Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

У травні 2019 Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача ТОВ «Мастер-Авіа» та просить: - визнати положення публічного договору, укладеного між позивачем та відповідачем 05 лютого 2019 року та 05 березня 2019 року несправедливими та недійсними в частині ціни договору та суми штрафу за втрату парковочного квитка; - визнати недійсними «Правила в`їзду та виїзду і користуванням обладнанням, автоматичного пункту пропуску міжнародного аеропорту «Київ», які затверджені ТОВ «Мастер-Авіа»; -зобов`язати відповідача повернути позивачу сплачені кошти у загальному розмірі 1600 гривень; -стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 05.02.2019 року він відлітав з аеропорту «Київ» до Одеси, для чого завчасно прибув на автомобілі, який запаркував на платній парковці терміналу «А» №1, що належить відповідачу та отримав парковочний квиток (талон). 06.02.19 року, близько о 20.00 год. він прибув літаком з Одеси та повернувся на паркову терміналу "А" де стояв його автомобіль і виявив, що втратив парковочний талон. Внаслідок чого, оператор парковки перевіривши час в`їзду автомобіля позивача запропонував позивачу сплатити вартість парковки 300,00 грн. та штраф за втрату парковочного талону - 500,00 грн.,що було зроблено позивачем. 05.03.2019 року позивач знову відлітав з аеропорту «Київ» до Одеси, для чого знову запаркувався на вищевказаній платній парковці терміналу «А» №1, що належить відповідачу та отримав парковочний квиток. 06.03.2019 року прибувши літаком з Одеси та повернувшись на паркову терміналу "А" де стояв його автомобіль позивач знову виявив відсутність парковочного талону та йому вдруге було запропоновано сплатити вартість парковки (300,00 грн) та штраф за втрату парковочного квитка - 500,00 грн. , що також було виконано позивачем. Позивач вважає, що його права, як споживача є порушеними, а вимоги відповідача щодо сплати вартості парковки та штрафу необґрунтованими, що вимусило його звернутися до суду з даним позовом. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що земельна ділянка поблизу терміналу «А» належить територіальній громаді м.Києва, а відповідач її безпідставно контролює та, використовуючи монопольне становище, стягує плату за в`їзд. Зазначає, що відповідач, користуючись монопольним становищем, встановив такі умови договору паркування, які є несправедливими, оскільки передбачений необґрунтовано високий штраф за втрату паркувального талону, при цьому не враховується наявність чи відсутність вини у його втраті споживача послуги. Позивач також вказує, що вищезазначені дії відповідача є нечесною підприємницькою практикою. Крім того, позивач зазначає, що штраф, виходячи з вимог чинного законодавства не може застосовуватися у твердій сумі, а лише у відсотках від суми невиконаного чи неналежно виконаного зобов`язання. Вказує також, що відповідачем не здійснена державна реєстрація та офіційне опублікування Правил надання послуг з паркування на території Міжнародного аеропорту «Київ» (Правил в`їзду/виїзду) як нормативно - правового акту, що є підставою вважати їх незаконними, а тому у останнього відсутні правові підстави їх застосовувати. Посилається, що внаслідок неправомірних дій відповідача, позивачу було заподіяної також моральної шкоди, а тому оцінюючи понесені моральні страждань просив стягнути у відшкодування 10 000,00 грн. 06.05.2019 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначену справу передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 07.05.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 07.08.2019 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що не визнає позовні вимоги та просить відмовити у їх задоволенні. Відповідач у відзиві надає пояснення щодо безпосередніх обставин події та обґрунтовує свої заперечення тим, що земельна ділянка, на якій розміщений Міжнародний пасажирський термінал «А» належить на праві приватної власності відповідачу, а не територіальній громаді міста Києва. При цьому відповідач зазначає, що фізичний доступ до вказаної земельної ділянки та терміналу «А» не обмежений. Відповідач звертає увагу на те, що поруч із терміналом «А» розміщені багато інших платних та безкоштовних місць для стоянки. Крім того, вказав, що сума штрафу саме у встановленому розмірі потрібна не для заробітку коштів, а для уникнення маніпуляцій з боку окремих недобросовісних відвідувачів Міжнародного пасажирського терміналу «А», шахрайства із талонами, що призводить, по-перше, до створення заторів у місцях виїзду із стоянки, а по-друге, до збитків відповідача. Вважає, що розмір штрафу є спів розмірним до вартості послуг між собою та у порівнянні із іншими аеропортами. Також посилався на те, що умови надання послуги тимчасового відстою транспортних засобів детально прописані на стендах на в`їзді, а також біля пунктів оплати (паркоматів) в зоні прильоту Міжнародного пасажирського терміналу «А», на самих паркоматах та в`їздних стійках, про те, що інформація про умови надання послуги розміщується також безпосередньо на талоні. Вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, а тому просив відмовити у задоволенні позову. 22.08.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач викладені пояснення відповідача у відзиві не визнає та просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В 10.09.2019 року відповідач подав заперечення на відповідь позивача на відзив, у яких виклад додаткові доводи в обґрунтування вимог позивача . 13.12.2019 року відповідачем подано додаткові пояснення з боку відповідача. Ухвалою суду від 20.12.2019 року розгляд справи призначено до розгляду у судовому засіданні з повідомленням сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, проте подав заяву про слухання справи у його відсутності та просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував з наведених у своєму відзиві та додаткових поясненнях підстав. Вислухавши думку представника відповідача, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності позивача, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач 05 лютого 2019 року та 05 березня 2019 року скористався послугою відстою транспортного засобу, що надається відповідачем в аеропорту «Київ» термінал «А» №1, що підтверджується доданими до позовної заяви фіскальними чеками №0747 та №0450. На момент повернення із подорожей, позивачем було виявлено відсутність паркувальних талонів, а тому останнім сплачено штраф у розмірі 500,00 грн. за його втрату та вартість наданих послуг у розмірі 300 ,00 грн. за обома випадками. Вказані обставини визнаються також позивачем. На думку позивача вказані дії відповідача порушують права позивача, як споживача послуг, а тому просив визнати положення публічного договору, укладеного між позивачем та відповідачем 05 лютого 2019 року та 05 березня 2019 року несправедливими та недійсними в частині ціни договору та суми штрафу за втрату парковочного квитка, визнати недійсними «Правила в`їзду та виїзду і користуванням обладнанням, автоматичного пункту пропуску міжнародного аеропорту «Київ», які затверджені ТОВ «Мастер-Авіа» та зобов`язати відповідача повернути позивачу сплачені кошти у загальному розмірі 1600,00 гривень; Суд не погоджується з доводами позивача в обґрунтування поданого позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач надає послуги з відстою транспортних засобів на привокзальній території Міжнародного пасажирського терміналу «А», які врегульовані затвердженими Наказом відповідача №М-1.1-02-54/1 від 21.05.2018 року Правилами в`їзду та виїзду і користуванням обладнанням, автоматичного пункту пропуску міжнародного аеропорту «Київ», для осіб, які відвідують вищевказаний пасажирський термінал, та мають намір залишити свій транспортний засіб на тривалий час. Земельна ділянка, на якій знаходиться привокзальна площа належить відповідачеві на праві власності, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до Правил в`їзду та виїзду і користуванням обладнанням, автоматичного пункту пропуску міжнародного аеропорту «Київ», будь-яка особа взявши квиток в автоматичному пункті пропуску, погоджується з правилами та умовами тимчасового перебування транспортного засобу на території аеропорту «Київ». Також Правилами в`їзду та виїзду і користуванням обладнанням, автоматичного пункту пропуску міжнародного аеропорту «Київ» встановлено вартість надання послуг та застереження про обов`язковість зберігання квитка, отриманого на в`їзді в автоматичному пункті пропуску, та суму штрафу за його втрату. Як вбачається, вказані Правила в`їзду та виїзду і користуванням обладнанням, автоматичного пункту пропуску міжнародного аеропорту «Київ» містять дані про особу, яка надає послугу, опис послуги, вартість та умови її надання, що є необхідними ознаками для визнання цих правил публічним договором. Вимоги ст.ст. 3, 6, 11, 203, 626, 627 ЦК України визначають загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частинами 1-3 ст. 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. З матеріалів справи встановлено, що Правила в`їзду та виїзду і користуванням обладнанням, автоматичного пункту пропуску міжнародного аеропорту «Київ» перебувають у загальному доступі, будучи розміщеними при в`їзді до аеропорту та опублікованими на сайті. Як вбачається з матеріалами справи, із запропонованими умовами позивач ознайомився та з ними погодився, оскільки сплатив вартість наданих відповідачем послуг та штраф за втрату талонів, що останнім також не заперечувалося. Вказані дії позивача свідчить про його обізнаність та згоду з запропонованими та наданими послугами відповідача, в тому числі штрафними санкціями, вважаючи їх справедливими. Статтями 15 та 23 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено відповідальність суб`єкта господарювання, яка не містить положень про такі наслідки, як недійсність договору. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь - якому елементі правочину. Як роз`яснено в п.п. 7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно ч.ч. 1 та 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України вбачається, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень, закріплених у ч.ч 1, 2, 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про: 1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції; 3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг; 5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу; 6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець; 8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції; 10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суду не надано доказів на підтвердження того, що умови публічного договору, укладеного між сторонами порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та завдають шкоди позивачу, як споживачу. Разом з цим, як свідчать матеріали справи, скориставшись послугою з відстою автомобіля, позивач погодився на відповідні умови публічного договору з урахуванням вимог ст. 627 ЦК України, у тому числі, з сумою штрафу за втрату талону, вважаючи їх справедливими. Крім того, суд вважає, що вимога про сплату штрафу у розмірі 500,00 грн., згідно встановлених Правил, не є явно завищеною та відповідає передбаченим чинним цивільним законодавством України засадам справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності. Тобто, оцінюючи матеріали справи та вказані обставини , приймаючи до уваги те, що позивач погодився з усіма умовами публічного договору сплативши відповідні кошти та штраф, а тому посилання позивача на те, що умови договору створюють дисбаланс між правами і обов`язками сторін, суд вважає безпідставними. Разом з цим, переконливих та істотних доводів щодо несправедливості умов публічного договору, існування суттєвого дисбалансу між договірними правами і обов`язками сторін на шкоду споживачеві, позивачем не наведено. Крім того, кваліфікація умов договору як несправедливих відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» не є підставою для застосування до спірних правовідносин ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить інші самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду України у справі № 6-40 цс 13, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 ЦПК України. Вимоги ст. 549 ЦПК України визначають, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного грошового зобов`язання. Відповідно до Наказу №М-1.1-02-54/1 від 21.05.2018 року , відповідачем затверджено тарифи за перебування транспортних засобів у пункті автоматичного пропуску міжнародного аеропорту «Київ», з яких вбачається порядок формування вартості наданих послуг, в тому числі і штрафу. Оцінюючи надані відповідачем докази в цій частині, суд погоджується з доводами відповідача про те, що при формуванні вартості послуг, в тому числі і штрафу, вони є такими, що не містять дисбалансу чи несправедливі умови їх визначення та не порушують приписи ст. 549 ЦК України. За таких обставин, суд не знаходить підстав вважати, що права позивача, як споживача є порушеними, чи укладанням спірного договору порушуються вимоги чинного законодавства. Таким чином, в ході розгляду справи судом не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов публічного договору вимогам чинного законодавства та порушення прав позивача ,як споживача, а тому відсутні підстави для визнання договору недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст. 18, 19, 21 Закону України "Про захист прав споживачів" та зобов`язання відповідача повернути сплачені кошти позивачу у розмірі 1600,00 грн.. Що стосується вимог позивача про визнання недійсними «Правила в`їзду та виїзду і користуванням обладнанням, автоматичного пункту пропуску міжнародного аеропорту «Київ», які затверджені ТОВ «Мастер-Авіа», у зв`язку з відсутністю їх державної реєстрації, слід зазначити. Постанова КМУ від 28.12.1992 за № 731 «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» поширюється відповідно на міністерства та інші органи виконавчої влади. Разом з тим, як свідчать матеріали справи, відповідач до вказаних суб`єктів не відноситься. В той же час, вказані правила відповідно до Наказу №М-1.1-02-54/1 від 21.05.2018 року затверджені відповідачем, виходячи з його господарської діяльності, що не суперечить вимогам чинного законодавства. За вказаних обставин, суд вважає доводи позивача в цій частині заявлених вимог, необґрунтованими. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн., суд зазначає наступне. Згідно положень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктами 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.95 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що позивачем має бути зазначено в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди з боку відповідача, суд приходить до висновку, що позов в цій частині є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. ч. 1,3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тобто, при зверненні до суду з позовом на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Відповідно ст.ст. 76, 80, 229 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення, або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Це положення є одним із основних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визначити факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні принципу змагальності, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Позивачем не надано доказів, які б спростовували аргументи та заперечення відповідача. Відповідно до ст. ст. 12,13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову позивачу, як необґрунтованого.

Outcome: dismissed