Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача стягнення сум належних при звільненні, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та моральної шкоди, в якому після подання заяви про уточнення позовних вимог, просив суд стягнути: 17 515,31 гривень в рахунок заборгованості з виплати заробітної плати; 5 290,74 гривень в рахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 27.11.2014р. по 26.12.2014р., включно та 10 000,00 гривень, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди, а всього разом 32 806,05 гривень. Свої вимоги мотивує тим, що він 01 лютого 2006 року був прийнятий на роботу до відповідача на посаду провідного економіста відділу корпоративних клієнтів у філію ТОВ «КБ«АКТИВ-БАНК» у м.Львові, 12 грудня 2011 року переведений на посаду головного економіста Відділення Західна регіональна дирекція ПАТ «КБ«АКТИВ-БАНК» у м. Львові, а 27 листопада 2014 року, був звільнений з цієї посади, у зв'язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Однак при звільненні відповідач не провів з ним повного розрахунку, добровільно сплатити заборгованість не бажає, просить стягнути 17 515,31 гривень в рахунок заборгованості з виплати заробітної плати в судовому порядку. Крім цього з порушенням термінів виплати заробітної плати він має право на стягнення середнього заробітку за період з 27.11.2014р. по 26.12.2014р. у розмірі 5290,74 гривень, а тому просить стягнути таку суму у судовому порядку. Крім того йому була завдана моральна шкода в сумі 10000 грн., яка полягала в тому, що він через невиплату йому заробітної плати відповідачем, був змушений часто відмовляти собі у необхідних речах, позичав гроші у знайомих для купівлі продуктів харчування, для оплати комунальних послуг, для оплати коштів за дошкільний навчальний заклад, який відвідують його двоє неповнолітніх дітей та на оздоровлення себе та своє сім'ї, та змушений був звертатися до органів з метою захисту порушення прав. Така поведінка відповідача вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, та спричинила йому постійні переживання, стреси. Наведеними діями відповідач завдав йому моральних страждань, які полягають у втраті душевного спокою та нормальних життєвих зв'язків. З часу свого звільнення і до теперішнього часу він вимушений покладати додаткові зусилля, щоб забезпечити себе засобами до існування, працевлаштуватися та довести в суді та органах прокуратури незаконність дій відповідача. Просить позов задоволити. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, дав пояснення аналогічні викладеним у позові та до заяви про уточнення позовних вимог. Просять уточнений позов задовольнити. Представник відповідач у судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, на підставі ст.ст.169,224 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів(постановляє заочне рішення), проти чого і не заперечив позивач Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд вважає, що уточнений позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 лютого 2006 року [PERSON] був прийнятий на роботу до відповідача на посаду провідного економіста відділу корпоративних клієнтів у філію ТОВ «КБ«АКТИВ-БАНК» у м.Львові, 12 грудня 2011 року переведений на посаду головного економіста Відділення Західна регіональна дирекція ПАТ «КБ«АКТИВ-БАНК» у м. Львові, а 27 листопада 2014 року був звільнений з цієї посади, у зв'язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, що записами в трудовій книжці(а.с.6-7) та наказом(з особового складу) №552-п від 13.11.2014 року. Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Зі змісту ч.7 ст.43 Конституції України, ч.1ст.115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Згідно з ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці ( норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно із довідкою №7111/16-1 від 27.11.2014р. відповідач перед позивачем має заборгованість по невиплаченій заробітній платі, станом на 27.11.2014р. у розмірі 19 015,31 грн.(а.с.9) Як вбачається із виписки про рух коштів по рахунку позивача за період з 01.11.2014 року по 31.12.2014 року, що відповідач сплатив позивачу на рахунок відритий в ПАТ «КРЕДОБАНК» 28.11.2014р. - 500,00 грн.; 19.12.2014р. - 500,00 грн. та 23.12.2014 р. - 500,00 грн.. Станом на сьогоднішній день 26.12.2014р. відповідач не виплатив позивачу належних при звільнені сум, в розмірі - 17 515,31 грн. За таких обставин, з відповідача слід стягнути на користь позивача недоплачену зарплату у розмірі 17 515,31 гривень. Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а саме у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство має сплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Кожна сторона, відповідно до ст.60 ЦПК України,зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі та щодо яких у сторін виникає спір. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідне роз'яснення надав Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці": "Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення." Виходячи з розміру середньої зарплати позивача, за останні два місяці вересень 2014 року нарахована заробітна плата становить 5649,81 грн. - 22 робочих дня відпрацьованих, а за жовтень 2014 року нарахована заробітна плата становить 4175,95 грн. 17 робочих днів відпрацьованих + 8 днів основної щорічної відпустки з 24.10.2014 року, які не входять до розрахунку середнього заробітку, а тому середньоденний заробіток позивача становить( 5649,81 +4175,95)/(22+17) = 251,94 грн. Відповідно до п.8 Постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення середньої заробітної плати" №100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин). Суд враховуючи вищезазначене, вважає, що з моменту не проведення розрахунку по виплаті заробітної плати, тобто з 27.11.2014 року по 26.12.2014 року - було 21 робочих днів, середньоденний заробіток, визначений складав 251,94 грн., а тому середній заробіток за весь час затримки розрахунку складає 5 290,74 гривень (21 роб. дні х 251,94 грн.). За таких обставин, слід стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку з 27.11.2014 року по 26.12.2014 року в сумі 5 290,74 гривень. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 1 статті 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч. 1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених ч. 2 цієї статті. Статтею 237-1 КЗпП України передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, шляхом повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру і обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно ч.3 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб . Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що розмір моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості". Неотримання заробітної плати, своєчасного розрахунку при звільненні, який включає в себе зароблену але не виплачену заробітну плату, позбавляє особу засобів для існування, що є загальновідомим і не потребує доказування у відповідності до ч. 2 ст. 61 ЦПК України. У свою чергу відсутність засобів для існування, а саме, заробленої та не отриманої заробітної плати, є не тільки порушенням законних прав працівника, що за законом є фактором спричинення моральної шкоди, а також потребує від працівника додаткових зусиль для організації свого життя в умовах відсутності коштів при несвоєчасній їх виплаті при звільненні. Тяжкість необхідних додаткових зусиль підтверджується тією обставиною, що позивач є молодою особою, має сім'ю, яку треба утримувати та виховувати двох неповнолітніх дітей та те, що на сьогодніший день є безробітним. З пояснень позивача в судовому засіданні вбачається, що дійсно останній переніс моральні страждання у зв'язку із невиплатою йому заробітної плати відповідачем, був змушений часто відмовляти собі у необхідних речах, позичав гроші у знайомих для купівлі продуктів харчування, для оплати комунальних послуг, для оплати коштів за дошкільний навчальний заклад, який відвідують його двоє неповнолітніх дітей та на оздоровлення себе та своє сім'ї, та змушений був звертатися до органів з метою захисту порушення прав. Така поведінка відповідача вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, та спричинила йому постійні переживання, стреси. Наведеними діями відповідач завдав йому моральних страждань, які полягають у втраті душевного спокою та нормальних життєвих зв'язків. З часу свого звільнення і до теперішнього часу він вимушений покладати додаткові зусилля, щоб забезпечити себе засобами до існування, працевлаштуватися та довести в суді та органах прокуратури незаконність дій відповідача. Таким чином, несвоєчасне отримання позивачем при звільненні грошових коштів порушило його законні права, призвели до втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, чим спричинено моральні страждання, а тому суд відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України вважає слід стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 10000 гривень. При призначенні розміру моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг заподіяних фізичних та моральних страждань їх тривалість, можливість відновлення попереднього стану, ступінь вини відповідача та інші обставини справи, а також виходить з засад розумності, виваженості та справедливості. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 328,06 гривень.

Outcome: approved