Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], ЖБК "Локомотив-8", залучивши в якості третіх осіб Державну виконавчу службу Дарницького районного управління юстиції у місті Києві, Шістнадцяту Київську державну нотаріальну контору про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту, уточнивши позовні вимоги та в остаточній редакції 18.12. 2015 року просила: - визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] ; - зняти арешт накладений постановою №1530 від 14.11.2006відділом Державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві та зареєстрований Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою 21.11.2006 за №4090746,із квартири [ADDRESS], належній на праві власності [PERSON]. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON], який діє за довіреністю НАС 030857 від 31.10. 2015 року уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених у позовних вимогах, пояснивши суду, що вона , з 02 вересня 1987року є членом Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-8» на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 02 січня 1986року №3/2-86. 27листопада 1987року, на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 14.09.1987року №915, їй, як члену Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-8», було видано ордер на житлове приміщення в домі житлово-будівельного кооперативу серія Ж №064231. Зазначеним ордером надано їй , як члену Житлово- будівельного кооперативу «Локомотив-8», квартиру загальною площею 88,9кв.м за адресою: [ADDRESS],для проживання разом із сім'єю з п'яти чоловік. Відповідно до Довідки Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-8» № 34 від 17 серпня 2015 року, нею 29 лютого 1992 року було сплачено в повному обсязі суму пайового внеску за квартиру. Вона як член Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-8», та яка сплатила повну вартість пайового внеску за квартиру, являється її одноособовим власником. 29 жовтня 2013року, вона, звернулась до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві із заявою про державну реєстрацію права власності на належну їй квартиру, що розташована [ADDRESS]. Однак, 14 листопада 2013року, їй було відмовлено у державній реєстрації права власності на належну їй квартиру, що розташована [ADDRESS],у зв'язку з наявністю зареєстрованого обтяження щодо її майна. Згідно з вироком Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2006року, її сина [PERSON], визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк три роки. Крім того, зазначеним вироком Стягнуто з [PERSON] 14 501,00грн матеріальної та 50 000,00грн моральної шкоди на користь [PERSON]. На момент відкриття виконавчого провадження щодо стягнення, присуджених вироком суду грошових сум, її син був зареєстрований за адресою реєстрації: [ADDRESS]. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомо майна станом на 20.03.2015року, на квартиру, що розташована [ADDRESS],21листопада 2006 року Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження (арешт) за №4090746на підставі постанови відділу Державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві №1530 від 14.11.2006щодо особи боржника - [PERSON]. Однак, оскільки її син, [PERSON], не є членом житлово- будівельного кооперативу, не сплачував пайовий внесок за квартиру, що розташована по [ADDRESS],він не має права власності на зазначену квартиру, а лише має право на проживання в ній, як член її родини, а тому вважає, що накладення арешту на квартиру, яка розташована по [ADDRESS],при примусовому виконанні рішення про стягнення грошових коштів з [PERSON] є неправомірним. 03 квітня 2015року, нею було направлено заяву про скасування арешту до відділу Державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, однак, листом від 08 квітня 2015року виконавчою службою повідомлено, що виконавче провадження щодо [PERSON] на виконанні не перебуває, документи з виконавчого провадження передано до архіву та знищено відповідно до вимог наказу Міністерства юстиції України від 25.12.2008року №2274/5 «Про затвердження Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби». Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав та не заперечував проти заявлених вимог. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON], належним чином повідомлені про розгляд справи. у судове засідання не прибули, про те , 26.02. 2016 року до справи надали свої письмові заперечення та просили у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав викладених у письмових запереченнях, пояснивши суду, що відповідач [PERSON] до цього часу не відшкодував заподіяну їй матеріальну та моральну шкоду за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 24.07. 2006 року. Треті особи: - ЖБК "Локомотив-8" свого представника у судове засідання не направив, про те, через загальну канцелярію за № 7832 від 12.02. 2016 року в особі голови [PERSON], надав письмову заяву про визнання позовних вимог та просив розглядати справу за відсутності їх представника ( а.с. 109-110). - Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора у своєму листі за вх. № 1552 від 13.01. 2016 року ( а.с. 107) та відповідно за вх. № 17713 від 22.03. 2016 року, просила розглядати справу за відсутності їх представника. - Державна виконавча служба Дарницького районного управління юстиції у місті Києві, належним чином повідомлена про розгляд справи у с удове засідання не направила свого представника, будь-яких заяв через загальну канцелярію суду не надала. Суд, вислухавши пояснення позивачки, її представника [PERSON], відповідача-1 [PERSON], вивчивши письмові заперечення відповідача-2 [PERSON], матеріали кримінальної справи № 1-551/06 по обвинуваченню [PERSON] за ст. 286 ч.2 КК України, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності , всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Як встановлено у судовому засіданні та слідує із матеріалів справи , 27листопада 1987року, на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 14.09.1987року №915, [PERSON] , як члену Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-8», було видано ордер на житлове приміщення в домі житлово-будівельного кооперативу серія Ж №064231 ( а.с. 5). Зазначеним ордером надано їй , як члену Житлово- будівельного кооперативу «Локомотив-8», квартиру загальною площею 88,9кв.м за адресою: [ADDRESS],для проживання разом із сім'єю з п'яти чоловік Відповідно до Довідки Житлово-будівельного кооперативу «Локомотив-8» № 34 від 17 серпня 2015 року, позивачкою [PERSON] 29 лютого 1992 року було сплачено в повному обсязі суму пайового внеску за квартиру ( а.с. 6). 14 листопада 2013року, позивачці [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації права власності на належну їй квартиру, що розташована [ADDRESS],у зв'язку з наявністю зареєстрованого обтяження щодо її майна ( а.с. 7; 8-9). Дійсно, відповідно до ордеру на житлове приміщення в домі- житлово-будівельного кооперативу серія Ж №064231 від 27.10.1987року, позивачці надано право на зайняття житлового приміщення разом із сім'єю з п'яти чоловік, в тому числі із сином [PERSON], відповідачем у справі. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна станом на 20.03. 2015 року на квартиру, що розташована [ADDRESS] 21листопада 2006 року Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження (арешт) за №4090746на підставі постанови відділу Державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві №1530 від 14.11.2006щодо особи боржника - [PERSON] ( а.с. 8-10). Частиною 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що обтяження - це заборона розпоряджатися та або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 57 ч.2 Закону України "Про виконавче провадження" арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Про те, судом не можуть бути прийняти до уваги твердження позивачки та її представника [PERSON] щодо накладення арешту на квартиру Державною виконавчою службою Дарницького РУЮ у м. Києві 14.11. 2006 року, що розташована по [ADDRESS] для забезпечення реального виконання вироку Дарницького районного суду м. Києва від 24.07. 2006 року про стягнення грошових коштів з [PERSON], оскільки спростовуються матеріалами , як кримінальної справи так і цивільної справи у їх сукупності Згідно з вироком Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2006року, відповідача [PERSON], визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк три роки. Крім того, зазначеним вироком стягнуто з [PERSON] 14 501,00 грн матеріальної та 50 000,00грн моральної шкоди ( а.с. 11-12), вказаний вирок залишено без змін Апеляційним судом м. Києва від 24.01. 2007 року ( а.с. 13-15) та був зареєстрований за адресою реєстрації:[ADDRESS] Як вбачається із матеріалів кримінальної справи № 1-551/06 по обвинуваченню [PERSON] за ст. 286 ч.2 КК України, постановою слідчого СВ Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві [PERSON] від 13.03. 2006 року накладено арешт на майно [PERSON], де б воно не знаходилося і в чому б воно не полягало ( а.с. 51 крим. справи.), у зв"язку з відсутністю нерухомого майна на праві власності за [PERSON], постанову повернуто без виконання начальником КМБТІ за № 11831 від 30.03. 2006 року ( а.с. 52 крим. справи). 14.08. 2007 року постановою Кагарлицького районного суду Київської області на підставі ст.1 п. "б" Закону України "Про амністію" від 19.04. 2007 року, [PERSON] звільнений від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі на 1 рік 11 місяців 9 днів ( а.с. 242 крим. справи). Разом з тим, у матеріалах кримінальної справи відсутній виконавчий лист про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 14 501,00гривень та моральної шкоди у розмірі 50 000 гривень з [PERSON] на користь [PERSON] з відміткою про повне виконання вироку в частині відшкодування шкоди. Вказаний факт про невиконання вироку в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди на користь [PERSON] , підтвердив і допитаний у судовому засіданні відповідач [PERSON] , позивачка [PERSON], яка запевнила суд, що найближчим часом розрахуються з відповідачкою, а також дану обставину щодо невиконання вироку в частині відшкодування заподіяної шкоди , яка сталася внаслідок ДТП, підтвердив у судовому засіданні 26.02. 2016 року представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] ( а.с. 116- 118). Отже, вирок Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2006року, набув чинності 24.01. 2007 року, а виконавчий лист про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 14 501,00гривень та моральної шкоди у розмірі 50 000 гривень з [PERSON] на користь [PERSON] виданий [PERSON] за її письмовою заявою для звернення до виконання до ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві 21.03. 2007 року ( а.с. 231; 236 крим. справи), а арешт на спірну квартиру накладений раніше 14.11. 2006 року, тобто за чотири місяці 7 днів до отримання потерпілою виконавчого листа для передачі на виконання. Разом з тим, позивачка не надала суду копію постанови відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві № 1530 від 14.11. 2006 року щодо особи боржника [PERSON] і за яким саме виконавчим документом було накладено арешт, оскільки начальником КМБТІ у листі за № 11831 від 30.03. 2006 року повідомлено про відсутність нерухомого майна на праві власності за [PERSON] ( із матеріалів кримінальної справи). Водночас, листом начальника ВДВС Дарницького РУЮ в м. Києві І.І. Ярушевською від 08.04. 2015 року , повідомлено позивачку на її звернення від 03.04. 2015 року за вх. № 3870/0335, щодо надання інформації саме за виконавчим документом № 1-551 від 10.08. 2006 року не виявляється можливим ( а.с.16). Про те, самого письмового звернення позивачка до позовної заяви не долучає , а тому суд робить висновки, щодо зазначення у письмовому зверненні неправдивих відомостей навіть за виконавчим документом № 1- 551 від 10.08. 2006 року у кримінальній справі, на який робить акцент позивачка, оскільки, як вже встановлено у судовому засіданні вирок Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2006року, набрав законної сили 24.01. 2007 року, а не 10.08. 2006 року, а виконавчий лист на виконання по вказаній кримінальній справі передано , як вбачається із заяви потерпілої, 21.03. 2007 року і ніяким чином не 10.08. 2006 року, як зазначала позивачка у своєму зверненні до ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві, тим самим заборона на відчуження спірної квартири ніяким чином не пов"язана з виконанням вироку Дарницького районного суду міста Києва від 24 липня 2006року. Як встановлено у судовому засіданні [PERSON] 27.11.1987року отримала ордер № 064231серія Ж на житлове приміщення в будинку житлово- будівельного кооперативу. На момент отримання даного ордеру діяв Цивільний Кодекс УРСР, в редакції 1963року та Закон України «Про власність», які не передбачали обов'язкової державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Відповідно до зазначеного Ордеру № 064231серія Ж від 27 листопада 1987 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20.06.1969 № 2006-VII. який діяв на момент видачі [PERSON], як члену Житлово- будівельного кооперативу «Локомотив-8» ордеру на житлове приміщення - майно,нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен зподружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.Це означає, що [PERSON] не може бути одноосібним власником арештованої квартири. Відповідно до ч. З ст. З чинного на сьогодні ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - речові права на нерухоме майнота їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними занаявності однієї з таких умов: - реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства,що діяло на момент їх виникнення; - на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що непередбачало їх обов'язкової реєстрації. Зважаючи на те, що арешт на квартиру [ADDRESS]. 02121було накладено 21 листопада 2006року (що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно), тобто до набрання чинності Законом України від 01.07.2004 № 1952-IV,даний арешт визнається дійсним. Крім того, листом № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ роз'яснив, що відповідно до статті 2 ЗаконуУкраїни від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речовихправ на нерухоме майно та їх обтяжень»державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердженнядержавою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних де Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень З пояснень позивачки у судовому засіданні встановлено, що її чоловік [PERSON] помер , однак в підтвердження своїх доводів , доказів суду не надала. Разом з тим, позивачка не зверталася до суду з клопотанням про витребування відповідних доказів в порядку ст. ст. 133, 134. 137 ЦПК України. Відповідно до абзацу 4 п.7. Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.06.2009 року подання доказів можливе на стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишити заяву без руху та повертати заявнику. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 1 ЦПК України закріплено, що метою цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин В силу зазначених норм законодавства, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Право на захист - це самостійне суб'єктивне право, яке з'являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього. Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 ЦК України. Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи наведене, позивач повинен довести обставину порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи інтересів відповідачем. Згідно зі ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. За змістом наведених норм, позовне провадження характеризується наявністю матеріально-правового спору між сторонами, відповідачем у справах позовного провадження є особа - учасник цивільних правовідносин, яка порушує, не визнає або оспорює відповідні права позивача. Разом з тим, позивач не пред'являє жодних вимог до відповідача. Виходячи з обставин наведених вище, суд приходить до висновку, що про відсутність спору між позивачем з одного боку та [PERSON] з іншого. Статтями 57, 59, 60 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. Суд звертає увагу також на те, що відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За таких обставин, з'ясувавши характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача, суд дійшов висновку про неможливість його захисту в обраний позивачем спосіб, у зв'язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позовні вимоги щодо зняття арешту із спірної квартири [ADDRESS] є похідними від вимог про визнання права власності на вищезазначену квартиру , які позивачкою ставляться як підстава для зняття арешту із квартири, тому вказані вимоги не можуть бути задоволені внаслідок їх безпідставності. Оскільки суд відмовляє у задоволені позовних вимог позивача, то, у відповідності до ст.88 ЦПК України, судові витрати з відповідача до стягнення не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed