Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

17.10.2018 [PERSON] звернулася до суду з позовом, а 28.02.2019 з уточненим позовом, до територіальної громади в особі Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області з вимогами: визнати її, [PERSON], наймачем квартири [ADDRESS]; визнати за нею право на приватизацію квартири [ADDRESS] без ордеру на вселення в зазначену квартиру. В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона разом зі своїм сином [PERSON] більш ніж 18 років проживають та зареєстровані в однокімнатній квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Багатоквартирний житловий будинок, в якому знаходиться квартира належить до комунальної власності територіальної громади селища Слобожанського (колишнє Комсомольське) Зміївського району та знаходиться балансоутриманні в об'єднанні співвласників багатоквартирних будинків «Наш дім». 30.03.2018 з метою приватизації вищевказаної житлової квартири вона звернулась до органу приватизації Слобожанської територіальної громади, в особі Комсомольської селищної ради Зміївського району, із письмовою заявою про оформлення передачі у приватну власність квартири, однак, 12.04.2018 року отримала відмову у здійсненні приватизації, у зв'язку з відсутністю ордера на зазначену квартиру. При вселені в квартиру в 2000 році вона передала ордер на вселення до ОСББ «Наш дім», яке проводило вселення та прописку в квартирі. Перед тим, як здати до Комсомольської селищної ради заяву та документи на приватизацію квартири, вона зверталась до голови ОСББ «Наш дім» з метою отримати копію ордеру на квартиру, однак отримала усну відповідь, про те що ордер на вселення в квартиру не зберігся. Враховуючи те, що відповідно до ст. 59 ЖК України, ордер на квартиру в будинку недійсним в судовому порядку визнаний не був, тому відповідач не мав права відмовляти у приватизації займаного житла саме з підстав відсутності ордеру. Вказане змушує звернутися за захистом своїх прав на приватизацію до суду. Від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, наполягає на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області Кривеженко В.В. у підготовче судове засідання не з'явилася, подала заяву, в якій просить провести судове засідання за її відсутності, позовні вимоги визнала. Третя особа [PERSON] у підготовче судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина друга статті 247 ЦПК України). Дослідивши наявні у справі письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного. Як вбачається з копій довідок ОСББ "Наш дім" від 30.03.2018 та Комсомольської селищної ради від 30.03.2018, [PERSON] (з 10.02.2000 року) та [PERSON] (з 21.09.2012 року) зареєстровані та постійно проживають за адресою: [ADDRESS]. (а. с. 9). Рішенням виконкому Комсомольської селищної ради №250 від 20.09.2001 змінено статус житлових приміщень у сімейному гуртожитку в двох малосімейних секціях будинку 30А (108), що належить ЗАТ "Зміївська овочева фабрика", та розташований по вул. Лермонтова в сел. Комсомольське за виключенням житлових приміщень №31, №33, №34, №42 - на статус житлових квартир. (а. с. 11). 30.03.2018 [PERSON] звернулася до керівника органу приватизації Комсомольської селищної ради Діхтяр Д.М. із про оформлення передачі в приватну власність квартири. (а. с. 12). 12.04.2018 [PERSON] отримала відмову у здійсненні приватизації, у зв'язку з відсутністю ордера на квартиру [ADDRESS]. (а. с. 13). З довідок №310 та №313 від 27.03.2018 ПАТ "Державний ощадний банк" вбачається, що [PERSON] та [PERSON] свої приватизаційні чеки не використали. (а. с. 14, 15). Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму укладається в письмовій формі з наймодавцем - житлово експлуатаційною організацією, і наймачем - громадянином. Предметом договору найму є окрема квартира або інше ізольоване житлове приміщення (ст. 63 ЖК України). Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать чоловік/дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено та підтверджено відповідними доказами той факт, що [PERSON] вселилася в квартиру [ADDRESS], постійно проживає у вищевказаній квартирі, сплачує всі комунальні послуги, тобто, фактично виконує обов'язки наймача, а тому суд вважає доведеною та такою, що підлягає задоволенню вимога про визнання [PERSON] наймачем квартири. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Із системного аналізу вказаних нормативно-правових актів вбачається, що вони спрямовані, зокрема, на регламентацію правовідносин з приводу реалізації права громадян на житло шляхом передання їм у приватну власність житлових приміщень державного житлового фонду та гуртожитків. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. Частиною першою статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до частин четвертої, п'ятої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Згідно із статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та пункту 4 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15.09.1992 року, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Відповідно до частини 10 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Аналіз приведених вище норм, свідчить про те, що позивачка має безумовне право на приватизацію, оскільки зареєстрована і постійно проживає у вказаному житлі. Її вселення та проживання у квартирі відбулося на законних підставах. При цьому позивачка та її син раніше не брали участі у приватизації державного житлового фонду. Відтак, оскільки право [PERSON] на безоплатну приватизацію житла було порушено органом приватизації, спосіб захисту такого права, запропонований нею (визнання права), суд вважає правильним. Ордер це документ, що має тимчасову дію та є законною підставою вселення особи до житлового приміщення. Відсутність ордера на заселення не свідчить про відсутність у [PERSON] права на приватизацію. Тому, суд дійшов висновку, що [PERSON] на законних підставах користується спірною квартирою, а відповідач безпідставно відмовляє їй у прийнятті документів на приватизацію житла. Сторонами визнано, а значить не підлягає доказуванню той факт, що квартира може бути об'єктом приватизації. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на викладене, право позивачки повинно бути захищено судом, а позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі. Витрати по сплаті судового збору позивач взяла на свій рахунок.

Outcome: approved