Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

У липні 2014 року Чернігівська міська рада звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним п.1.48 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 158 від 20 червня 2011 року „Про оформлення правовстановлювальних документів на об'єкти нерухомого майна" в частині оформлення права власності на нерухоме майно на будівлю охорони літ.А-1, площею 15,8 кв.м, автомобільну стоянку площею 1263 кв.м по [ADDRESS] у зв'язку із будівництвом та введенням в експлуатацію, а також визнати недійсним свідоцтво на право власності на нерухоме майно від 29 червня 2011 року, видане виконавчим комітетом Чернігівської міської ради на вказане майно [PERSON] Позивач вказував, що автомобільна стоянка не є самостійною річчю матеріального світу, відносно якої можуть виникати права та обов'язки, а є лише елементом іншої речі. За доводами Чернігівської міської ради, реєстрація об'єкту нерухомого майна здійснена виконавчим комітетом Чернігівської міської ради за відсутності згоди власника земельної ділянки, що є порушенням норм ст.140-142 Конституції України, ст.60 Закону України „Про місцеве самоврядування", ст.83 Земельного кодексу України, ст.ст. 316, 317, 318 ЦК України. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 травня 2015 року в задоволенні позовних вимог Чернігівської міської ради до [PERSON], виконавчого комітету Чернігівської міської ради про визнання недійсним п.1.48 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 158 від 20 червня 2011 року „Про оформлення правовстановлювальних документів на об'єкти нерухомого майна", яким надано дозвіл на оформлення свідоцтва про право власності [PERSON] на будівлю охорони літ. А-1 площею 15.8 кв.м, автомобільну стоянку площею 1263.5 кв. м по [ADDRESS] та виданого 29 червня 2011 року на підставі зазначеного рішення [PERSON] свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме будівлю охорони літ. А-1 площею 15.8 кв.м, автомобільну стоянку площею 1263.5 кв.м відмовлено. В апеляційній скарзі Чернігівська міська рада просить скасувати зазначене рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Незаконність рішення суду апелянт обгрунтовує невідповідністю висновку суду щодо підстав відмови в задоволенні позовних вимог фактичним обставинам справи. Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог за пропуском строку позовної давності, суд виходив із того, що позивачем - Чернігівською міською радою пропущено встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк позовної давності без поважних причин. При цьому суд не погодився з доводами позивача про початок перебігу строку позовної давності з березня 2012 року - дня отримання позовної заяви [PERSON] до Чернігівської міської ради про визнання незаконним рішення та зобов'язання вчинити дії, коли позивачу, за його доводами, стало відомо про наявність оскаржуваного рішення та свідоцтва про право власності, виданого на підставі зазначеного рішення виконавчого органу місцевого самоврядування з врахуванням підконтрольності та підзвітності виконавчих органів відповідним радам. Проте, такий висновок суду щодо підстав для відмови в задоволенні позовних вимог не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону. З матеріалів справи вбачається, що 15 липня 2014 року Чернігівська міська рада звернулася в суд з позовом до виконавчого комітету Чернігівської міської про визнання недійсним п. 1.48 рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради № 158 від 20 червня 2011 року „Про оформлення правовстановлювальних документів на об'єкти нерухомого майна" та виданого на його підставі 29 червня 2011 року [PERSON] свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме: будівлю охорони літ. А-1 площею 15.8 кв.м, автомобільну стоянку площею 1263.5 кв.м. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України (в редакції, чинній на час прийняття рішення виконавчим органом місцевого самоврядування) позовна давність не поширювалася на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Законом України „Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20 грудня 2011 року № 4176-VI) внесено зміни до ст. 268 ЦК України, а саме: виключено пункт 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України, а згідно п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень Закону особа мала право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, який набрав чинності 15 січня 2012 року. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом 15 липня 2014 року, то висновок суду про пропуск позивачем трирічного строку на звернення до суду за захистом порушеного права в частині визнання недійсним рішення виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 20 червня 2011 року є безпідставним. Враховуючи, що вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право власності тісно пов'язані і є похідними від вимог про визнання недійсним рішення виконавчого комітету в частині оформлення права власності на нерухоме майно, строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсним свідоцтва на право власності на нерухоме майно також не є пропущеним за аналогією норми права з врахуванням положень ст. 266 ЦК України. Щодо права міської ради на оскарження рішення її виконавчого органу, апеляційний суд враховує наступне. Відповідно до ст. 11 Закону України „Про місцеве самоврядування" виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Проте, згідно ч.3 ст. 10 зазначеного закону представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами. Зазначені положення закону узгоджуються і з положеннями ч.1 ст. 169, ст. 172 ЦК України, відповідно до яких територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов'язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно наявних в матеріалах справи свідоцтв про державну реєстрацію юридичних осіб юридичними особами є як Чернігівська міська рада, так і виконавчий комітет Чернігівської міської ради. Згідно рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. З врахуванням зазначеного розмежування актів місцевого самоврядування Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України,

Outcome: approved