Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва із вищевказаним позовом до Державного підприємства Київський науково-дослідний інститут ""Буран"", в якому, уточнивши позовні вимоги, просила стягнути з останнього 26 550 грн. 94 коп. суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 38 170 грн. 05 коп. моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 17 квітня 2014 року її було звільнено з посади секретаря керівника Державного підприємства Київський науково-дослідний інститут ""Буран"" відповідно до 38 КЗпП України за власним бажанням, проте останнє в порушення ст. 116 КЗпП України не виплатило позивачу всіх сум, що належать йому в день звільнення. За наведених обставин, [PERSON] вважає, що Державне підприємство Київський науково-дослідний інститут ""Буран"" порушило її трудові права, та просить задовольнити позов в заявлений нею спосіб. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] позов з викладених у ньому підстав, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Державне підприємство Київський науково-дослідний інститут ""Буран"" в судове засідання свого представника не направило, про місце, день і час розгляду справи повідомлене належним чином, про причини неявки представника суду не повідомило. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За викладених підстав, а також враховуючи згоду представника позивача на заочний розгляд справи, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутності сторін на підставі наявних в справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 15 жовтня 2010 року [PERSON] була прийнятий на посаду секретаря керівника Державного підприємства Київський науково-дослідний інститут ""Буран"" (а.с. 3). 17 квітня 2014 року на підставі наказу № 41-к, [PERSON] було звільнено з роботи до ст. 38 КЗпП України (а.с.4). При цьому, Державне підприємство Київський науково-дослідний інститут ""Буран"" розрахунків з [PERSON] в день звільнення не провело й не виплатило всіх належних до сплати позивачу сум. За рохрахунком позивача розмір середнього заробітку за час затримки складає 26 550,94грн. Вказаний розрахунок не викликає сумніву, доказів в підвердження його неправильності відповідачем не надано. За розрахунком позивача період виплати середнього заробітку складає з 18 квітня 2014 року до 05 березня 2015 року , виходячи з середньоденного заробітку 120,14гр. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24 грудня 1999 ""Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"" вбачається, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається з ч. 3 ст. 2 ЗУ ""Про оплату праці"", зокрема, до інших заохочувальних та компенсаційних виплат, належать: виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналізуючи норми ст. 2 Закону України ""Про оплату праці"" та ст. 117 КЗпП України, слід дійти висновку про те, що відносини стосовно виплати заробітної плати за своєю правовою природою є трудовими, а за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Як вбачається зі змісту ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження відсутності вини у діях Державного підприємства Київський науково-дослідний інституту ""Буран"" щодо не проведення останнім своєчасного розрахунку із позивачем, відповідачем не надано. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, ст. 2371 КЗпП України позовні вимоги [PERSON] про стягнення з Державного підприємства Київський науково-дослідний інститут ""Буран"" моральної шкоди підлягають задоволенню частково в розмірі 3 817 грн. 00 коп., в узагальненому вигляді моральних страждань, оскільки в судовому засіданні встановлено, що внаслідок несвоєчасного розрахунку позивач зазнав душевних страждань у зв'язку з цим. При цьому визначений розмір компенсації відповідатиме вимогам розумності та справедливості з огляду на характер правовідносин та ступінь та тривалість цих страждань. Доказів та розрахунків в обґрунтування моральної шкоди в розмірі 38 170 грн. 05 коп. позивачем не надано. За наведених обставин суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Державного підприємства Київський науково-дослідний інститут ""Буран"" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і виплати моральної шкоди, є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню. Оскільки позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню і остання відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ ""Про судовий збір"" звільнена від сплати судового збору, то відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з Державного підприємства Київський науково-дослідний інститут ""Буран"" підлягає стягненню в дохід держави 265 грн. 50 коп. та 243 грн. 60 коп. судового збору. Враховуючи викладене,

Outcome: partial