Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

28.11.2017 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача. 29.11.2017 року суддею направлено запит щодо доступу до персональних даних в АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідача - [PERSON], відповідь на який судом отримано 14.12.2017 року. 14.12.2017 року винесено ухвалу про відкриття провадження, згідно якої справу призначено до попереднього розгляду на 16.01.2018 року. 16.01.2018 року підготовче судове засідання відкладено у зв'язку з неявкою позивача та відповідача на 14.02.2018 року. 14.02.2018 року проведено підготовче судове засідання та справу призначено для розгляду по суті на 15.03.2018 року. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що не перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], проте проживали спільно у цивільному шлюбі. Вказує, що під час їхнього спільного проживання, у них [INFO] народилась донька - [PERSON]. Одразу після народження доньки їхні стосунки погіршились через небажання батька приймати участь у вихованні дитини та веденні спільних сімейних справ, в результаті чого він залишив сім'ю та почав проживати окремо. З того часу він не з'являвся по місцю їхнього проживання, жодного разу дитину не відвідував та не цікавився її здоров'ям, не приймав участі у вихованні, матеріальному забезпеченні та необхідному лікуванні. На даний час дитина проживає з нею та її матір'ю [PERSON], знаходиться на повному їх утриманні, відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. Така ситуація призвела до того, що його відсутність та байдужість до дитини стає перешкодою у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Водночас, донька з 2-х років часто хворіє хронічними застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Крім цього за кордоном у них є родичі, котрі готові прийняти її та дитину на відпочинок та надати житло і забезпечити проживання. Вважає, що така позиція відповідача, шкодить інтересам їхньої доньки та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на невиконання відповідачем своїх батьківських прав, а тому змушена звернутись до суду з даним позовом. Учасники справи в судове засідання не з'явились. Від представника позивача - [PERSON] в судове засідання надійшла заява, в якій він просить проводити розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить позов задоволити. Проти винесення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідач тричі належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи за встановленою згідно вимог п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Однак, направлені судом листи відповідач не отримав і такі були повернуті суду у зв'язку із закінченням терміну зберігання. Крім цього, про судове засідання на 15.03.2018 року відповідача було повідомлено шляхом публікації відповідного оллошення на офіційному веб-сайті Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області. Відповідач відзив на позовну заяву не надав. При таких обставинах суд вважає, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце судового засідання, до суду не з'явився без поважних причин. При таких обставинах, суд ухвалив у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України про заочний розгляд справи. Представник третьої особи - Служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області - Павловська О.В. в судове засідання не з'явилась, подала суду заяву в якій просить проводити розгляд справи у їхній відсутності, з приводу задоволення позову покладаються на думку суду. Оскільки учасники справи в судове засідання не з'явились, а відтак відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним і підлягає частковому задоволенню з наступних міркувань. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Вимогами ст. ст. 13, 81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 7 та ст. 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно з ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. З копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 04.06.2014 року, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] та її батьками є: [PERSON] та . Частиною 2 статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 14 Закону України "Про охорону дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Приписами ст. 33 Конституції України задекларовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. У відповідності з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів) піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України" та Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-тирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. За змістом п. 2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, проїзний документ дитини є документом, який дає право на виїзд з України і в'їзд в Україну дитини - громадянина України в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю. Згідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-тирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-тирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У ст. 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Таким чином, законодавством України передбачена можливість вивезення дитини за кордон без надання згоди одного з батьків на підставі рішення суду лише за умови зазначення конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Водночас, згідно наявного в матеріалах справи висновку лікаря спеціаліста від 06.11.2017 року вбачається, що [PERSON] [INFO], хворіє з 2-х років, та при періодичному огляді дитини під час хвороби, батько дитини був відсутній і ніколи не приймав участі в її лікуванні. При таких обставинах суд, на підставі аналізу наявних в матеріалах справи доказів, приходить до висновку, що відповідач з часу звернення позивачки до суду і по даний час зловживає своїми батьківськими правами і ухиляється від надання добровільної згоди на виїзд дитини за кордон. Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на пастві рішення суду. Проїзний документ дитини видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства. Разом з тим, з пояснень представника позивачки в судовому засіданні вбачається, що для оформлення проїзних документів дитині, позивачка по справі зверталась у компетентні органи, однак в цьому їй було усно відмовлено через відсутність згоди батька на таке оформлення. Відповідно до Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789 від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними органами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Задовольняючи позов в частині необхідності надання дозволу на оформлення проїзного документу [PERSON], суд враховує, що без такого оформлення остання не зможе здійснити поїздки за кордон, а тому суд приходить до висновку, що для якнайкращого забезпечення інтересів дитини необхідно надати дозвіл позивачці на виготовлення проїзних документів для виїзду її доньки за кордон без згоди батька. З огляду на вищевикладене, суд приходить до переконання, що дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон буде сприяти її гармонійному розвитку, адаптації у суспільстві, розширюватиме її кругозір, буде відповідати її інтересам, а тому суд знаходить підстави для задоволення позову в частині надання згоди на виїзд неповнолітньої дитини за кордон в термін до 31.12.2018 року у супроводі матері. Що стосується позову в частині надання згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі [PERSON], суд вважає, що такі вимоги задоволені бути не можуть, оскільки покладання обов'язку щодо виконання рішення суду на особу, яка не є стороною у справі суперечить завданням цивільного судочинства.

Outcome: dismissed