Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстраційного обліку. Позовні вимоги мотивує тим, що їй ([PERSON]) на праві власності належить ? частка квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], а інша ? частка квартири належить [PERSON]. Згідно довідки від 22 липня 2015 року, виданої управляючою компанією І.Т.В. Сервіс Плюс за № 2-014171 вбачається, що окрім власників, у квартирі зареєстрована [PERSON], [INFO], яка у свою чергу не має до вищевказаної квартири ніякого відношення, не являється членом її сім'ї, ніколи там не проживала, принаймні станом на 2007 рік та на даний час. Сам факт реєстрації створює незручності у володінні, користуванні та розпорядженні нерухомим майном. Зокрема при оформленні субсидії враховується кількість зареєстрованих осіб, вимагається інформація про доходи кожного проживаючого, а в разі вчинення інших дій щодо розпорядження нерухомістю, враховується інформація про всіх зареєстрованих осіб. Тому, на підставі вищенаведеного звертається до суду та просить визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та зняти її з реєстраційного обліку. Позивач - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задоволити. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином про час і місце розгляду справи, судовою повісткою в порядку статті 74 Цивільно - процесуального кодексу України, причину неявки суд не повідомила. Суд знаходить за можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно до вимог частини 4 статті 169 Цивільно - процесуального кодексу України, на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 224 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно копії Свідоцтва про право власності на житло, виданого 18 січня 2007 року КЕВ м.Мукачево, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (? частка) та [PERSON] (? частка) (а.с.4). Відповідно до копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Мукачівським міжрегіональним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 20 лютого 2007 року, квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві спільної часткової власності по ? частці кожному - [PERSON] та [PERSON] (а.с.5), що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, сформованого 22 березня 2016 року (а.с.6). -2- З Довідки за №2-014171 виданої 22 липня 2015 року управляючою компанією ТОВ "І.Т.В. Сервіс Плюс" вбачається, що [PERSON] проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS], в якій також зареєстровані: дружина - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.7). Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в частині 3 статті 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Так, статтями 317, 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Права власника житлового будинку, квартири визначені статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В пункті 1 статті 8 Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод,гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Так, Пленум Верховного Суду України у постанові "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 18 січня 2007 року, є власником ? частки квартири під [ADDRESS]. Крім неї, в даному будинку також зареєстровані чоловік - [PERSON], який є власником іншої ? частки квартири та [PERSON], яка за вищевказаною адресою не проживає, що позивачем доведено, а відповідачем не спростовано. З урахуванням наведеного, всебічного, об'єктивного та безпосереднього дослідження доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - підлягають до задоволення. Розглядаючи позовну вимогу про зняття з реєстраційного обліку відповідача, суд приходить до наступного висновку. Згідно статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою в день звернення особи із заявою в органи реєстрації. З урахуванням вказаної норми Закону, у задоволенні позовної вимоги [PERSON] про зняття відповідача [PERSON] з реєстраційного обліку - необхідно відмовити, оскільки така вимога, на думку суду, окремого вирішення у даному випадку не потребує, так як задоволення попередньої - є достатньою підставою для зняття відповідача з реєстрації за адресою [ADDRESS], що передбачено ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Згідно статті 88 Цивільно - процесуального кодексу Українистороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. -3-

Outcome: approved