Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

У липні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька. Свої вимоги мотивувала тим, що [INFO] у неї та [PERSON] народився син - [PERSON]. З липня 2002 року відповідач своїх батьківських обов'язків не виконує. Окрім того, що Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, він ще й вчиняє перешкоди для нормальної життєдіяльності сина, а саме заважає нормальному спілкування сина з дідусем та бабусею, а також позбавляє дитину можливості нормально розвиватися, подорожувати та оздоровлюватися. Так, Позивач неодноразово зверталася до відповідача із проханням оформити нотаріальний дозвіл на тимчасовий виїзд сина разом із матір'ю за кордон, а саме до Швеції для відвідування дідуся і бабусі. Проте щоразу Позивач чула від Відповідача лише безпідставні відмови, що і змусило її звернутися з даним позовом. В своїх останній редакції позовних вимогах просила надати дозвіл на виїзд за межі України [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], без нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON] до Швеції на період з 29.12.2014 р. по 11.01.2015 р., а також на період з 01.06.2015 р. по 31.08.2015 р. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав з викладених в позові підстав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. Третя особа Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, надіслало до суду лист про розгляд справи у відсутність його представника, та просив рішення прийняти з урахуванням інтересів малолітньої дитини та чинного законодавства України (а.с. 33). Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] (а.с. 41). Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Проте, діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Позивач не довела дійсного наміру на тимчасовий виїзд дитини за кордон, не надала жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дитини за кордон, тобто того, що саме дідусь та бабуся проживають за кордоном, що дитина потребує оздоровлення. Посилання Позивача в обґрунтування задоволення поданого позову на те, що Відповідач її шантажує та відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон до її батьків, а також те, що Відповідач не виявляв бажання для побачень із сином, не телефонував сину та всіляко ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків, а тому Позивач не має можливості отримувати від Відповідача одноразові дозволи на виїзд за кордон дитини, суд вважає безпідставним та недоведеним. Доказів того, що Відповідач на вимогу Позивача відмовляється надати певний дозвіл на виїзд за кордон дитини, Позивачем також не надано. З матеріалів справи вбачається, що Відповідач в 2003 році оформив заяву про надання згоди на виїзд на постійне проживання дитини до Швеції (а.с. 73), 20 червня 2014року Відповідачем оформлена заява про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини до Королівства Швеції з 01.07.2014 р. по 31.08.2014 р. у супроводі Позивача (а.с. 72). Окрім того, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги Позивача необґрунтованими та недоведеними, а тому не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed