Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

Головний лікар Комунального закладу охорони здоров'я «Обласна психіатрична лікарня № 1» Вовк О.І. звернулася до суду з заявою та просить про госпіталізацію у психіатричний стаціонар КЗОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 1» [PERSON], [INFO], який проживає за адресою: [ADDRESS], без його усвідомленої згоди. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що [PERSON] хворіє на хронічну психічну хворобу - шизофренію, параноїчної форми, безперервний тип перебігу; є інвалідом 2 групи, внаслідок чого не може самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечують його життєдіяльність; може спричинити суттєву шкоду своєму здоров'ю. Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 27 серпня 2003 року [PERSON] визнано недієздатним. [PERSON] неодноразово перебував на лікуванні в місті Дніпропетровську, 15 лікарні міста Харкова, ОПЛ № 1; остання госпіталізація в ОПЛ №1 у період з 22 вересня 2015 року до 03 листопада 2015 року з діагнозом - шизофренія, параноїчна форма, безперервний тип перебігу. На час звернення до суду, психологічний стан [PERSON] значно погіршився: висказує бредові ідеї, злісний, збуджений, спричинює собі самопошкодження, постійно чує «голоси»; контакт формальний, сам з собою розмовляє; ряд інструкцій не виконує, мислення паралогічне, різнопланове з розривами, пам'ять знижена, інтелектуально змінений, критика до свого стану відсутня. За вказаних обставин обстеження і лікування хворого можливо лише в умовах психіатричного стаціонару, що змусило заявника звернутися до суду з заявою. В судовому засіданні лікар-психіатр КЗОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 1» Парасюк С.В. підтримав заявлені вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити та зазначив, що 28 липня 2016 року [PERSON] госпіталізований до ОПЛ № 1 та оглянутий комісією лікарів, відповідно до висновку якої останній страждає на тяжкий психічний розлад в формі шизофренії, параноїдної форми, безперервний тип перебігу, внаслідок якого виявляє небезпеку для себе і оточуючих; психологічний стан хворого значно погіршився: злісний, збуджений, спричинює собі самопошкодження, контакт формальний, сам з собою розмовляє, критика до свого стану відсутня, у зв'язку з чим [PERSON] потребує госпіталізації в психіатричний стаціонар без усвідомленої згоди хворого. Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти госпіталізації у психіатричний стаціонар КЗОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 1» [PERSON], без усвідомленої згоди останнього. Законний представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення заяви не заперечував. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, перевіривши матеріали заяви, дослідивши надані докази, встановив наступне. Судом встановлено, що відповідно до висновку комісії лікарів - психіатрів психіатричного стаціонару Комунального закладу охорони здоров'я «Обласна психіатрична лікарня № 1» від 29 червня 2016 року, [PERSON], [INFO], хворіє на психічну хворобу - шизофренію, параноїчної форми, безперервний тип перебігу. Р-20.00. Потребує госпіталізації до психіатричного закладу у психіатричний стаціонар, в зв'язку з загостренням психічного захворювання та стану хворого, за своїм психічним станом виявляє безпосередню небезпеку для себе та оточуючих. Рішенням Московського районного суду Харківської області від 27 серпня 2003 року [PERSON], [INFO] визнано недієздатним. Рішенням виконавчого комітету Московської районної ради міста Харкова № 520/12 від 30 грудня 2003 року над [PERSON], [INFO] року народження встановлено опіку та призначено його опікуном [PERSON]. Відповідно до ст. 13 Закону України "Про психіатричну допомогу", особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна та за рішенням лікаря-психіатра. Відповідно до вимог статті 14 Закону України "Про психіатричну допомогу", особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Закон України «Про психіатричну допомогу» виходить із презумпції психічного здоров'я особи і таких принципів надання психіатричної допомоги, як законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Рішенням Конституційного суду України від 01 червня 2016 року у справі № 1-1/2016, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини першої статті 13 Закону України "Про психіатричну допомогу" від 22 лютого 2000 року № 1489-ІП з наступними змінами у взаємозв'язку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного заклад) на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Відповідно до ч. 2 статті 70 Закону України "Про Конституційний Суд України", Конституційний Суд України вказав такий порядок виконання цього рішення: до моменту законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра така госпіталізація можлива лише за рішенням суду. Відповідно до п. 8 ст. 8 Цивільного процесуального кодексу України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Стаття 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод захищає одне з найголовніших прав людини-право на свободу, п."е" цієї статті дозволяє законне затримання психічно хворих як з метою їх ізоляції від суспільства, так і з метою покращення їх стану. Європейський суд з прав людини вказав на те, які вимоги повинні бути дотримані, щоб затримання особи, як душевнохворої відповідало вимогам ст. 5 Конвенції: необхідно довести стан психічного розладу; розлад повинен бути таким і такої інтенсивності, щоб було виправданим поміщення особи до лікарні; знаходження в лікарні не може продовжуватися при припиненні такого розладу. Ці ж принципи повинні бути дотримані і при вирішенні питання про госпіталізацію особи в психіатричний заклад в примусовому порядку, тому при вирішенні вказаного питання суд застосовує аналогію права та приходить до наступного. Враховуючи, що [PERSON] страждає психічним захворюванням - шизофренією, параноїчної форми, безперервний тип перебігу. Р-20.00, у зв'язку зі своїм психічним станом визнаний судом недієздатним та не може надати усвідомленої згоди на госпіталізацію, суд вважає за необхідне задовольнити заяву головного лікаря КЗОЗ «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 1» Вовк О.І. та госпіталізувати [PERSON] у психіатричний стаціонар без його усвідомленої згоди, при цьому суд виходить з того, що [PERSON] внаслідок погіршення його психічного стану виявляє безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, може спричинити суттєву шкоду своєму здоров'ю, неспроможен самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, його лікування можливе лише в стаціонарних умовах.

Outcome: approved