Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

У липні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання ідеальних часток у майні подружжя, в якій прохав визнати ідеальні частки у нерухомому майні, залишивши майно в спільній частковій власності. 7 вересня 2017 року позивач доповнив позов вимогою про визнання за [PERSON] право власності на гараж, веранду та терасу, а за [PERSON] визнання права власності на 59/100 житлового будинку № 29, розташованого по вул. Синявського смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області. 22 вересня 2017 року позивач доповнив вимогою про визнання спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] гаража та житлового будинку № 29 з верандою, розташованих по вул. Синявського смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22 вересня 2017 року залишено без розгляду вимоги про визнання ідеальних часток у нерухомому майні, визнання за [PERSON] права власності на гараж, веранду та терасу, а за [PERSON] визнання права власності на 59/100 житлового будинку № 29, розташованого по вул. Синявського смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області. У втретє поданому суду викладенні позовної заяви позивач мотивував свої вимоги тим, що він проживав однією сімєю з відповідачем з 1 березня 1998 року по 6 квітня 2004 року, шлюб між ними був укладений 6 квітня 2004 року. У листопаді 2002 року вони за спільні кошти: його, отримані від проданого будинку, та кошти відповідача придбали 59/100 житлового будинку № 29, розташованого по вул. Синявського смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області. Проживаючи там, вони побудували біля будинку веранду, терасу, гараж. На прибудови він витратив 23000 грн., однак нерухоме майно було зареєстровано на відповідача, поскільки він хворів та знаходився у лікарні. За час їхнього проживання він працював на посаді директора управління № 5 КГП «Автомобіліст», потім там же електриком, звідки мав дохід, який використовував на будівництво та благоустрій будинку, відповідач же ніде не працювала та не мала доходу. Вважає житловий будинок з господарським будівлями обєктом права спільної сумісної власності сторін. У судовому засіданні позивач надав пояснення про те, що він разом з позивачем придбав будинок у [PERSON] за 2000 доларів США, при цьому це були кошти відповідача. Він продав будинок по вул. Лермонтова, 23 та за кошти виручені від його продажу придбав свині та бички. За свої власні кошти він у 2002 році побудував гараж, а у 2003 році веранду та терасу до будинку. Ці всі прибудови були здійснені до шлюбу, на даний час ці обєкти не введені в експлуатацію і не зареєстровані. У 2006 році він за власні кошти придбав шифер, який використав на покриття веранди, гаражу та тераси. Представник позивача підтримав вимоги позивача. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, пояснив, що участі у купівлі будинку позивач не приймав. Відповідач придбала будинок за власні кошти у розмірі 2000 доларів США, які отримала як плату за вартість частини квартири від свого колишнього чоловіка [PERSON]. Позивач тільки побудував гараж та прибудови до будинку. Позивач немає прав на майно, побудоване до 2004 року, оскільки будівлі не введені в експлуатацію. Також зазначив, що позивач претендує на весь придбаний будинок, незважаючи на те, що відповідачем придбано за договором купівлі-продажу тільки 59/100 його частин. Гараж та веранда не являються окремо визначеним майном. Вислухавши думки учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що в період спільного проживання однією сім'єю, але не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачем [PERSON], [PERSON] придбала 59/100 частин житлового будинку № 29, розташованого по вул. Синявського смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з продавцем\~\~\~\~[PERSON] та посвідченого 8 листопада 2002 року державним нотаріусом Арбузинської державної нотаріальної контори Миколаївської області [PERSON] 5 грудня 2002 року вона зареєструвала право власності на вказану частину будинку в Арбузинському БТІ. Відповідно до рішень виконавчого комітету Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області за №100 від 16.12.2002 року та за № 33 від 8 квітня 2003 року [PERSON] надано дозвіл на будівництво гаража, веранди та тераси до будинку № 29, розташованого по вул. Синявського смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області. 6 квітня 2004 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1\~ст. 58 Конституції України) норми\~Сімейного кодексу України\~застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність»,\~ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст.\~17, ст.\~18, п. 2 ст.\~17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п. 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»). Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в у постанові від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету; 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна набутого сім'єю,\~слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Враховуючи викладене, а також те, що обидві сторони не заперечують тієї обставини, що спірний житловий будинок був придбаний у 2002 році за особисті кошти відповідача, у цей час сторони спільно проживали, однак не перебували у зареєстрованому шлюбі, суд приходить до висновку, що 59/100 частин житлового будинку № 29, розташованого по вул. Синявського смт. Костянтинівка Арбузинського району Миколаївської області на момент свого придбання не може вважатися спільною сумісною власністю. Відповідно до\~ст. 25 КпШС України\~якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. У відповідності до положень\~ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно роз'яснень п. 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому позивач, зазначаючи про істотне збільшення вартості домоволодіння за рахунок особистих коштів, надав суду як докази по справи квитанції про придбання будівельних матеріалів та інші. Квитанції за № 206 від 2 жовтня 2003 року та від 5 лютого 2003 року про сплату витрат на публікацію оголошення про втрату пенсійного посвідчення у розмірі 10 грн. та за надання довідки у розмірі 10 грн. суд не приймає до уваги, оскільки вони не мають ніякого значення по справі. Квитанції № 77/1 та №31, копії яких знаходяться на а.с.28, квитанцію про придбання блоків, копія якої знаходиться на а.с. 30 суд також не приймає до уваги як належний доказ, оскільки у оглянутих судом їх оригіналах містяться виправлення у датах їх видачі. Також суд не бере до уваги квитанцію за № 283 та два талони на отримання бетону, копії яких знаходяться на а.с.29, оскільки згідно них придбано бетон за 6-7 років до придбання будинку. Таким чином, доведеними є витрати: 20.05.2004 року на придбання бетону на суму 3853 грн., 21.06.2004 року на придбання керамзиту на суму 3600 грн., 25.05.2004 року на придбання воріт до гаражу, 10.04.2003 року блоків та цементу на суму 26600 грн., 16.10.2006 року на придбання 86 листів шиферу на суму 860 грн., 24 лютого 2004 року на придбання 5 плит. Витрати, здійснені 10.04.2003 року на придбання блоків та цементу на суму 26600 грн., а також 24 лютого 2004 року на придбання 5 плит не можуть слугувати доказами істотного збільшення вартості майна, оскільки вони були здійснені до укладення шлюбу. Однак ст. 25 КпШС визначено, що майно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя, яке було власністю одного з подружжя, якщо саме за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності. Разом з тим зі слів позивача у період шлюбу, зазначені у квитанціях бетон та керамзит використовувалися на будівництво паркану, залиття подвіря, а шифер - на покрівлю веранди, тераси та гаража. Як роз'яснив Верховний Суд України у п.п. 5,12\~Постанови Пленуму "Про практику застосування судами законодавства про, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" від 04 жовтня 1991 року № 7, будинок, що належав одному з подружжя, може бути визнаний за\~ст. 25 КпШС України\~(яка аналогічна\~ст. 62 СК України) спільним майном подружжя якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових чи грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому, на суму вартості будинку до його поліпшення збільшується частка сторони, якій він належав, в тому числі і в тому випадку, якщо суд відступає від рівності часток подружжя. Спорудження господарських будівель (сараїв, гаражів, тощо) не є підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки у праві власності на будинок. Таким чином, витрати позивача на спорудження гаражу, паркану та залиття подвіря не можуть бути підставою для збільшення встановленого раніше розміру частки у праві власності на будинок. Як вбачається з пояснень позивача і не оспорюється представником відповідача, у період шлюбу, на побудованих до шлюбу веранді та терасі житлового будинку, позивач здійснив покриття даху шифером. Інших доказів своєї участі у збільшенні цінності будинку позивач суду не надав. Згідно роз'яснень п. 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11 збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому саме по собі збільшення ціни, за яку майно було продано, порівняно із ціною, за яку його було придбано, не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна об'єкта. З урахуванням викладеного та того, що позивачем не доведено збільшення вартості придбаного відповідачем житлового будинку внаслідок покриття шифером веранди і тераси та істотність такого збільшення, суд вважає, що підстави для визнання спірного майна спільним майном подружжя відсутні, у звязку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed