Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

02 березня 2020 року представник [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] адвокат Заріцький С.М. звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках грошові кошти у розмірі 24635 гривень 54 копійки та судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла рідна тітка позивачів [PERSON] , яка постійно проживала разом зі своєю сестрою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] заповіту не складала, тому спадщину, що складалася з житлового будинку та земельної частки (паю) відповідно до діючого на той час законодавства фактично прийняла її рідна сестра - [PERSON] , яка продовжувала проживати в спадковому будинку та користуватися земельною ділянкою, тобто вступила в управління та володіння спадковим майном. У 2013 році відповідач [PERSON] , маючи злочинний умисел на заволодіння чужим майном, а саме земельною часткою (пай), що належала [PERSON] , площею 2,95 га, звернулася до Піщанського районного суду Вінницької області з позовом про встановлення факту проживання зі спадкодавцем не менше 5 років. У позовній заяві та своїх поясненнях [PERSON] вказала неправдиві відомості про те, що вона проживала із [PERSON] з 1996 року до часу її смерті [INFO] в домогосподарстві по [ADDRESS] , а також те, що її чоловік являється племінником [PERSON] . Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 03.12.2013 року позов [PERSON] було задоволено та встановлено факт, що [PERSON] та померла [INFO] [PERSON] проживали разом та вели спільне господарство більше п`яти років, однак [PERSON] пропустила строк звернення із заявою про прийняття спадщини, тому нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину до майна померлої [INFO] [PERSON] . У січні 2014 року відповідач звернулася до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 13.03.2014 року позов було задоволено та визнано право власності [PERSON] на спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме: земельну частку (пай) площею 2,95 умовних кадастрових гектарах, що належала померлій на підставі сертифіката на право власності на земельну частку(пай) серії ВН0149774. Безпідставно отримавши земельний пай, [PERSON] , з метою отримання прибутків, у 2014 році уклала з ТОВ «Зернятко-Південь» договір оренди земельної ділянки. Відповідач [PERSON] , незаконно заволодівши чужим майном, порушила право позивачів на отримання спадщини. Після того, як позивачам стали відомі обставини незаконного заволодіння відповідачем земельною ділянкою, вони оскаржили незаконні судові рішення, які були скасовані судом апеляційної інстанції. Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 21.06.2019 року було скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 2,95 умовних кадастрових гектара та в порядку спадкування за законом визнано право власності позивачів на земельний пай. Безпідставно заволодівши чужим майном та передавши його в оренд,у [PERSON] за період з 2014 року по 2018 рік отримала дохід у розмірі 24 636,54 гривень, що підтверджкється листом ТОВ "Зернятко-Південь" №140 від 12.11.2019 року про отримані [PERSON] грошові кошти згідно договору оренди земельної ділянки. Відтак, вбачається, що [PERSON] збагатилася за рахунок позивачів поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. На пропозицію добровільно повернути незаконно отримані доходи відповідач не відреагував, що змусило позивачів звернутися до суду. Позивач [PERSON] та представник позивачів - адвокат Заріцький С. М., будучи присутніми в судовому засіданні в режимі відеоконференції з приміщення Вишгородського районного суду Київської області, позовні вимоги підтримали повністю, просили суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала. Третя особа ТОВ «Зернятко-Піщанка» свого уповноваженого представника в судове засідання не направила, письмові пояснення щодо позову не подала. Таким чином, судом вжиті належні заходи для повідомлення учасників про розгляд справи та реалізації ними права судового захисту своїх прав та інтересів. Суд, заслухавши учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вивчивши правові норми, що регулюють дані правовідносини, приходить до переконання, що позовну заяву слід задовольнити повністю з наступних підстав. Відповідно до ч.1. ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних, підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до абз.3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до абз. 6 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 "Про судове рішення в цивільній справі", у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. При цьому суд враховує, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Таким чином, враховуючи, що відповідач позов визнала, визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, беручи до уваги, що положеннями ст. 1214 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у зв`язку з безумовним визнанням заявлених вимог відповідачем, за наявності законних на те підстав, оскільки це не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси третіх осіб. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по справі суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В частині 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України "Про судовий збір" від 08.07.2011 № 3674 - VI (далі - Закон "Про судовий збір"). Відповідно до частини 1 статті 1 Закону "Про судовий збір", судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Відповідно до п.п.1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про судовий збір", за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою має бути сплачено судовий збір в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно положень ч. 1 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" , судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до ч. 7 ст. 6 Закону України "Про судовий збір" у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом. Відповідно до положень ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік», з 01 січня 2020 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб в розмірі 2102 гривні. Таким чином, розмір судового збору, який підлягав спаті кожним позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом становив 840 гривень 80 копійок. На підставі вищевикладеного, враховуючи задоволення позовних вимог в повному обсязі та надання позивачами лише доказів понесення витрат на сплату судового збору, беручи до уваги, що доказів понесення інших судових витрат суду не надано, а до закінчення судових дебатів представником позивачів заявлено про надання протягом п`яти днів після ухвалення рішення доказів понесення витрат на правничу допомогу, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачів судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок, який підлягав сплаті кожним позивачем при зверненнні до суду із вказаним позовом. Враховуючи клопотання представника позивачів про надання протягом п`яти днів після ухвалення рішення доказів понесення витрат на правничу допомогу, суд вважає за необхідне для вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу відповідно до положень ст. 246, ст. 265 ЦПК України призначити окреме судове засідання, про дату, час і місце його проведення якого вказати в резолютивній частині рішення суду. На підставі наведеного та

Outcome: approved