Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , звернулась з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миляцької сільської ради Сарненського району Рівненської області та просить позбавити відповідача батьківських прав на неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а також стягнути із відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/2 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дітьми повноліття. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що вона з 2010 року проживала разом зі своєю матір`ю у м. Москва Російської Федерації, де отримувала середню професійну освіту, одночасно працюючи моделлю. У грудні 2010 р. вона познайомилася з [PERSON] (надалі відповідач), а згодом почала вести з ним спільне господарство та фактично перебувала у шлюбних відносинах. Починаючи з листопада 2011 р. відповідач почав застосовувати до неї фізичну силу, у тому числі, примушуючи до подальшого співмешкання, погрожуючи її життю та здоров`ю. Шляхом регулярного заподіяння їй побоїв, погроз, приниження та психологічного тиску, відповідач проти її волі привласнив всі її документи, у тому числі, й паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який і до цього часу знаходиться в нього. Також відповідач примусив позивача припинити всі контакти з її родичами, включаючи матір, заборонив підтримувати контакти з друзями, однокурсниками, користуватися телефоном, мережею Інтернет, фактично незаконно позбавив її волі та продовжував побиття для залякування. Вказані дії відповідач скоював, у тому числі, протягом першої та другої вагітностей позивача, заподіював побої та скоював дії сексуального характеру проти її волі. Постійне побиття та фактично позбавлення волі зробило неможливим відвідування позивачем навчального закладу, а також перешкоджало її контактам з родичами, друзями, оскільки відповідач не хотів, щоб хтось бачив сліди побиття позивача. Також відповідач забороняв позивачу відвідувати медичні заклади, щоб у медичного персоналу не виникало питань стосовно заподіяних їй побоїв та травм, та обов`язку повідомити про них правоохоронні органи. 17 квітня 2012р. відповідач знову застосувавши фізичне та психологічне насильство, вивіз вагітну позивачку на територію Турецької Республіки, де під погрозами продати для заняття проституцією, продовжував заподіювати їй фізичне насильство, внаслідок чого вона отримала переломи, забої та подряпини. 18 грудня 2012 року в муніципалітеті міста Аланья Турецької Республіки, відповідач оформив шлюб із позивачем, однак, його вона вважає недійсним, оскільки відповідач в цей час перебував у зареєстрованому шлюбі з громадянкою Російської Федерації [PERSON] . [INFO] в Турецькій Республіці народилася [PERSON] , а 12 травня 2014 р. [PERSON] . Знаходячись в Турецькій Республіці, позивач з 2012 року знаходилася там нелегально, у зв`язку з чим у грудні 2015 року її з дітьми було примусового видворенно до України. Переховуючись з дітьми у м.Києві, позивач звернулась до Шевченківського УП ГУНП в м. Києві із заявою про вчинення відповідачем відносно неї кримінальних правопорушень. Відповідач, дізнавшись її місцезнаходження, під погрозою застосування фізичного насильства та розлученням з дітьми, забрав позивача, дітей та проти її волі привіз до м.Москва Російської Федерації і з того часу позивач знову була фактично позбавлена волі. 13 червня 2016 р., знаходячись у м. Москва Російської Федерації, позивач змогла залишити місце її незаконного позбавлення волі та протягом двох днів, разом з дітьми переховувалася у публічних місцях. Тоді ж, вона встигла написати заяву до поліції Російської Федерації про вчинення відповідачем, відносно неї кримінальних правопорушень. Проте, 15 червня 2016 р. відповідач її розшукав та шляхом фізичного та психологічного насильства змусив забрати цю заяву. Далі він насильницьким шляхом повернув позивача до орендованої квартири в м. Москва та посилив за нею нагляд та фізичне насильство. Позивач неодноразово намагалася звільнитися та звернути увагу сторонніх людей на своє становище, зокрема: кидала з вікна записки, що її намагаються вбити, намагалася втікти на автозаправці та на вулиці, проте ці спроби були невдалими. У свою чергу, її родичі також намагалися її розшукати, зокрема 31 жовтня 2016 р. її дідусь [PERSON] подав заяву до поліції Російської Федерації про зникнення позивача. Через регулярні спроби втекти, відповідач перевіз позивача з дітьми в орендований приватний будинок у Підмосков`ї, де продовжував застосовувати фізичне насильство, внаслідок чого їй було зламано ребра, пошкоджено пальці рук, тріснув череп та деформувалася щелепа. Після насильницького задоволення статевої пристрасті у неприродній формі у жовтні 2017 року у позивача почалася постійна кровотеча, яка тривала три з половиною місяці та призвела до хронічної анемії. Через це, 15 січня 2018 р. відповідач був змушений доставити позивача в лікарню в м. Корольов Московської області у передсмертному стані, де вона була госпіталізована до інфекційного відділення. В даному медичному закладі лікарі через погрози з боку відповідача в їх адресу, відмовилися повідомляти в поліцію про травми, з якими позивач поступила в лікарню. Втім, медперсонал лікарні повідомив її родичів про її місцезнаходження. Під час перебування позивача в лікарні, відповідач почав застосовувати фізичне насильство і до своїх дітей, а тому позивач попросила [PERSON] привезти їх до неї. 10 лютого 2018р. коли її діти були в лікарні, позивачу, користуючись тимчасовою відсутністю відповідача, вдалося залишити територію лікарні. Переховуючись в Російській Федерації, позивач 14 березня 2018 р. звернулася із заявою до Слідчого комітету Російської Федерації, яким було відкрито відносно відповідача кримінальну справу за ч. 1 ст. 127 КК України (незаконне позбавлення волі), після чого відповідач втік і його місцезнаходження правоохоронними органами Російської Федерації не встановлене і на даний час він перебуває в розшуку. Далі позивач разом з дітьми за допомогою консула України в Російській Федерації, повернулася в Україну і 04 квітня 2018р. позивач звернулася до Шевченківського УП ГУНП в м. Києві із заявою про вчинення відповідачем, відносно неї низки кримінальних правопорушень. По факту її заяви 14 липня 2018р до ЄРДР були внесені відомості за №12018100100007659 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України (погроза вбивством), досудове розслідування по якому на даний триває. Після повернення позивача в Україну, тобто з березня 2018 року відповідач весь час переховується від правоохоронних органів. Ніяким чином він не піклується про дітей, не проявляє заінтересованості в їхній подальшій долі, не цікавиться їх успіхами та станом здоров`я, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, їхнім навчанням, підготовкою до самостійного життя. Він не забезпечує їм необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням, що негативно впливає на їхній фізичний розвиток, як складову виховання. Окрім того, він взагалі не спілкується з дітьми, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти - тобто внаслідок дій та поведінки [PERSON] створились умови, які шкодять інтересам дітей. Також відповідач не виконує покладених законом на батьків обов`язків, а саме: не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дітей. Всі питання щодо виховання дітей вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку [PERSON] . Діти знаходяться на повному утриманні позивача. Вищезазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, позивач розцінює, як ухилення від виховання дітей, свідомого нехтування відповідачем своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення [PERSON] до своїх батьківських обов`язків. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити з підстав викладених в позові, додатково пояснивши, що відносно відповідача в Російській Федерації та в Україні заведені кримінальні справи і він знаходиться в розшуку. Відповідач під час проживання з позивачем застосував неодноразово фізичне насильство до дітей. Діти пережили психологічну травму, у зв`язку з чим з ними займались психологи. Позивач самостійно виховує та забезпечує дітей усім необхідним. Весь цей час відповідач ніяким чином не піклується про дітей, не цікавиться ними, їхнім навчанням. Він взагалі не спілкується з дітьми, не виявляє до них інтересу, не допомагає їм здобувати освіту, не надає матеріальної допомоги. Останнє спілкування з відповідачем було 10 лютого 2018 року. А тому, вважає, що є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідач [PERSON] , згідно з матеріалами справи проживає на території Російської Федерації, у зв`язку з чим, суд звертався із судовим дорученням про надання правової допомоги до компетентного органу Російської Федерації про вручення відповідачу повідомлення про дату судового засідання та резервну дату судового засідання, що мало відбутися у приміщені Дубровицького районного суду Рівненської області, а також допиту відповідача по суті позовних вимог. 16 грудня 2020 року до Дубровицького районного суду Рівненської області від Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) Міністерства Юстиції України надійшов пакет документів, складений компетентним судом Російської Федерації за результатами виконання судового доручення Дубровицького районного суду Рівненської області про вручення документів та проведення окремих процесуальних дій стосовно [PERSON] , згідно якого судове доручення повернуто без виконання (а.с.79-90). Відповідно до протоколу судового засідання Дмитрівського міського суду Московської області Російської Федерації по справі №13-345/2020 від 01 червня 2020 року, судове доручення Дубровицького районного суду Рівненської області України про вручення документів [PERSON] виконати не представляється можливим, у зв`язку з тим, що [PERSON] не з`явився в судове засідання по другому виклику, про причини неявки не повідомив, надіслані йому повідомлення за адресою: [ADDRESS] повернулися з причини закінчення терміну зберігання, відомостей про місцезнаходження [PERSON] немає (а.с.87). Відповідно до вимог Конвенції «Про правову допомогу та правових відносин по цивільним, сімейним та кримінальним справам» від 22.01.1993 року, відповідач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим провести заочний розгляд справи. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні також просила позовні вимоги задоволити, покликаючись на складений органом опіки та піклування виконавчого комітету Миляцької сільської ради Сарненського району Рівненської області письмовий висновок №1 від 04 лютого 2021 року, щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що за три роки проживання [PERSON] в с.Миляч Сарненського району Рівненської області, [PERSON] він ніколи не бачив, тобто участі у вихованні своїх дітей він ніякої не приймає. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] - це онука її рідного брата. [PERSON] проживала з [PERSON] у м.Москва, де він з неї знущався. Згодом вона повернулась в Україну і певний час проживала у м.Києві, а потім [PERSON] зареєструвала [PERSON] у своєму будинку в с.Миляч Сарненського району Рівненської області. [PERSON] з дітьми до неї постійно приїжджає та проживає у її будинку. [PERSON] вона не знає і ніколи не бачила, будь-якої допомоги він не надає, не допомагає позивачці жодним чином. Від дітей [PERSON] вона ніколи не чула, щоб вони згадували про батька. Суд, заслухавши виступи учасників справи, свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач, проживаючи у м.Москва Російської Федерації, познайомилась з відповідачем та починаючи з грудня 2010р., почала вести з ним спільне господарство та перебувала з ним фактично в шлюбних відносинах. 17 квітня 2012 року відповідач та позивач поїхали до Турецької Республіки та 18 грудня 2012 року в муніципалітеті міста Аланья Турецької Республіки між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, реєстраційний номер 2012/233, про що свідчить копія міжнародного свідоцтва про шлюб серії: [NUMBER] від 18 грудня 2012 року (а.с.18). Як вбачається із копій витягів із свідоцтва про народження №614 та №615 від 02 серпня 2018 року, виданих відділом реєстрації актів цивільного стану громадян Аланії/Анталії Турецької Республіки та засвідчених апостилем, відповідач [PERSON] є батьком неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.19, 20-21, 23, 24-25). У 2015 році позивач разом з дітьми була примусово видворена з Турецької Республіки в Україну, де певний час переховувалась від відповідача, але відповідач її знайшов та забрав до Російської федерації. 15 січня 2018 року відповідач була госпіталізована до Корольовської міської лікарні державного бюджетного закладу охорони здоров`я Московської області, де відповідно до виписки № [NUMBER] , знаходилась в інфекційному відділенні з 15 січня 2018 року по 10 лютого 2018 року з діагнозом: гострий гастроентерит; неспецифічний виразковий коліт та анемія (а.с.33, 34). Як вбачається із висновку рентгенівської комп`ютерної томографії, проведеної у клініці "АВС медицина" м. Москва у [PERSON] виявлено тріщину лобної кістки, консолідований перелом 10 та 11 пар ребер зліва (а.с.32). 16 березня 2018 року постановою старшого слідчого слідчого відділу по місту Пушкіно Головного слідчого управління слідчого комітету РФ по Московській області Серебрій Н.В. було визнано потерпілою по кримінальній справі №11802460009000023 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.127 КК РФ (незаконне позбавлення волі) (а.с.26). Постановою дізнавача ОД МУ МВС Росії "Пушкінське" від 15 серпня 2018 року, дізнання по кримінальній справі №11802460009000023 призупинено до встановлення особи, яка вчинила даний злочин (а.с.27). Після повернення в Україну, позивач 04 квітня 2018 року звернулась до Шевченківського УП ГУНП в м.Києві із заявою про вчинення [PERSON] відносно неї кримінальних правопорушень, яка була зареєстрована за вх. №С-1802 від 05 квітня 2018 року. Проте, оскільки слідчим відомості не були внесені до ЄРДР та досудове розслідування не було розпочато, позивач 25 червня 2018 року звернулась до слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва зі скаргою на бездіяльність слідчого. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 червня 2018 року, зобов`язано слідчого Шевченківського УП ГУНП в м.Києві, внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою про кримінальне правопорушення [PERSON] за вх. №С-1802 від 05 квітня 2018 року (а.с.35). Постановою Шевченківського УП ГУНП в м.Києві від 18 грудня 2018 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018100100007659 від 14 липня 2018 року закрито, у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення (а.с.36). Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року в задоволенні скарги [PERSON] на постанову слідчого Слідчого відділу Шевченківського УП ГУНП в м.Києві Прищепи Т.А. від 18 грудня 2018 року про закриття кримінального провадження №12018100100007659 від 14 липня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України відмовлено (а.с.37). Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м.Києва від 10 вересня 2019 року, якою відмовлено в задоволенні скарги [PERSON] на постанову слідчого СВ Шевченківського УП ГУ НП в м.Києві Прищепи Т.А. про закриття кримінального провадження №12018100100007659 від 14 липня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України скасовано. Постанову слідчого відділу Шевченківського УП ГУ НП в м.Києві Прищепи Т.А. про закриття кримінального провадження №12018100100007659 від 14 липня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.129 КК України - скасовано, а матеріали кримінального провадження направлено для подальшого проведення досудового розслідування (а.с.38-40). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Також у своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Відповідно до частин першої - четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч. 1, 2 ст. 155 СК України). Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3)жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, зокрема, один з батьків. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства", виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 8 вказаного Закону, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно пункту 15 цієї постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Згідно ч.1,2 ст. 27 вказаної Конвенції, кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 23 липня 2019 року, складеного комісією Миляцької сільської ради, [PERSON] проживає разом із своїми дітьми: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживає в житловому будинку родичів [PERSON] та [PERSON] по [ADDRESS] . Санітарно-гігієнічний стан житлових кімнат задовільний. Є окремі місця для сну та відпочинку. Діти мають одяг, необхідні речі та забезпечені продуктами харчування. В будинку належні умови для проживання, виховання та розвитку дітей (а.с.41). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 23 вересня 2019 року, складеного комісією Миляцької сільської ради, [PERSON] , проживає по [ADDRESS] разом із своїми дітьми: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сім`я проживає у задовільних умовах. [PERSON] здійснює належний догляд за дітьми і вони забезпечені продуктами харчування, одягом та взуттям. Старша дочка [PERSON] навчається в 1-му класі Ангстрем школі Харківського НВК. Батько дітей на території Миляцької сільської ради не проживає. Участі у вихованні та утриманні дітей з лютого 2018 року не приймає (а.с.42). Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов проживання від 31 січня 2020 року та 20 липня 2020 року, складених комісією Миляцької сільської ради, [PERSON] разом із доньками: [PERSON] та [PERSON] періодично проживає у своєї бабусі в с. Миляч Дубровицького району Рівненської області. Умови проживання задовільні. Діти мають місця для сну та відпочинку. Забезпечені продуктами харчування, одягом, взуттям, медичним доглядом. [PERSON] працює дистанційно перекладачем англійської мови. Сім`я проживає за рахунок заробітної плати та допомоги родичів. Батько дітей на території Миляцької сільської ради не проживає і участі у вихованні дітей не приймає (а.с.52, 65). Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 05 лютого 2021 року, складеного комісією в складі начальника служби у справах дітей, депутата сільської ради та в.о. директора "Центру надання соціальних послуг", встановлено, що [PERSON] разом із дітьми проживає у родичів в с.Миляч Дубровицького району Рівненської області. В будинку вони мають окрему мебльовану кімнату. Діти забезпечені якісним харчуванням, одягом, взуттям, відповідно до віку та пори року, засобами гігієни, шкільним приладдям, літературою, іграшками. Санітарно-гігієнічний стан житла задовільний. Зі слів [PERSON] вона працює дистанційно, а її діти навчаються в Ангстрем школі м.Харків. Сім`я проживає за рахунок зарплати та допомоги її родичів. Відомості про місцезнаходження батька дітей [PERSON] відсутні. Діти знаходяться на утриманні матері (а.с.125). Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , навчаються у Харківському приватному ліцеї "Ангстрем" Харківської області, що підтверджується долученими позивачем до матеріалів справи довідками від 13 серпня 2020 року, 08 лютого 2021 року, виданих Харківським приватним ліцеєм "Ангстрем" Харківської області (а.с.119, 120). 27 серпня 2020 року медичним центром "Кіндерклінік" було проведено профілактичну роботу відносно [PERSON] , про що було видано карту профілактичної роботи з учнями загальноосвітнього навчального закладу, їх батьками або законними представниками щодо виявлення факторів ризику алкогольних та наркотичних проблем, а також було видано консультативний висновок педіатра, яким встановлено, що [PERSON] є здоровою (а.с.122, 123). Як вбачається з довідки "Центру сімейної медицини "МедЛайн" від 28 серпня 2019 року, [PERSON] є здоровою (а.с.124) Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно письмового висновку складеного органом опіки та піклування виконавчого комітету Миляцької сільської ради Сарненського району Рівненської області №1 від 04 лютого 2021 року, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миляцької сільської ради Сарненського району Рівненської області, вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянина Російської Федерації [PERSON] , [INFO] стосовно його малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.111-112). При ухваленні рішення суд, відповідно до вимог п. 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., також враховує, що дитині повинні бути надані можливості і сприятливі умови, які б дозволили їй розвиватися розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності при найвищому забезпеченні інтересів дитини. Згідно статтей 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991р., № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення прав дітей», ратифікованої Україною 03.08.2006 р., Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14.09.2006 р., гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст.. 150 СК України. На підставі наданих суду доказів судом встановлено, що після повернення позивача в Україну, відповідач весь цей час переховується від правоохоронних органів. Ніяким чином не піклується про дітей, не проявляє заінтересованості в їхній подальшій долі, не цікавиться їх успіхами та станом здоров`я, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, їхнім навчанням, підготовкою до самостійного життя. Він не забезпечує їм необхідного харчування, медичного догляду та лікування, що негативно впливає на їхній фізичний розвиток, як складову виховання. Окрім того, він взагалі не спілкується з дітьми, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не створює умов для отримання ними освіти, не виявляє турботи та інтересу до їх життя, не розуміє їх потреб, не надає підтримки, внаслідок чого створились умови, які шкодять інтересам дітей. Також відповідач не виконує покладених на нього законом обов`язків щодо педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні дітей. Всі питання щодо виховання дітей вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Вищезазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, суд розцінює, як ухилення відповідача від виховання своїх дітей та свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками та відсутності серйозного ставлення до дітей та байдужості до їх долі. За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дітей є наслідком його винної поведінки та є підставою для позбавлення його батьківських прав, а тому виходячи з наведених норм закону, встановлених судом обставин справи і визначених відповідно до них правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав є обґрунтованими, правомірними і доведеними, оскільки, позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , буде відповідати інтересам дітей. Відповідно до ч.2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Згідно абз.2 п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав": одночасно з позбавлення батьківських прав, суд може на вимогу позивача вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1997 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.18 вказаної Конвенції, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 2, 3 ст. 181 СК України). Відповідно до роз`яснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно вимог ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд приймає до уваги обставини, що мають значення, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Ч.2 вищевказаної статті передбачено, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 цієї ж статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до Закону України № 2475-VIII від 03.07.2018 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання", внесено зміни до ст.182 СК України, та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Судом встановлено, що будучи батьком дітей, відповідач їх належним чином не утримує, хоча зобов`язаний це робити і доказів про те, що він належним чином займається їх утриманням не надав. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач не бере належної участі в утриманні дітей, тому з нього на користь позивача необхідно стягувати аліменти на утримання дітей. В той же час, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, що на утриманні відповідача перебувають інші особи, або ж докази, які б унеможливлювали ним сплату аліментів на утримання дітей. Виходячи з вищевказаних норм Сімейного кодексу України, приймаючи до уваги, що неповнолітні діти позивача проживають разом із нею та перебувають на повному її матеріальному утриманні і домовленості між нею та відповідачем про способи виконання обов`язку утримувати дітей не досягнуто, суд вважає вимоги позивача про стягнення із відповідача аліментів на утримання дітей правомірними. Разом із тим позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дітей в розмірі по 1/2 частині всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дітьми повноліття. Частиною 5 ст.183 СК України передбачено, що розмір аліментів на одну дитину становить - одну чверть, на двох дітей - одну третину, на трьох і більше дітей - половину заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Враховуючи, що ч.1 ст.183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом, при цьому, відповідно до ч.5 ст.183 СК України, розмір аліментів на двох дітей - одну третину, а також беручи до уваги, що сторони повинні забезпечити дитині рівень життя, необхідний і достатній для її нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дітей, встановленого прожиткового мінімуму на дітей, суд приходить до висновку в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, слід задоволити частково та стягувати аліменти із відповідача на утримання дітей в примусовому порядку в розмірі по 1/3 частині всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно ч.1 п.3 ст.5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються: позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, з відповідача на користь держави повинні бути стягнуті судові витрати, пов`язані з розглядом справи в розмірі 840,80 грн. На підставі ст.ст.19, 141, 150, 155, 164-166, 180-183, 191 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved