Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою відповідача [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок недійсними. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона має похилий вік, поганий стан здоров`я та потребує сторонньої допомоги. Таку допомогу їй надавав відповідач [PERSON] , який є її онуком. [PERSON] запропонувала [PERSON] укласти договір, який би гарантував їй догляд, а відповідачу перехід права власності на будинок позивача та інше майно після смерті позивача. При цьому вона мала на увазі договір довічного утримання. 20.06.2011р. відповідач доставив позивача в смт. Драбів до нотаріуса, де між ними було укладено договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, загальною площею 0,42 га, з них 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться по [ADDRESS] , які посвідчені приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Черкаської області Петраченком О.В. У 2020р. від своїх родичів позивач дізналась, що уклала договори купівлі-продажу майна, а не інші, будинок та земельна ділянка загальною площею 0,42 їй не належать. В зв`язку з тим, що позивач не мала наміру укласти договір купівлі-продажу майна й вважала, що підписує договір довічного утримання, не бажала переходу права власності на своє житло за її життя, вищевказаний будинок є її єдиним житлом, у якому позивач проживала й після укладення правочинів, вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення при укладені договорів, тому просить суд визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] , земельної ділянки кадастровий номер 7120680800:01:001:1184 площею 0,25 га, земельної ділянки кадастровий номер 7120680800:01:001:1185, площею 0,17 га та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на них. Підготовче судове засідання проведено 24.09.2020р. та справу призначено до розгляду по суті. У судове засідання 13.10.2020р. позивач [PERSON] не з`явились. У справі мається її письмова заява про проведення засідань без її участі в зв`язку з похилим віком та станом здоров`я, де на задоволенні уточнених позовних вимог наполягала. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, проти їх задоволення не заперечував. Пояснив, що дійсно не повідомляв позивача про природу укладених договорів та їх істотні умови, самостійно збираючи необхідні документи та надаючи їх нотаріусу, ніяких коштів позивачу на виконання договорів купівлі-продажу не надавав, передачі майна не відбувалося, [PERSON] продовжувала проживати в будинку, сплачувала комунальні платежі та несла витрати по поточному ремонту та утриманню будинку. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Драбівського районного нотаріального округу Петраченко О.В. надав письмові пояснення, у яких проти скасування договорів купівлі-продажу заперечував в зв`язку з тим, що договори купівлі-продажу були посвідчені відповідно до норм діючого законодавства. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому може бути прийнято судом. Суд, заслухавши позицію відповідача та третьої особи, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що даний позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1, 2 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. За правилами частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок продавця вчинити на користь покупця будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором купівлі-продажу, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання сплати за договором, тобто взаємної винагороди. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. При цьому право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ст. 182 ЦК України). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. (ст. 334 ЦК України). Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживання в спірному житловому будинку після укладення договору. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічний висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 19 березня і 18 червня 2014 року та 21 жовтня 2015 року та постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 173/1468/16-ц. У судовому засіданні доведено ту обставину, що позивач є людиною похилого віку, хворію, за станом здоров?я потребує стороннього догляду, спірне майно, а саме будинок є її єдиним житлом, у якому вона продовжувала проживати після укладення договорів та отримувала догляд від відповідача з яким уклала договір, фактично розпоряджалася житловим будинком та оплачувала комунальні послуги, коштів за відчуження будинку та земельної ділянки не отримувала. Вказані обставини свідчать про те, що 20.06.2011р. при укладені між позивачем та відповідачем правочинів з приводу купівлі-продажу нерухомого майна позивач [PERSON] помилялась щодо природи цих правочинів та істотних умов, вважаючи, що укладає договір довічного утримання, в той час як було укладеного договори купівлі-продажу майна. Згідно ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. З урахуванням наведеного суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом недійсними договору купівлі-продажу житлового будинку по [ADDRESS] , земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер 7120680800:01:001:1184, земельної ділянки, площею 0,17 га кадастровий номер 7120680800:01:001:1185, укладених між [PERSON] та [PERSON] 20.06.2011р. Згідно з нормою ч.2 ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004р. у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до наданих Верховним Судом України роз`яснень, що були викладені у Листі "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України" від 01.04.2014р. якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача. За вищенаведених обставин, оскільки договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 20.06.2011р., укладені між [PERSON] та [PERSON] визнаються недійсними, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно необхідно внести записи про скасування їх державної реєстрації. Суд, задовольняючи позов, стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 2 522,40 грн., від якого при подачі заяви була звільнена позивач. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved