Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач 7 Державний пожежно-рятувальний загін ГУ Державної служби з надзвичайних ситуацій у Донецькій області звернувся із позовом до [PERSON] в якому просив суд визнати його таким, що втратив право користування службовою квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач є власником будинку [ADDRESS] , в якому розташована службова квартира [ADDRESS] . Відповідач по справі [PERSON] відповідно до Наказу ГУ МНС України в Донецькій області № 34 від 10.04.2012 року будучи працівником зазначеного управління, на підставі ордеру № 2667 від 28.05.2012 року отримав зазначену службову двокімнатну квартиру, житловою площею 27,1 кв.м, для тимчасового використання. Після чого, 06.10.2014 року звільнився з 7 ДПРЗ ГУ ДСНС в Донецькій області за власним бажанням, в зазначеній квартирі не проживає без поважних причин декілька років, плату за користування житлом не здійснює, його місце проживання не відоме, чим заважає позивачу в реалізації його права власника будинку. Звернув увагу, що відповідач має у приватній власності однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Отже, посилаючись на вказані обставини та положення Постанови Ради Міністрів Української СРСР № 37 від 04.02.1988 року «Про службові приміщення», положення ст. 124 ЖК України позивач, просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним службовим приміщенням (а.с. 2-4). Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 24.11.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 03.03.2021 року витребувано з архівного відділу Мар`їнської РДА рішення про видачу ордеру на житлове приміщення передане [PERSON] . Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 06.04.2021 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду. При розгляді справи, представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, пояснила, що 7 ДПРЗ ГУ ДСНС в Донецькій області є юридичною собою, на праві оперативного управління йому належить житловий будинок [ADDRESS] , в якому розташована службова квартира [ADDRESS] . Відповідач, [PERSON] , який працював з 2002 року у вказаній установі отримав спірну двокімнатну квартиру у тимчасове користування на підставі ордеру, виданого виконавчим комітетом Красногрівської міської ради. У жовтні 2014 року звільнився за власним бажанням, його місце перебування не відоме, витрати з утримання квартири не здійснює, має на праві приватної власності іншу квартиру, що знаходиться у місті Красногорівка, а вказана спірна квартира необхідна позивачу для надання її в користування іншим працівникам, що потребують поліпшення житлових умов. Правом на уточнення позовних вимог позивач та його представник не скористались, просили позов задовольнити та визнати відповідача, таким, що втратив право користування вищевказаною службовою квартирою. Відповідач [PERSON] про час та місце судового розгляду неодноразово повідомлений в установленому законом порядку через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (на сторінці Мар`їнського районного суду Донецької області) в поряду ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» від 12.08.2014 року № 1632-VII, до суду не з`явився, про причини неявки суд не сповістив. Надіслав до суду заяву ЕП 2319/21, в якій не заперечував проти позовних вимог, розгляд справи просив проводити за його відсутності. Судові повістки про виклик [PERSON] повернулись до суду із позначкою «адресат відсутній за вказаної адресою, за закінченням терміну зберігання» (а.с. 43, 44, 87, 97). Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Положеннями ч. 1 ст. 13, ч. 2 ст. 264 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Частиною восьмою ст.\~178\~ЦПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 191 ЦПК України. З рішення виконавчого комітету Красногорівської міської ради Мар`їнського району Донецької області № 265 від 27.05.2005 року, довідки Красногорівської міської ради Мар`їнського району Донецької області від 11.01.2013 року № 32, технічного паспорту на комплекс споруд по [ADDRESS] від 05.05.2006 року, витягу з Державного реєстру речових праві від 29.05.2019 року встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] з квартирами [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , який перебуває на балансі районного відділу Головного управління МНС України включено до службових приміщень. Вказані квартири є службовими. Право власності на вказаний комплекс споруд зареєстровано за державою в особі Державної служби з надзвичайних ситуації. Правокористувачем на праві оперативного управління є 7 Державний пожежно-рятувальний загін (а.с. 13, 17, 31-63, 65, 66, 79). Випискою з протоколу № 2 від 05.03.2021 року спільного засідання житлової комісії та керівництва Мар`їнського РВ ГУ МНС, рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 07.02.2011 року, наказу ГУ МНС в Донецькій області від 10.04.2012 року № 34, ордеру на житлове приміщення від 28.05.2012 року № 2667 встановлено, що відповідачу [PERSON] командиру відділення ППЧ - 115 Мар`їнського РВ ГУМНС в Донецькій області, що працює в зазначений установі з 01.04.2002 року у зв`язку із сімейними обставинами надано службову двокімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 27, 1 кв.м. для тимчасового використання (а.с. 7, 8 78, 79, 80-81). Особовою карткою відповідача, наказом 7 ДПРЗ ДСНЗ в Донецькій області від 01.06.2013 року відповідача [PERSON] переведено до вказаної установи з 7 ДПРЗ ГУ МНС в Донецькій області, після чого, на підставі його заяви звільнено за власним бажанням за наказом № 122 від 06.10.2014 року. Загальна вислуга років його роботи складає 12 років 6 місяців 6 днів (а.с. 5, 9,10, 64, 76, 99). Відповідно до довідки № 102 від 23.10.2020 року слідує, що наказом МНС України від 25.02.2012 року № 860, 115 професійна пожежна частина ліквідована, натомість утворено 96 пожежну частину, що входила до складу 7 ДПРЗ ГУ МНС в Донецькій області та 22.05.2013 року перейменований у 7 ДПРЗ ГУ ДСНС в Донецькій області (а.с. 20, 99). Згідно актів обстеження відомчої житлової площі від 17.08.2020 року, 18.09.2020 року, 23.09.2020 року, від 13.10.2020 року за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] у спірному службовому приміщенні у вказані квартирі не проживає з 2014 року (а.с. 12, 21-23). На праві приватної власності за відповідачем [PERSON] зареєстровано квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира належить відповідачу на підставі договору-купівлі продажу за № 769, посвідченого Красногорівською міської державною нотаріальною конторою 25.03.1996 року, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав від 10.09.2020 року (а.с. 18). За змістом положень ст. 47 Конституції України, ст.\~9\~ЖК України кожен має право на житло і ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до\~абз.\~4\~п.\~11Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року, суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї зазначеної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст. 107 ЖК України. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», п. 42, 43, 44 рішення, рішення від 17.10.2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, підпункт "б" пункту 148 та пункт 155). Позивач, на підтвердження заявлених позовних вимог посилається на акти обстеження відомчої\~житлової площі\~(а.с.\~12,\~21-23),\~відповідно до\~яких [PERSON] ,\~з 2014\~року не\~проживає у\~спірному службовому\~житлі,\~проте у\~зазначених актах про причини відсутності відповідача у спірному житлі не йдеться, а тому вони не можуть вважатися належними та допустимими доказами неповажності причин відсутності відповідача у спірному житлі починаючи із 2014 року. Наведені обставини\~свідчать про\~недоведеність позивачем\~факту не\~проживання [PERSON] \~у спірному\~житлі без\~поважних причин, що є визначальним при вирішенні позову до наймача. Поряд із цим, вимоги позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування службовим житлом заявлено із посиланням на положення ст. 124 ЖК УРСР та Постанову Ради Міністрів Української СРСР № 37 від 04.02.1988 року «Про службові приміщення». При цьому, позивач обґрунтував свої вимоги тим, що [PERSON] звільнений за власним бажанням, а зазначене службове житло ним не звільнено і на даний час. Із змісту положень ст. 123 ЖК України порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 106 цього Кодексу. Відповідно до ст. 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Згідно положень ч. 2 ст. 125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Пунктами 34, 35 Постанови Ради Міністрів Української СРСР № 37 від 04.02.1988 року «Про службові приміщення» передбачено, що робітники і\~службовці,\~що припинили\~трудові відносини\~з підприємством,\~установою,\~організацією,\~а також\~громадяни,\~які виключені\~з членів\~колгоспу або\~вийшли з\~колгоспу за\~власним бажанням,\~підлягають виселенню\~з службового\~жилого приміщення\~з усіма\~особами,\~які з\~ними проживають,\~без надання\~іншого жилого\~приміщення.\~Виселення провадиться\~в судовому\~порядку без іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у пункті 34 цього Положення, не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Порядок визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням регулюється ст. ст. 71, 72, 107 ЖК України. Проте, положення ст. 124 ЖК України встановлюють загальні правила виселення з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований у спірному службовому житловому приміщенні та його загальна вислуга роботи складає 12 років 6 місяців 6 днів (а.с. 5, 99). Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку про те, що підстав для визнання відповідача таким, що втратив право на користування спірним жилим приміщенням відповідно до вимог ст. 124 ЖК України не має, а позивач не заявляв вимоги про виселення відповідача із службового жилого приміщення. Суд, виходячи з принципу диспозитивності (ч. 1 ст. 13 ЦПК України), не має права з власної ініціативи змінювати предмет і підстави позову при винесенні рішення, оскільки виключно позивачу належить право вибору характеру своїх процесуальних дій. Доводи представника позивача про те, що відповідач має на праві приватної власності квартиру (а.с. 18) не заслуговують на увагу, оскільки позов заявлено із посиланням на положення ст. 124 ЖК, що регулює правовідносини пов`язані із виселенням із службового жилого приміщення. Доводи представника позивача про те, що [PERSON] підлягає визнанню таким, що втратив право користування житловим приміщенням із посиланням на висновок Великої Палати Верховного Суду по справі № 653/1096/16-ц від 04.07.2018 року, не заперечував про задоволення позову є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вказаний висновок стосується вирішення правової проблеми про застосування позовної давності до позовів про виселення, а визнання у даній справі позову відповідачем суперечить вищевикладеним вимогам закону. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволення позову про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування спірною службовою квартирою. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed