й відшкодування збитків, що можуть бути застосовані одночасно. Тобто, розірвання договору не тягне за собою звільнення від відшкодування збитків, викликаних його невиконанням. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з урахуванням задоволення позову у повному обсязі, стягненням з відповідачки суми витрачених державних коштів на навчання у розмірі 87 195,00 грн, сума судового збору, що підлягає стягненню з [PERSON] у доход держави у відповідності до п.1.1. ст.4 Закону України "Про судовий збір" становить 871,95 грн, що дорівнює 1% від суми позову.

Outcome: approved