Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

[PERSON] звернувся в в Царичанський районний суд Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], предмет якого складає вимога про визнання недійсним договору грошової позики від 01 грудня 2013 року, сторонами якого є він, [PERSON], та [PERSON], який підписаний одноособово ним, [PERSON]. Також клопотався про стягнення з відповідача суми сплаченого позивачем судового збору. Як на підстави задоволення позовних вимог посилається на ч.1 ст. 626, ч.2 ст.631, ч.3 ст.639, п.3 ч.1 ст.208, ч.2 ст.207, ч.1, ч.4, ч.5 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, ст.3, ст.18, ст.119 ЦПК України, та надав копію примірника "Договору грошової позики"від 01.12.2013 року (а.с.6). В обґрунтування своїх вимог вказав на таке. Позивач переконаний, що договір грошової позики від 01 грудня 2013 року, сторонами якого є він, [PERSON], та [PERSON], який підписаний одноособово ним, [PERSON], суперечить вимогам законодавства, а тому є підстави для визнання його недійсним, враховуючи нижченаведене. Договір грошової позики від 01 грудня 2013 був складений ним власноручно і підписаний ним одноособово, однак цей договір відповідач [PERSON] так і не підписав, а тому він суперечить вимогам законодавства. Відповідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.2 ст.631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення. Відповідно до ч.3 ст.639 ЦК України якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Відповідно до п.3 ч.1 ст.208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). На переконання позивача з вищезазначених норм виходить, що "Договір грошової позики" від 01 грудня 2013 року, виходячи зі змісту самого договору, є двосторонньою угодою. Пунктом 1 договору грошової позики від 01 грудня 2013 року передбачено, що позикодавець в порядку та на умовах визначених цим договором зобов'язується надати позичальнику грошові кошти в розмірі, визначениму цим договором, а позичальник зобов'язується прийняти позику і повернути названу позику позикодавцеві у визначений цим договором строк і в повному обсязі. Тобто, обидві сторони договору наділяються певними зобов'язаннями. Оскільки "Договір грошової позики" від 01 грудня 2013 року передбачає передання позики у розмірі 25000 грн. (більше ніж 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян), то в силу п.3 ч.1 ст.208 ЦК України повинен вчинятися у письмовій формі. А в силу норми ч.2 ст.207 ЦК України умовою вчинення договору у письмовій формі є його підписання обома сторонами. Як вбачається зі змісту "Договору грошової позики" від 01 грудня 2013 року, даний договір не підписаний стороною договору - позичальником [PERSON], що суперечить вищезазначеним нормам закону. Отже, на переконання позивача, зміст "Договору грошової позики" від 01 грудня 2013 року суперечить Цивільному кодексу України, не вчинений у формі, встановленій законом, не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стверджується, що грошові кошти за цим договором він не отримував і відповідач йому їх не передавав, оскільки спірний договір не був вчинений. Згідно ч.1, ч.4, ч.5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недодержання в момент вчинення договору грошової позики від 01 грудня 2013 року вимог, які встановлені частинами першою - третьою статті 203 ЦК України, є підставою для визнання недійсності даного договору. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] позов [PERSON] підтримали в судовому засіданні та наполягали на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову та клопотався про залишення позовних вимог без задоволення з огляду на те, що після 1,5 років бездіяльності відділ ДВС у Царичанському районі Дніпропетровської області нарешті приступив до примусового виконання рішення рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04.06.2015 року про стягнення з [PERSON] на його користь 25000,00 грн. заборгованості за договором позики. Так, державні виконавці навідались до боржника на місце його проживання і проводили опис майна в присутності поліції, так як чинився опір, що бачив відповідач на свої очі. Стверджував, що коли всі поїхали з місця проведення виконавчих дій, то вийшов [PERSON] зі свого помешкання з дочкою і віддали йому 2500,00 грн. в рахунок погашення боргу. Вважає твердження позивача про недійсність договору позики від 01.12.2013 року надуманими, так як рішенням суду від 04.06.2015 року було вже стягнуто з [PERSON] 25000,00 грн. боргу за договором позики, чим підтверджено його дійсність. Розглянувши справу, перевіривши надані суду документи, з'ясувавши правові позиції сторін, суд дійшов висновку, що позивачеві [PERSON] слід відмовити повністю в позові до [PERSON] про визнання недійсним договору грошової позики. Ухвалюючи рішення суд виходив з такого. Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно частини третьої цієї статті кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно частини четвертої цієї статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд вважає встановленими такі обставини, що мають значення для справи. Сторонами визнано те, що на примусовому виконанні місцевого відділу ДВС перебуває рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 04.06.2015 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 25000,00 грн. за договором позики, про визнання якого недійсним пред'явлено позов [PERSON], як позивачем у даній справі. У наданому позивачем примірнику копії "Договору грошової позики" від 01 грудня 2013 року за підписом позивача [PERSON] міститься запис такого змісту: "Гроші позики отримані готівкою від позикодавця [PERSON] в повному обсязі 25000 тисяч гривень (Двадцять п'ять тисяч гривень) в присутності свідків і їх сподоби" (а.с. 6). Відповідно до абзацу другого статті 1046 Цивільного кодексу України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За викладених обставин у суду не виникає сумніву, що договір позики на суму 25000,00 грн. між сторонами був укладений 01.12.2013 року, і який зі сторони позичальника міг бути оспорений відповідно до приписів статті 1051 ЦК України лише на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Таке переконання суду враховує висновок Верховного Суду України, викладений у його постанові від 13.09.2013 року в справі № 6-63цс13 щодо застосування ст.ст. 202, 207, 1046, 1047, 1049 ЦК України про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми або речей позичальнику, а за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів або речей є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Так, згідно ст. 214 ч.2 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Відповідно до ст. 360-7 ч.1 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За викладених обставин суд дійшов висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки пред'явлено безпідставно, а обставини, на які позивач посилався обґрунтовуючи свої вимоги, не доведено належними і допустимими доказами. У зв'язку з відмовою у позові повністю відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed