Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить ухвалити рішення про визнання недійсними укладені 04 липня 2018 року між нею та [PERSON] договори дарування земельної ділянки (кадастровий номер 0723382200:05:002:0097) та житлового будинку. Заявлені вимоги обґрунтувала тим, що з відповідачем з 26 березня 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням суду від 04 жовтня 2018 року, мають спільного сина [PERSON] , [INFO] . У період шлюбу на підставі договору дарування від 28 серпня 2014 року стала власником земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку. На цій земельній ділянці з відповідачем розпочали будівництво житлового будинку, який в силу ч.3 ст.368 ЦК України, ст.60 СК України є майном подружжя та належить їм на праві спільної сумісної власності. У період будівництва проживали у квартирі її матері. У 2016 році взаємовідносини з відповідачем погіршились і після чергового фізичного насильства (рукоприкладства) почали проживати окремо, проте через певний час примирились. Незважаючи на це, сімейне життя у них не складалося. Оскільки будинок будувався на належній їй земельній ділянці, відповідач вважав, що будинок буде належати їй на праві особистої приватної власності. З цієї підстави він постійно влаштовував сварки, усіляко її принижував, застосовував фізичне насильство, психічно тиснув, висловлював погрози, вимагаючи переоформити будинок і земельну ділянку на нього. Дитина була очевидцем цих сварок та недоброзичливих стосунків, тому вона переживала за стан здоров`я дитини. Через такі дії відповідача постійно перебувала у пригніченому стані та її опановував страх. Коли їх шлюбні відносини фактично припинились і у 2018 році вони почали проживати окремо, тиск зі сторони відповідача посилився, а коли він дізнався про її намір розлучитись - погрози посилились і почастішали. Відповідач почав наполягати на оформленні права власності на будинок і усіма цими питаннями займався сам. Після державної реєстрації права власності почав систематично чинити психічний тиск, щоб вона подарувала йому будинок. Ступінь такого тиску і образ був таким, що не розуміла, які дії їй необхідно вчинити, щоб усе це припинити. Під тиском, перебуваючи у стресовому стані та намагаючись якомога швидше вийти з-під впливу відповідача, погодилась підписати договори. Проте, прибувши у призначений час до нотаріуса, повідомила, що ніяких договорів підписувати не буде. Після цього тиск зі сторони відповідача у формі погроз і образ знову почав продовжуватись і посилюватись. Щоб посилити на неї вплив і отримати бажаний результат, відповідач пообіцяв подарувати будинок дитині. Психологічно не витримавши таких дій відповідача, 04 липня 2018 року у нотаріуса підписала оскаржувані договори. Ці договори у нотаріуса прочитала, однак не розуміла прочитаного, оскільки лише прийшла з роботи з нічної зміни та перебувала у пригніченому стані. Нотаріус зі своєї сторони не роз`яснив зміст наведених у договорах норм закону та наслідки їх укладення, не встановив її волевиявлення на укладення договорів. При цьому відповідач у присутності нотаріуса та його помічника вказав, що будинок віддарує сину. Вважає, що під час укладення спірних договорів у неї не було вільного волевиявлення на дарування майна відповідачу. До підписання договорів її спонукали постійний стрес під впливом образ, погроз та тиску зі сторони відповідача, боязнь за дитину, постійний стан пригнічення, а також сподівання, що будинок відповідач подарує дитині. Якби цих обставин не існувало, договорів би не підписала, у тому числі з огляду й на відсутність у неї іншого власного житла. У договорі дарування житлового будинку хоча й зазначено, що він є її особистою приватною власністю, однак його будували разом з відповідачем у шлюбі спільною працею та коштами. Крім цього вважає, що спірні договори порушують права і законні інтереси неповнолітнього сина, через що для їх укладення необхідно було отримати дозвіл органу опіки та піклування. Відповідач навіть не пропонував зареєструвати сина в будинку та у будь-який час може його відчужити (подарувати) третій особі, у тому числі своєму сину від першого шлюбу. За таких обставин їх дитина залишається незахищеною. Спір намагалась врегулювати у позасудовому порядку шляхом надіслання відповідачу листа про розірвання договорів, на який відповіді не отримала. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву. У ньому вказав, що під час укладення спірних договорів позивач діяла добровільно, про що свідчить зміст самих договорів. Відповідач жодного психологічного тиску на позивача не чинив та насильства стосовно неї не вчиняв. Висновок правоохоронного органу від 14 липня 2015 року за зверненням позивача не може бути доказом, оскільки після цього інциденту минуло три роки і стосунки між сторонами змінились. Інших доказів на підтвердження укладення договорів проти справжньої волі позивача не надано. Права дитини внаслідок укладення договорів не порушені, оскільки дитина у спірному будинку ніколи не проживала і не була зареєстрована. Позивач подала відповідь на відзив, який за своїм змістом фактично аналогічний доводам позову і зводиться до того, що погрози, приниження, залякування, рукоприкладство зі сторони відповідача призвели до її емоційної невпевненості та такого стану, що вона уже погоджувалася на усе аби позбутися будь-яких контактів з відповідачем. В судовому засіданні позивач позов підтримала з наведених у ньому підстав і мотивів, просила його задовольнити. Дала показання в якості свідка в порядку ст.234 ЦПК України. Представник позивача вказала на недотримання при укладенні спірних договорів вимог ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України; відсутність у позивача як дарувальника вільного волевиявлення на укладення договорів внаслідок фізичного і психологічного насильства зі сторони відповідача, які регулярно вчинялись напередодні укладення договорів з метою набуття майна подружжя в його особисту власність; надання відповідачем нотаріусу неправдивої інформації про належність будинку позивачу на праві особистої приватної власності, а не їх спільної сумісної власності. Крім цього, вказала, що відповідач застосовував відносно позивача фізичне насильство, заподіявши їй легкі тілесні ушкодження, також після розірвання шлюбу у період перебування даної справи на розгляді суду. Проте позивач подала клопотання про звільнення відповідача від кримінальної відповідальності за примиренням сторін виключно в інтересах дитини, оскільки притягнення батька до кримінальної відповідальності може вплинути на її подальшу долю. Просила позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що ініціатором укладення спірних договорів був він, оскільки необхідно було поділити спільно нажите з позивачем майно, а продавати і поділити гроші остання відмовлялась, так як хотіла щоб майно залишилось дитині. Будинок був недобудований, тому запропонував позивачу подарувати будинок йому, щоб він його добудував, оскільки все одно він залишиться дитині. Особисто займався питанням реєстрації права власності на будинок та подавав усі необхідні документи нотаріусу для оформлення договорів дарування. До укладення цих договорів позивача не примушував, вона діяла добровільно, лише зателефонував на яку годину необхідно прибути до нотаріуса. Першого разу договори не підписали через відсутність технічного паспорта. На сина майно не оформляли, оскільки позивач є його опікуном, тому постійно би приїздила і заважала йому жити. Також вказав, що земельну ділянку придбав він, однак зареєстрував на позивача, а житловий будинок будував лише за свої гроші. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача вказав на безпідставність позовних вимог та просив у задоволенні позову відмовити. Третя особа приватний нотаріус Каганюк О.Ю. суду пояснив, що для посвідчення спірних договорів сторони до нього приходили двічі. Першого разу договір не підписали через якісь негаразди між сторонами. Другий раз вони прийшли приблизно через один-два місяці. Усі необхідні документи для укладення договорів надавав відповідач. Будь-який психологічний розлад, незадовільний стан здоров`я, втома у сторін не спостерігались. Позивач про застосування щодо неї насильства не заявляла. Сварки між ними не було, була лише словесна перепалка. Для з`ясування волі дарувальника дав прочитати проекти договорів, наведені у них норми законодавства не роз`яснював. Оформлення договорів тривало 20-30 хвилин, жодних питань щодо їх змісту йому не висловлювали. У його присутності відповідач говорив позивачу, що 1/2 будинку подарує сину. Аналізом доказів по справі суд встановив такі фактичні обставини. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] . 26 березня 2014 року сторони уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] . 28 серпня 2014 року позивач [PERSON] набула в особисту приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером 0723382200:05:002:0097 на території Згоранської сільської ради Любомльського району Волинської області, що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування земельної ділянки від 28 серпня 2014 року, укладеним між [PERSON] (дарувальник) і [PERSON] (обдарована), та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 серпня 2014 року № 26108436. 13 липня 2015 року позивач зверталась до Любомльського районного відділу УМВС України у Волинській області з заявою про вчинення відповідачем сімейного скандалу, в ході якого він її ображав нецензурними словами та вдарив долонею по обличчю. У 2018 році на належній позивачу земельній ділянці по [ADDRESS] був побудований житловий будинок з терасою та господарською будівлею, що доводиться даними технічного паспорта від 20 березня 2018 року. Право власності на будинок з господарськими спорудами зареєстроване 24 травня 2018 року на ім`я позивача [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 травня 2018 року. 04 липня 2018 року між [PERSON] як дарувальником та її чоловіком [PERSON] як обдарованим укладені договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, які посвідчені приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Каганюком О.Ю. за реєстровими номерами 864, 865 відповідно. Предметами цих договорів були вищевказані житловий будинок та земельна ділянка. У пункті 5 договору дарування житлового будинку вказано, що укладення договору відповідає інтересам сторін, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. Договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. У пункті 8 цього договору зазначено, що житловий будинок, який відчужується, є особистою власністю дарувальника. Відповідач [PERSON] у підписаній ним і посвідченій приватним нотаріусом Каганюком О.Ю. заяві, яка міститься в матеріалах оспорюваного договору, вказав, що цей житловий будинок є особистою приватною власністю його дружини [PERSON] , так як побудований за її особисті кошти. Згідно із пунктом 13 договору зі змістом ст.182, 229, 230, 231, 233, 234, 235, 334, 717, 719, 721, 727 Цивільного кодексу України, ст.65 Сімейного кодексу України … сторони ознайомлені. У пункті 16 договору зазначено, що договір сторонами прочитаний, його суть і зміст їм зрозумілий. У пункті 9 договору дарування земельної ділянки вказано, що договір відповідає інтересам сторін, їх волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає внутрішній волі, укладається не про людське око, не приховує інших правочинів і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Відповідно до пункту 8 цього договору зміст ст.ст.90, 91, 120, 125, 126 Земельного кодексу України та ст.ст.229-235, 377, 717-722 Цивільного кодексу України … нотаріусом сторонам роз`яснено. Рішенням Любомльського районного суду від 04 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили 06 листопада 2018 року, шлюб між сторонами розірваний. Зі змісту цього рішення вбачається, що з позовом до суду про розірвання шлюбу зверталась позивач [PERSON] , яка в обґрунтування позову вказала, що відносини з відповідачем [PERSON] упродовж двох останніх років поступово погіршувалось і в кінцевому результаті це призвело до фактичного припинення шлюбу та окремого проживання з листопада 2017 року. Відповідач цей позов визнав та також просив шлюб розірвати. 06 травня 2019 року [PERSON] на адресу відповідача надіслала лист-пропозицію про розірвання укладених договорів дарування за згодою сторін в нотаріальному порядку, оскільки вони суперечать інтересам дитини та укладені нею без повного усвідомлення їх природи і наслідків, про які нотаріус їй не роз`яснив. Як варіант вирішення спору запропонувала відповідачу подарувати будинок і земельну ділянку їх сину [PERSON] з метою захисту його прав. Цей лист-пропозицію відповідач отримав 08 травня 2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. З цим позовом позивач звернулась в суд 03 липня 2019 року. 21 грудня 2019 року у Єдиний реєстр досудових розслідувань були внесені відомості за ознаками ч.1 ст.125 КК України по факту нанесення відповідачем 19 грудня 2019 року позивачу легких тілесних ушкоджень. Ухвалою Шацького районного суду від 18 серпня 2020 року це кримінальне провадження було закрите у зв`язку з примиренням винного з потерпілою. Позивач [PERSON] як свідок суду показала, що життя з відповідачем не складалося з різних причин, жити з ним їй було тяжко та страшно, тому повідомила йому, що буде розлучатися. Оскільки спільно будували будинок, відповідач запропонував його продати і поділити гроші. Від цього вона відмовилась, так як будинок будувався на її батьківщині, і хотіла, щоб він залишився дитині. Відповідач спочатку погодився, однак через деякий час почав чинити на неї психологічний тиск, щоб земельну ділянку і будинок вона переписала (подарувала) йому. Зі сторони відповідача почались постійні погрози, нічні дзвінки, моральне знищення. Говорив їй, що вона ніхто, погана мати, а усе майно це його власність. У цей період також дуже сильно хворіла дитина, через що постійно була на лікарняних, переживала за дитину. У такій обстановці уже не витримувала морального тиску відповідача, тому погодилась усе йому віддати, аби лише залишив її з дитиною у спокої. У цей час з відповідачем уже жили окремо, він лише приходив до дитини. Без її відома і дозволу відповідач забрав з квартири документи на земельну ділянку, оформив право власності на будинок, хоча на той час він ще був недобудований, та звернувся до приватного нотаріуса Каганюка О.Ю. для оформлення спірних договорів. По телефону повідомив, щоб приїхала до нотаріуса підписати договори і тоді він залишить її у спокої. Коли приїхала до нотаріуса, договори уже були надруковані. У неї не стояло питання подарувати майно, а лише хотіла як скоріше підписати договори, щоб спокійно спати і жити як усі люди. Проте, знаючи відповідача, на підсвідомості розуміла, що так не буде, тому договори не підписала. Після цього психологічний тиск та погрози фізичним насильством зі сторони відповідача ще більше посилились. Вона уже не могла ні спокійно спати, ні їсти, тому сказала відповідачу, що усе йому віддасть, аби він припинив погрози і залишив її у спокої. Приїхавши з роботи з нічної зміни та будучи втомленою, відповідач зателефонував, щоб приїхала до нотаріуса, на що погодилась, оскільки до цього її психологічно поступово довів відповідач, а сама хотіла лише спокійного життя. Приїхавши на місце, договори уже лежали на столі, нотаріус дав їх їй для ознайомлення. Договори взяла в руки, "пробігла" очима і положила, хотіла їх швидше підписати, щоб позбутися морального тиску і почати спокійне життя. У присутності нотаріуса та його помічника відповідач сказав: "Пиши-пиши, я все-одно усе сину подарую". Про те, що втратила право власності, усвідомила через декілька місяців, коли відповідач перестав телефонувати. Перебуваючи в селі Згорани, їй повідомили, що в будинку проживає стороння особа. Оскільки будинок мав бути дитині, повідомила відповідачу, що буде ділити майно, на що останній сказав, що дарунок не ділиться. Після консультацій з юристами зрозуміла неможливості поділу цього майна. Свідок [PERSON] , яка позивачу доводиться рідною сестрою, суду показала, що у період проживання сторін сім`єю відповідач регулярно застосовував до позивача фізичне насильство та чинив психологічний тиск. Позивач неодноразово їй телефонувала вночі з приводу рукоприкладства відповідача і вона приїздила її забирати до себе додому. На тілі позивача неодноразово бачила синці. Про те, що майно подарувала відповідачу, позивач зрозуміла через декілька днів після укладення договорів, однак боялася у цьому зізнатися як собі, так і близьким. Свідок [PERSON] , яка доводиться позивачу подругою, суду показала, що, коли приходила до позивача в гості, бачила на її тілі синці. Зі слів позивача, побої їй наносив відповідач. Позивач змінилась, стала зовсім іншою людино, її психологічний стан був вкрай схвильований, була морально пригнічена та мала жалісний вигляд. З нею вона спілкувалася фактично щодня, проте про свої наміри укласти спірні договори їй нічого не повідомляла. Як на підставу для визнання оспорюваних договорів дарування недійсними сторона позивача вказала на недотримання в момент їх укладення вимог ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частини перша - третя, п`ята та шоста статті 203 ЦК України визначають наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 ЦК України); - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2 ст.203 ЦК України); - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України); - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203 ЦК України); - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6 ст.203 ЦК України). Згідно із ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом даної норми предметом договору дарування може бути майно, яке належить дарувальнику на праві особистої приватної власності. У справі встановлено, що спірні договори сторонами укладались у період шлюбу як дружиною та чоловіком. Земельна ділянка в силу п.2 ч.1 ст.57 СК України належала позивачу на праві особистої приватної власності, оскільки набута нею на підставі договору дарування. У договорі дарування житлового будинку вказано про його належність на праві особистої приватної власності позивачу і про це нотаріусу заявив відповідач у письмово поданій заяві, у якій вказав, що будинок побудований позивачем за її власні кошти. Проте в судовому засіданні відповідач вказав на інший режим права власності цього майна, а саме, що будинок є його та позивача спільною сумісною власністю як подружжя, чим фактично підтвердив доводи позивача у цій частині. Згідно із ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За змістом ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 64 СК України визначає, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. Отже, судом встановлено, що житловий будинок за оспорюваним договором на момент його укладення був об`єктом права спільної сумісної власності сторін згідно з ч.1 ст.60 СК України. Іншого режиму права власності на це майна сторони між собою шляхом укладення відповідного договору не визначали. У зв`язку із цим предметом оспорюваного договору дарування житлового будинку могла бути лише належна позивачу частина цього майна, а не увесь будинок в цілому. Зазначене дає підстави для висновку, що зміст договору дарування житлового будинку суперечить вимогам ст.60 СК України та ч.3 ст.368 ЦК України, а відтак в момент його укладення не було дотримано вимог ч.1 ст.203 ЦК України. Крім цього, з аналізу досліджених доказів вбачаються ознаки того, що шляхом укладення спірного договору дарування житлового будинку відповідач намагався у такий спосіб вирішити долю майна подружжя, що суперечить меті цього правочину. Питання поділу майна подружжя урегульовані ст.ст.69-71 СК України. Той факт, що спірний житловий будинок на момент укладення спірного договору не був добудований, правового значення у спірних правовідносинах не має. Така обставина може враховуватись лише при поділі майна подружжя та визначенні розміру часток кожного із них у цьому майні. Позивач також вказала на відсутність у неї вільного волевиявлення на укладення спірних договорів житлового будинку і земельної ділянки внаслідок застосування до неї відповідачем психічного тиску. Згідно з вимогами ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Таку правову позицію стосовно застосування положень ст.231 ЦК України висловив Верховний Суд у постанові від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц. Згідно із ч.1 ст.81 ЦК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження наведених у позові фактів і обставин позивач дала суду показання під присягою в якості свідка, у яких ствердила, що відповідач упродовж тривалого часу чинив стосовно неї психічний тиск у вигляді погроз фізичним насильством, морального пригнічення, нічних дзвінків, вимагаючи подарувати йому земельну ділянку та недобудований житловий будинок з тих мотивів, що це майно є його власністю. Власної волі на укладення цих договорів вона не мала та діяла виключно під психічним тиском відповідача, які морально уже не могла витримувати, що й стало мотивом погодитися на підписання договорів. Відповідач таких показань позивача не спростував, про допит його в якості свідка не клопотав, тому надані ним письмові показання, зазначені такими, що пов`язані з даними, які важко зберегти в пам`яті, в порядку ст.231 ЦПК України (використання свідком письмових записів) суд до уваги не приймає. Надані позивачем показання узгоджуються з іншими дослідженими по справі доказами і в цілому відтворюють картину взаємовідносин сторін як у момент укладення спірних договорів, так і до їх укладення. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що у період спільного проживання сторін сім`єю, відповідач застосовував до позивача фізичне насильство (рукоприкладство), неодноразово бачили на її тілі синці. Обставин сімейного скандалу, який мав місце у 2015 році, в ході якого відповідач ображав позивача нецензурними словами та вдарив долонею по обличчю, в судовому засіданні відповідач не заперечував. В грудні 2019 року, уже після розірвання шлюбу сторін, відповідач заподіяв позивачу легкі тілесні ушкодження, що доводиться ухвалою суду про закриття кримінального провадження стосовно відповідача за ч.1 ст.125 КК України з нереабілітуючої підстави. Незважаючи на те, що наведені факти мали місце як задовго до укладення спірних договорів, так і після цього, суд у сукупності з іншими доказами приймає їх до уваги, оскільки вони доводять можливість застосування відповідачем фізичного насилля стосовно позивача як жінки, тобто особи слабшої статті. Така поведінка і дії відповідача свідчать про реальність побоювань позивача у реалізації ним своїх погроз і застосування щодо неї фізичного насильства. На момент укладення спірних договорів житлового будинку і земельної ділянки сторони уже перебували на стадії розірвання шлюбу та з листопада 2017 року уже як подружжя спільно не проживали, спілкувались виключно через наявність спільної дитини. Відповідач ініціював питання поділу майна шляхом його продажу та розподілу коштів, від якого позивач відмовилась. Позивач вказала, що спірне майно відповідач вважав виключно своєю власністю, до якого вона ніякого відношення не має, про що їй постійно заявляв, щоб психологічно схилити до укладення договорів. В судовому засіданні відповідач також вказав, що земельну ділянку придбав він сам і будинок будував виключно за свої кошти. Ініціатором укладення спірних договорів був саме відповідач, хоча з огляду на односторонній характер цих правочинів така поведінка (ініціатива) притаманна і повинна була виходити не від нього, а від позивача як дарувальника, що ставить під сумнів добровільність її волі на їх укладення та дійсність її намірів. Підготовкою документів для оформлення договорів, у тому числі оформленням права власності на будинок, незважаючи на його недобудову, займався також відповідач; він домовлявся з нотаріусом про укладення договорів та особисто подав усі необхідні для цього документи. Від позивача вимагалось лише підписати договори. Небажання позивача підписувати договори, а відтак і відсутність волевиявлення на їх укладення, доводиться й тим, що з першого разу вона ці договори не підписала. Доводи відповідача про те, що причиною не підписання договорів з першого разу була відсутність технічного паспорта на будинок, суд до уваги не приймає, оскільки вони не узгоджуються з іншими дослідженими доказами. Приватний нотаріус в якості третьої особи в судовому засіданні пояснив, що з першого разу сторони договір не підписали не через неповноту документів, а через негаразди між сторонами. До того ж технічний паспорт на будинок виготовлений 20 березня 2018 року, тобто був у наявності, тому надати його нотаріусу у цей чи на наступний день не вимагало для відповідача додаткового досить тривалого часу. Після цього спірні договори були підписані позивачем лише не менше як через місяць та упродовж усього цього періоду, як вказує позивач, відповідач стосовно неї продовжував чинити ще більший психічний тиск доти, доки вона знову не погодилась підписати ці договори. Відповідач зі своєї сторони жодних розумних пояснень причин підписання договорів лише через місяць суду не надав. Свідок [PERSON] вказала на перебування позивача у психологічно схвильованому стані та моральній пригніченості. Показання позивача в сукупності з показаннями свідків та письмовими доказами вказують на те, що на момент укладення спірних договорів та до цього взаємовідносини сторін набули характеру неприязності, що вочевидь дає підстави для розумного сумніву у наявності в позивача бажання безоплатно передати (подарувати) майно у власність відповідача. Та обставина, що позивач не зверталась в правоохоронні органи, не спростовує застосування до неї відповідачем психічного тиску. Сам факт зазначення в договорах про вільність волевиявлення позивача і не заявлення нотаріусу про вчинення договору під тиском відповідача не підтверджує дійсності її намірів і волі. До того ж сам нотаріус в суді підтвердив, що відповідних законодавчих норм та наслідків укладення правочинів сторонам не роз`яснював. Отже, вище наведена сукупність фактів і обставин у своєму логічному взаємозв`язку та послідовності дає суду обґрунтовані підстави для висновку, що у момент укладення спірних договорів житлового будинку і земельної ділянки волевиявлення позивача не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. Крім цього, відсутність волі позивача, направленої на реальне настання правових наслідків та перехід права власності на нерухоме майно саме до відповідача підтверджується й тим, що вона з огляду на обіцянки відповідача вважала, що в кінцевому результаті це майно дістанеться сину. Відповідач зі своєї сторони в судовому засіданні підтвердив, що будинок буде належати сину, тільки його необхідно добудувати. Приватний нотаріус Каганюк О.Ю. також зазначив, що у його присутності відповідач говорив, що 1/2 будинку подарує сину. Проте про помилковість таких своїх міркувань позивач зрозуміла після того як дізналась, що в будинку живе стороння особа, яка не впустила дитину до будинку. Наведене свідчить, що внутрішнє переконанням позивача не було спрямоване на реальне настання правових наслідків укладених правочинів, що у них обумовлені. Інших заявлених підстав недотримання в момент укладення спірних договорів вимог, що передбачені ч.ч.2, 6 ст.203 ЦК України, позивач належними доказами не підтвердила. Зокрема, саме по собі перебування позивача у стресовому стані та емоційному виснаженні внаслідок психічного тиску відповідача не підтверджує відсутності у неї необхідного обсягу цивільної дієздатності на момент укладення спірних договорів. Порушення прав неповнолітнього сина сторін також не допущено, оскільки він не був зареєстрований у житловому будинку на момент укладення спірного договору дарування житлового будинку, тобто не мав права на його користування, тому укладення цього договору не призвело до звуження обсягу існуючих у нього майнових прав та/або порушення охоронюваних законом інтересів, зменшення або обмеження прав та інтересів щодо жилого приміщення. Зазначене вказує на відсутність у нотаріуса підстав для отримання дозволу органу опіки та піклування на вчинення оспорюваного правочину. Разом із цим судом встановлено, що оспорені позивачем договори дарування житлового будинку та земельної ділянки укладені з порушенням вимог ч.3 та ч.5 ст.203 ЦК України, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, є підставою для недійсності правочинів, оскільки вчинені позивачем проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї психічного тиску та не були спрямовані на реальне настання обумовлених у них правових наслідків, а договір дарування житлового будинку також вчинений без дотримання вимог ч.1 ст.203 ЦК України, оскільки його зміст за фактичних обставин справи суперечить нормам цивільного та сімейного законодавства. Таким чином, з наведених підстав і мотивів заявлені позовні вимоги підлягають повному задоволенню. У зв`язку із задоволенням позову у відповідності до ст.141 ЦПК України понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1536,80 гривень та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2500,00 гривень підлягають стягненню з відповідача. Витрати на судовий збір підтверджуються банківськими квитанціями та їх розмір відповідає Закону України "Про судовий збір". Витрати на професійну правничу допомогу підтверджені наступними документами: договором про надання професійної правничої допомоги № 33/19 від 20 червня 2019 року; актом виконання робіт (надання послуг) від 02 липня 2019 року, обсяг яких відповідає матеріалам справи; рахунком адвоката № 04/7-19 від 02 липня 2019 року на суму 2500,00 гривень та банківською квитанцією від 31 липня 2019 року про оплату позивачем вартості адвокатських послуг за вказаним договором в сумі 2500,00 гривень.

Outcome: approved