Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

У липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , де треті особи - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, про знесення самочинно збудованого об`єкту будівництва. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що рішенням міської ради від 20.04.2005 «Про передачу земельної ділянки по [ADDRESS] у спільну оренду [PERSON] , [PERSON] по фактичному розміщенню кафе» затверджено проект відведення земельної ділянки, розроблений Дніпропетровським міським управлінням Дніпропетровської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», передано земельну ділянку площею 0,0148га (кадастровий номер 1210100000:01:682:0013) [PERSON] та [PERSON] у спільну оренду строком на п`ятнадцять років по фактичному розміщенню кафе за адресою: [ADDRESS] , за рахунок земель, не переданих у власність або користування. 16.02.2017 згідно з договором купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 381, [PERSON] та [PERSON] продали та передали у власність будівлю кафе, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а покупці - [PERSON] та [PERSON] прийняли будівлю кафе в рівних частках, по Ѕ кожний. Номер запису про право власності на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] 19051688, номер запису про право власності на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] 09051808. Виходячи з викладеного, на теперішній час, право власності на вказаний об`єкт зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] . Оскільки відповідачами [PERSON] та [PERSON] , після укладання договору купівлі-продажу будівлі кафе, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вимоги статей 26 та 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не виконано, земля передавалася в оренду по фактичному розміщенню кафе та не цим особам, то відповідно до вимог частини 4 статті 376 ЦК України, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав та просив зобов`язати [PERSON] та [PERSON] знести самочинно побудований об`єкт незавершеного будівництва кафе, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою від 07 серпня 2019 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 25 листопада 2019 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті. 16 грудня 2019 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позов та просила його задовольнити. Суду пояснила, що дійсно 20.04.2005 між міською радою та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір оренди землі, яка знаходиться на адресою: [ADDRESS] та зареєстрована в Державному реєстрі земель за кадастровим номером 1210100000:01:682:0013 строком на п`ятнадцять років, цільове використання якої - комерційна діяльність. 16.02.2017 [PERSON] , [PERSON] продали [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частки об`єкту незавершеного будівництва - кафе, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Номер запису про право власності на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] 19051688, номер запису про право власності на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] 09051808. На теперішній час, право власності на вказаний об`єкт зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] . За таких обставин, представник позивача просила суд задовольнити позов та зобов`язати відповідачів нести самочинно побудований об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також та стягнути судові витрати. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про місце, дату та час судового розгляду справи були сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, не надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, не скористалися правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Треті особи - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, в судове засідання не з`явилися. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням міської ради від 20.04.2005 затверджено проект відведення земельної ділянки, розроблений Дніпропетровським міським управлінням Дніпропетровської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах», та передано земельну ділянку площею 0,0148га (кадастровий номер 1210100000:01:682:0013) [PERSON] та [PERSON] у спільну оренду строком на п`ятнадцять років по фактичному розміщенню кафе за адресою: [ADDRESS] , за рахунок земель, не переданих у власність або користування (а.с.9-10). 16.02.2017 згідно з договором купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В. та зареєстрований в реєстрі за номером 381, [PERSON] та [PERSON] продали у власність будівлю кафе, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а покупці - [PERSON] та [PERSON] прийняли будівлю кафе в рівних частках, по Ѕ кожний. Номер запису про право власності на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] 19051688, номер запису про право власності на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] 09051808 (а.с.11-14). За змістом статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. У вирішенні питання про наявність ознак самовільного зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідним є встановлення наявності у особи, в силу закону, права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування. Отже, самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї. Згідно з частиною 2 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті). Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду (стаття 212 ЗК України). Поряд з цим відповідно до частини 1 статті 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно зі статтею 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Водночас, виходячи з положень статті 377 ЦК України, статей 120, 125 ЗК України та принципу слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, слід дійти висновку, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі, з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні. Договір від 16 лютого 2017 року, на підставі якого [PERSON] та [PERSON] стали власниками об`єкту незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є чинними, доказів визнання його недійсним суду не надано. Тобто, звертаючись до суду із позовом про зобов`язання відповідачів знести самочинно побудований об`єкт незавершеного будівництва, фактично призведе до позбавлення відповідачів права володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, оскільки фактично йдеться про припинення права власності відповідачів шляхом знесення розташованого на цій земельній ділянці об`єкта нерухомості, що суперечить положенням\~Конституції України\~та вимогам законодавства, яке регулює відповідні правовідносини власності в Україні. Згідно зі\~статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Новоселецький проти України" від 22.02.2005, "Федоренко проти України" від 01.06.2006). Відповідачі набули право власності на нерухомість, розташовану на спірній земельній ділянці, на підставі договору купівлі-продажу, який не визнано недійсним. Крім того, земельна ділянка рішенням Дніпровської міської ради передавалася строком на 15 років, який не сплив. Відсутність у відповідачів правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне її зайняття, у тому числі з огляду на правомірність набуття та оформлення у встановленому законом порядку розташованого на ній майна. У таких випадках положення\~статті 212 ЗК України\~застосуванню не підлягають. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду у справі № 902/341/17. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Питання судових витрат вирішено відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed