Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

05 березня 2014 року [PERSON] звернулась до суду із позовом та просила визнати за нею право власності на будинок [ADDRESS], як за спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON], який помер [INFO] в м. Слов'янську Донецької області. В обґрунтування позову зазначила, що вона є єдиною спадкоємицею першої черги після [PERSON] та прийняла спадщину після смерті [PERSON], оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала разом із спадкодавцем. 21 лютого 2014 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку та грошові заощадження. На час своєї смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS]. Зазначений будинок належав спадкодавцю на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 09 травня 1959 року. Рішенням виконкому Слов'янської міської ради від 15 грудня 1999 року земельна ділянка, яка була надана спадкодавцю для будівництва індивідуального житлового будинку, була передана йому у власність. Після смерті чоловіка, позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку та грошові заощадження, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з тих підстав, що у спадкодавця відсутні правовстановлюючі документи на спадковий будинок. У зв'язку з цим, просить визнати за нею право власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Позивачка в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву в якій просила справу слухати у її відсутності, позовну заяву підтримала, з підстав наведених в ній, просила її задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився. До суду надійшла заява з Слов'янської міської ради, в якій висловлене клопотання про слухання справи у відсутності їх представника, позов визнав в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд позов задовольняє із наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що [INFO] в м. Слов'янську помер чоловік позивачки [PERSON] (а.с. 26). Позивачка являється дружиною померлого, у відповідності до свідоцтва про одруження, шлюб зареєстрований у 1957 році(а.с.31). Після смерті чоловіка позивачка прийняла спадщину, як спадкоємиця першої черги та отримала свідоцтво про право на спадщину на частину майна померлого(а.с.43, 51,52). Під час проживання у шлюбі [PERSON] та [PERSON] побудували житловий будинок [ADDRESS], який згідно технічного паспорту побудований у 1962 році, а саме: житловий будинок "А-1", загальною площею 71,5 кв.м., житловою площею 51,1 кв.м., літня кухня "Б", гараж "Г", вбиральня "Д", літній душ "Е", огорожа № 1, ворота № 2 згідно із проектом на будівництво індивідуального жилого будинку, договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва, виписки з рішення виконкому Слов'янської районної ради депутатів трудящих (а.с.12-14, 64-70). У відповідності до довідки КП «БТІ» № 1152-18/0.54/01 від 05 серпня 20914 року, житловий будинок із господарськими спорудами згідно із п.3.2. Інструкції про порядок проведення інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держкомітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року № 127, не є самовільною забудовою і дозволу не потребує (а.с.64). У відповідності до постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 21 лютого 2014 року, позивачці відмовлено у оформленні права на спадщину на житловий будинок(а.с. 11). За змістом довідки КП «БТІ» та довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно, право власності на спірний житловий будинок не зареєстроване, зареєстроване право власності на земельну ділянку, розташовану по по [ADDRESS] Вказані факти сторонами не оспорюються ними визнаються. Крім того, що зазначені обставини сторонами визнаються, вони підтверджуються матеріалами справи, їх визнання відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи і інтереси інших осіб, тому підстав для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову суд не вбачає. В зв'язку з цим, судом у відповідності із ст. 61 ЦПК України, визнані вказані обставини такими, що не підлягають доказуванню. За змістом ст. ч.4 ст. 3 ЗУ "Про держану реєстрацію майнових прав на нерухоме майно та їх обмежень", права на нерухоме майно, які виникли до вступу в силу даного закону, визнаються дійсними, у випадках відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, яке не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. За змістом статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Як достовірно встановлено у судовому засіданні, спірний житловий будинок був збудований у 1962 році. У 1962 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Згідно приписів до п.3.2, розд.3 ч. 36 «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна», затвердженого Наказом Держбуду України № 217 від 24 травня 2001 року, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садиби) житлові будинку, побудовані до 05 серпня 1992 року. Таким чином, з моменту побудови громадянином у 1962 році житлового будинку, цей громадянин набув статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року він набув право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Наведена правова позиція також зазначена у Постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року № 6-137цс13. Як достовірно встановлено у судовому засіданні на час побудови будинку позивачка [PERSON] перебувала із померлим [PERSON] у шлюбі з 1957 року. У відповідності до норм Сімейного кодексу України від 1926 року, визнавалось, що майно набуте під час шлюбу належить подружжю на праві спільної сумісної власності у рівних частках. Отже позивачка [PERSON] є спадкоємцем першої черги, а також ає право на частку в спільному майні подружжя. У відповідності до матеріалів спадкової справи інших спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті [PERSON] немає. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на викладене, судом встановлено, що будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом, як у розумінні діючого на час його побудови законодавства, так і у відповідності до норм Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна», затвердженого Наказом Держбуду України № 217 від 24 травня 2001 року ) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований, проте позивач не може оформити належне їй право власності на вказаний будинок в порядку спадкування та як частку у спільному майні подружжя відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня. У зв'язку з цим, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що спірний житловий будинок є об'єктом права власності, а також про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на цей будинок у порядку спадкування та як на частку у спільному майні подружжя. На підставі викладеного,

Outcome: approved