Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

Дніпровська міська рада звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ТОВ «Паритет», [PERSON], [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Павловська Г.О. про визнання недійсним правочинів, скасування державної реєстрації права власності, про звільнення земельної ділянки шляхом знесення громадського будинку. В обґрунтування своїх вимог Дніпровська міська рада зазначила, що заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2015 року за ТОВ «Паритет» визнано право власності на громадський будинок літ.-А-1, площею 52,14 кв.м., який складається з приміщення 1-1 торгівельна зала площею 42,64 м.кв., приміщення 1-2 підсобне приміщення площею 5,60 кв.м., 1-3 підсобне приміщення 3,90 м.кв., і розташований за адресою: [ADDRESS] без додаткового акту вводу в експлуатацію. На підставі цього рішення 18 лютого 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ТОВ «Паритет» зареєстровано право власності на зазначений об'єкт нерухомості, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 855219812101, номер запису про право власності 13359878. В подальшому рішенням апеляційної інстанції заочне рішення Бабушкінського районного суду місті Дніпропетровська було скасоване і у задоволенні вимог ТОВ «Паритет» до [PERSON] про визнання права власності - відмовлено. Між тим, відповідно до договору купівлі-продажу від 02 лютого 2017 року [PERSON] придбала у ТОВ «Паритет» 1/2 частину громадського будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 855219812101, номер запису про право власності 18829453, а за договором купівлі-продажу від 02 лютого 2017 року [PERSON] придбав у ТОВ «Паритет» 1/2 частину цього громадського будинку, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 855219812101, номер запису про право власності 18829395. За викладених обставин позивач просив суд визнати недійсними зазначені договори купівлі-продажу про відчуження на користь відповідачів по 1/2 частині громадського будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. скасувати відповідні записи про право власності відповідачів на зазначене майно; зобов'язати ТОВ «Паритет» звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 67 кв.м (0,0067 га), яка розташована за адресою: [ADDRESS], привівши її у стан придатний для використання шляхом знесення, розміщеного на ній одноповерхової капітальної будівлі. Представник позивача в судове засідання не з'явився, згідно наданої заяви просив справу розглянути за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав (а.с. 138). Відповідачі, які були викликані у судове засідання за місцем своєї реєстрації, в судове засідання не з'явились, ніяких заяв та клопотань до суду не надіслали. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч.3 ст.211, ст.ст. 280, 281,282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін і їхніх представників та без фіксування процесу технічними засобами. Справа розглянута відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29 квітня 2015 року за ТОВ «Паритет» визнано право власності на громадський будинок літ.-А-1, площею 52,14 кв.м., який складається з приміщення 1-1 торгівельна зала площею 42,64 м.кв., приміщення 1-2 підсобне приміщення площею 5,60 кв.м., 1-3 підсобне приміщення 3,90 м.кв., і розташований за адресою: [ADDRESS] без додаткового акту вводу в експлуатацію (а.с. 17-18). На підставі цього рішення 18 лютого 2016 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ТОВ «Паритет» зареєстровано право власності на зазначений об'єкт нерухомості, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 855219812101, номер запису про право власності 13359878 (а.с. 15). 02 лютого 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за реєстровим № 38 був посвідчений договір купівлі-продажу, за яким ТОВ «Паритет» продало, а [PERSON] придбав 1/2 частину громадського будинку літ.-А-1, площею 52,14 кв.м., який складається з приміщення 1-1 торгівельна зала площею 42,64 м.кв., приміщення 1-2 підсобне приміщення площею 5,60 кв.м., 1-3 підсобне приміщення 3,90 м.кв., розташованого за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 855219812101, номер запису про право власності 18829395 (а.с. 14-15, 26-29). Крім того, 02 лютого 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за реєстровим № 41 був посвідчений договір купівлі-продажу, за яким ТОВ «Паритет» продало, а [PERSON] придбала 1/2 частину громадського будинку літ.-А-1, площею 52,14 кв.м., який складається з приміщення 1-1 торгівельна зала площею 42,64 м.кв., приміщення 1-2 підсобне приміщення площею 5,60 кв.м., 1-3 підсобне приміщення 3,90 м.кв., розташованого за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 855219812101, номер запису про право власності 18829453 (а.с. 14-15, 22-25). Також судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року заочне рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська скасовано в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Паритет» до [PERSON], а саме: в частині визнання права власності за ТОВ «Паритет» права власності на громадський будинок літ.-А-1, площею 52,14 кв.м., який складається з приміщення 1-1 торгівельна зала площею 42,64 м.кв., приміщення 1-2 підсобне приміщення площею 5,60 кв.м., 1-3 підсобне приміщення 3,90 м.кв., і розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19-21). При цьому ТОВ «Паритет» не вів спірний об'єкт нерухомого майна у встановленому порядку в експлуатацію. Визнання ж права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами Цивільного кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено. Отже, у відповідності до чинного законодавства України у ТОВ «Паритет» не виникло право власності на громадський будинок літ.-А-1, площею 52,14 кв.м., який складається з приміщення 1-1 торгівельна зала площею 42,64 м.кв., приміщення 1-2 підсобне приміщення площею 5,60 кв.м., 1-3 підсобне приміщення 3,90 м.кв., і розташований за адресою: [ADDRESS], а отже й право на його відчуження [PERSON] і [PERSON] не виникло. Рішенням Дніпропетровської міської ради № 34/18 «Про організацію здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель у місті» від 14 липня 2004 року та рішенням № 18/15 «Про обсяг і межі повноважень районних у місті рад та їх виконавчих органів» від 18 лютого 2004 року, повноваження по здійсненню самоврядного контролю за використанням та охороною земель покладено на виконавчі комітети районних у місті рад (а.с. 44-72, 75). Виконавчим комітетом Соборної районної у місті Дніпрі ради було проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства. За результатами перевірки був складений відповідний акт перевірки дотримання земельного законодавства районної комісії по самоврядному контролю за використанням та охороною земель, додержанням земельного та екологічного законодавства № 4 від 25 січня 2018 року (а.с. 40-43), яким встановлено, що на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] розташований заклад громадського харчування кондитерська «Granaio», орієнтовною площею 67 кв.м. На момент перевірки договір оренди землі, Державний акт на право приватної власності на землю під будівлю, інші документи, що надають право на користування земельною ділянкою не надано. Окрім, того, відповідно до рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 червня 2017 року, яке набрало законної сили, встановлено, що на момент прийняття рішення судом першої інстанції стосовно визнання права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS], не був введений в експлуатацію у встановленому законом порядку, правовстановлюючі документи на нерухоме майно відсутні, нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці, документи на право власності або користування якою також відсутні. Враховуючі вищевикладене вбачаються ознаки порушення ст. ст. 124, 125, 126 Земельного кодексу України, а саме: користування земельної ділянки без належним чином оформлених документів. Актом Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради про обстеження земельної ділянки № 7/8-0118 від 11 січня 2018 встановлено, що на земельній ділянці по [ADDRESS] розташовано одноповерхову капітальну будівлю. Площа земельної ділянки орієнтовно 0,0100 га (а.с. 33-38). В листі Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради №9/9 від 22 січня 2018 зазначено, що за вищевказаною адресою знаходиться одноповерховий громадський будинок нежитлового призначення, площею 52,14 кв.м., який було збудовано у 2015 році, власником об'єкту нерухомого майна є ТОВ «Паритет», який 02 лютого 2017 продав цей об'єкт нерухомості іншім власникам: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 20). Відповідно до ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Правовідносини, що виникли між сторонами законодавчо врегульовані наступним чином. Відповідно до ст. 143 Конституції України органи місцевого самоврядування вирішують питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції. Згідно зі ст. 144 Конституції України та ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування при виконанні своїх функцій приймають рішення, які є обов'язковими для виконання на відповідній території. Відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Статтею 16 зазначеного Закону встановлено, що міська рада здійснює управління майном та фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах, та несе відповідальність перед громадою. Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб'єкта власності - народу України, територіальної громади власників землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Такий висновок випливає з положень статей 13,14,140,142,143 Конституції України, статей 80,84,123,124,127,128 Земельного кодексу України, якими врегульовано порядок розпорядження землею. Україна є демократичною, правовою державою, в якій визнається і гарантується місцеве самоврядування що є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України (стаття 1,7, частина перша статті 140 Основного закону України). Згідно зі статтею 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України, земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого це право здійснюють органи державної влади і органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією, іншими законодавчими актами України. Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, але не виключно розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність та користування громадян та юридичних осіб відноситься до повноважень міської ради. Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю. Згідно п. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Так, відповідно до ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Положеннями ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Територіальна громада здійснює місцеве самоврядування в порядку, встановленому законом, безпосередньо або через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території (частина третя статті 140, частина перша статті 144 Основного Закону України). Акти органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Предметом відання місцевого самоврядування є не будь-які питання суспільного життя, а питання місцевого значення, перелік яких визначено Конституцією України та Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Зокрема, згідно з цим законом до питань місцевого значення належить регулювання сільськими, селищними, міськими радами земельних відносин відповідно до закону (пункт 34 частини першої статті 26). Системний аналіз положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (частини першої статті 10, статей 16, 17, 18, 25, 26 та інших) свідчить що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб'єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Як суб'єкти владних повноважень органи місцевого самоврядування вирішують в межах закону питання в галузі земельних відносин. Відповідно до статті 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст є комунальною власністю. Згідно з вимогами ч.1 статті 116 Земельного кодексу України, відповідно до якої громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель комунальної власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст. 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на землю або право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно з ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків. Пунктом 34 ч.1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин вирішується виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Це є виключною компетенцією міської ради. Отже, правовою основою для укладення договору оренди земельної ділянки і отримання права на оренду земельної ділянки є рішення органу місцевого самоврядування. Відповідно до вимог Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна (затверджено Наказом Держбуду України 24 травня 2001 № 127, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001р. за N 582/5773), самочинно збудовані будинки або прибудови до будинків, господарські будівлі (прибудови), торговельні, господарські кіоски та павільйони, металеві гаражі, підлягають технічній інвентаризації з включенням їх у планові та інші матеріали. У даному випадку на встановлений громадський будинок, розповсюджується режим нерухомого майна, адже така споруда підлягає обов'язковій технічній інвентаризації з включенням у відповідні планові матеріали. Згідно із ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельних ділянок - це будь-які дії особи, які свідчать про фактичне використання не наданої їй земельної ділянки чи намір використовувати земельну ділянку до встановлення її меж у натурі (на місцевості) до одержання документа, що посвідчує право на неї. Будь-яких рішень органів місцевого самоврядування про надання дозволу на розміщення такого громадського будинку, органами місцевого самоврядування не приймались, підтвердженням цього є відповідь № 4/11-52 від 18 січня 2018 року Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради. Згідно із ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Законом України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" визначено поняття самовільного зайняття земельної ділянки та зазначено, що це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Статтями 212 та 211 Земельного кодексу України передбачені умови повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та відповідальність за порушення земельного законодавства. Так відповідно до ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Згідно з ст. 211 ЗК України за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що без будь-якої на те правової підстави здійснене ТОВ «Паритет» будівництво громадського будинку є самочинним та підлягає знесенню. Виходячи із змісту ст. 376 ЦК України позов про знесення самочинного будівництва споруди може бути пред'явлений будь-якою особою, яка вважає, що самочинне будівництво порушує його права, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво за її рахунок. Оскільки, самочинне будівництво здійснено саме ТОВ «Паритет» то знесення громадського будинку за адресою: [ADDRESS] підлягає знесенню саме товариством за його рахунок. Таким чином у розумінні ст. 376 ЦК України є всі законні підстави для задоволення позовної заяви Дніпровської міської ради в частині звільнення спірної земельної ділянки та приведення її у попередній стан. Порушення інтересів держави полягає у тому, що власник землі - держава, в особі Дніпровської міської ради, не може вільно розпоряджатися вказаною земельною ділянкою. Враховуючи, що підставою для реєстрації за ТОВ «Паритет» права власності на громадський будинок літ.-А-1, площею 52,14 кв.м., який складається з приміщення 1-1 торгівельна зала, площею 42,64 м.кв., приміщення 1-2, підсобне приміщення, площею 5,60 кв.м., 1-3 підсобне приміщення 3,90 м.кв., що розташований за адресою: [ADDRESS], стало заочне рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, яке в подальшому було скасовано рішенням апеляційної інстанції, у ТОВ «Паритет» не виникло право власності на спірний об'єкт нерухомого майна. За таких обставин суд вважає за необхідне визнати недійсними договори купівлі-продажу щодо відчуження ТОВ «Паритет» на користь [PERSON] і [PERSON] по 1/2 частині зазначеного громадського будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О. за реєстровими номерами 38 і 41 відповідно, а також скасувати запис №18829395 про право власності на громадський будинок за [PERSON], скасувати запис про право власності 18829453 за [PERSON] Право Дніпровської міської ради на звернення до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, передбачено частиною 1 статтею 4 ЦПК України, де вказано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. п. 41, 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна /ч. 1 ст. 114 ЦПК України/. Відповідно до положень ст.181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним /ст. 358 ЦК України/; про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна; про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст. ст. 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Як вбачається зі змісту позовної заяви, Дніпровська міська рада звертається до суду з позовними вимогами до ТОВ «Паритет», [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського округу Павловська Г.О. про визнання недійсним правочинів, скасування державної реєстрації права власності та про звільнення земельної ділянки шляхом знесення громадського будинку, мотивуючи вимоги тим, що відповідач ТОВ «Паритет», здійснив неправомірні дії, щодо укладання договорів купівлі продажу. За викладених обставин, позовні вимоги підлягаю задоволенню у повному обсязі. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають витрати зі сплати судового збору в розмірі 8810 грн. за подання позовної заяви (а.с. 1) і 881 грн. зі сплати судового зору за подання заяви про забезпечення позову (а.с. 99). З огляду на викладене,

Outcome: approved