Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-10 00:00:00

позивачка звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати будинок [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ його частину. Свої вимоги мотивувала тим, що з 30 травня 1977 року вона перебувала з відповідачем у шлюбі, який розірвано рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 24 листопада 2009 року. Однак після його розірвання вони продовжували спільно разом проживати однією сім`єю та вести спільне господарство до 2016 року. За час шлюбу в 2002 році мати відповідача подарувала йому житловий будинок, в якому вони спільно проживали. За рахунок спільних трудових та грошових затрат вони з чоловіком та дітьми здійснили необхідні будівельні та ремонтні роботи в будинку, внаслідок чого його вартість істотно збільшилась, який став об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Позивачка в суді просила про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Пояснила, що після розірвання шлюбу в 2009 року вони з відповідачем продовжували спільно проживати в спірному будинку до 2016 року, вона доглядала за свекрухою. За час перебування в шлюбі з відповідачем будинок, який матір йому подарувала в 2002 році, значно добудовувався, зокрема за її рахунок та за рахунок спільних дітей до будинку добудовано веранду площею 12 кв.м., в якій знаходиться кухня та ванна, також всередині будинку нею та дітьми зроблено ремонт. Діти за власні кошти в частині будинку змінили вікна на металопластикові, будинок забезпечено газифікацією, підвели до будинку воду, разом з дітьми купували побутову техніку, а саме плиту та пральну машинку, вона також проводила ремонтні роботи. Представник відповідача подав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 04.11.2002 року, житловий будинок за [ADDRESS] збудований у 1959 році, а тому не зрозуміло, яким чином могли здійснюватися будь-які добудови у належному відповідачу будинку під час шлюбу з позивачкою, адже право власності на вказаний будинок набуто відповідачем лише 21.11.2002 року, а шлюбні відносини між сторонами припинено з 2003 року, що встановлено судовим рішення та не підлягає доведенню у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Крім того зазначив, що позивачкою не надано жодного належного та допустимого доказу збільшення вартості майна належного відповідачу на праві особистої приватної власності, а тому позовні вимоги вважав необґрунтованими, які задоволенню не підлягають. В суді відповідач та його представник проти задоволення позову заперечили з підстав викладених у відзиві. Відповідач пояснив, що не дивлячись на те, що вони з позивачкою спільно проживали в одному будинку з 2003 року він припинив проживати разом з нею однією сім`єю та вести спільне господарство. Веранду до будинку він добудував власними силами та кошами після 2010 року, зокрема самостійно купував цемент, а цегла придбавалася ще його батьком. Також пояснив, що веранда наразі недобудована, в експлуатацію не введена та право власності на неї не оформлено. Позивачка подала суду відповідь на відзив, в якому з доводами викладеними у відзиві не погодилася з підстав зазначених нею в позовній заяві. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] син сторін, показав, що батьки проживали разом однією сім`єю у спірному будинку до 2016 року. В 2005 році до будинку спільними зусиллями добудували веранду, цемент на будівництво якої купував разом з батьком. Брат замінив два вікна на металопластикові, брат та сестра провели до будинку газ, він купував за власні кошти бойлер. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] сусідка сторін, показала, що знає сторін близько 40 років, проживає з ними по сусідству. Після розірвання шлюбу сторони продовжували спільно проживати, вели господарство. Разом пристроїли до будинку веранду, купили котел. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] кума сторін, показала, що сторони до 2016 року проживали разом та спільно вели господарство, тримали курей. Разом робили ремонт в будинку, клеїли шпалери, купували побутову техніку. Також показала, що сторони разом побудували веранду, рік побудови якої не пам`ятає. Заслухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Зі справи встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 30 травня 1977 року вона перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого мають трьох вже повнолітніх дітей. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 24 листопада 2009 року шлюб між сторонами розірвано. Судом при ухваленні вказаного рішення встановлено, що сторони з 2003 року не підтримують сімейні стосунки. 21 листопада 2020 року між матір`ю відповідача [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір дарування, житлового будинку [ADDRESS] . Як вбачається зі змісту вказаного договору, подарований будинок шлаконабивний, збудований в 1959 році, житловою площею 37,8 кв.м., загальною площею 46,9 кв.м. Згідно п. 2 договору дарування дар сторони оцінюють в 19\~611 грн. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №1 82296806 від 25 вересня 2019 року за [PERSON] 11 червня 2019 року зареєстровано право власності на спірний житловий будинок. Згідно вказаної інформації загальна площа будинку становить 46.9 кв.м., житлова площа 37.8 кв.м. Житловий будинок, літера "А за планом, 1959 року побудови. Господарські будівлі та споруди: "Б сарай, "під Б" погріб, "під Б погріб, "В" літня кухня, "Г" сарай, "Д" сарай, "Е убиральня, "Ж" навіс, №1 криниця, №11 покриття, №1-5 огорожа. Згідно технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] , виготовленого 04 листопад 2002 року КП «Вишгородське бюро технічної інвентаризації», будинок складається з кухні №1 площею 9,1 к.в.м, житлової кімнати №2 площею 4,3 кв.м., житлової кімнати №3 площею 9,9 кв.м. та житлової кімнати №4 площею 23,6 кв.м., загалом по будинку 46,9 кв.м., житлова площа 37,8 кв.м. Згідно звіту про оцінку майна складеного 26 вересня 2019 року ТОВ «ЕЛІОС ІНВЕСТ ГРУП» ринкова вартість житлового будинку (з господарськими будівлями і спорудами), загальною площею 46,90 кв.м., який знаходиться за адресою [ADDRESS] , становить 200 229 грн. (двісті тисяч двісті двадцять дев`ять грн.), що еквівалентно 8 301 США (вісім тисяч триста один дол. США) по курсу НБУ - 1 дол. США - 24,120199 грн., Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України. Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, в редакції чинній на момент набуття відповідачем у власність спірного житлового будинку, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до з ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 66 СК України визначено, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Відповідно до частини першої статті 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Це право залишається і після розірвання шлюбу (стаття 68 СК України). При цьому у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Судом встановлено, що спірний будинок відповідачем набуто хоч і за час шлюбу з позивачкою, однак на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, а відтак, вказане нерухоме майно не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в розумінні вимог ст. 24 КпШС України, яке є особистою приватною власністю відповідача. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Відтак істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. У разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність. Таким чином, при посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивачка мала довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність (правова позиція Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2020 року в справі №214/6174/15-ц). Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Разом з тим, позивачкою суду не надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що її внесок у добудову та ремонт спірного будинку у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання зазначеного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З наявних у справі доказів не підтверджується не тільки факт грошових затрат позивачки, а й факт трудових затрат, коли вона могла б вкладатися якщо не фінансово, то власною працею у істотне збільшення вартості спірного майна. Як вбачається з технічного паспорту на будинок від 04 листопада 2002 року, договору дарування житлового будинку від 21 листопада 2020 року та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №182296806 від 25 вересня 2019 року, загальна та житлова площа житлового будинку за весь цей час залишилася незмінною. Відтак в чому саме полягало істотне збільшення вартості спірного житлового будинку та на яку саме суму вона збільшилася в суді не встановлено та стороною позивача належно не обґрунтовано. Сам тільки факт того, що з моменту укладання договору дарування до моменту складання звіту про оцінку майна, долученого до позовної заяви, вартість житлового будинку збільшилася в ціні, цих обставин не підтверджує, що відбулося внаслідок удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів. Не є достатньою підставою для задоволення позову й факт добудови веранди, яка, як встановлено зі справи, будівництвом не звершена, в експлуатацію не прийнята, право власності на яку не зареєстровано, а відтак не є новоствореним майном в розумінні вимог ст. 331 ЦК України, при цьому площу та вартість проведених добудов необхідними доказами в суді не підтверджено і не доведено. Що стосується посилань позивачки на те, що за її власні кошти та кошти дітей в будинок придбано побутову техніку (плиту, пральну машинку, бойлер), то ці речі не є невід`ємною частиною поліпшень житлового будинку, які можуть бути самостійним об`єктами поділу спільного майна згідно вимог ст. 60 СК України. Отже в судовому засіданні позивачкою не доведено, що житловий будинок [ADDRESS] ) після 2002 року істотно збільшився у своїй вартості в розумінні вимог ст. 62 СК України, а тому підстав для визнання права власності на Ѕ частину спірного будинку за позивачкою не встановлено. Таким чином порушених прав позивачки, які б підлягали захистові в цій справі, судом не встановлено, а тому в його задоволенні слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed