Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

19 травня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про поділ майна, усунення перешкод у користуванні. Вимоги позову обґрунтовано наступним. 16 червня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. 01 червня 2013 року Подільським районним судом м. Києва шлюб між Позивачкою та Відповідачем було розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] [INFO] , який після розірвання шлюбу проживає з Відповідачем. За час спільного проживання подружжям у 2011 р. було придбане нерухоме майно, а саме двокімнатна квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Спільна квартира була куплена за 154 203, 00 грн. (на підставі Договору купівлі-продажу від 22.03.2011 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим Ю.Є. Правовстановлюючі документи на квартиру знаходяться у Відповідача, яка фактично і проживає у даній квартирі. Позивач постійно надсилає кошти на утримання спільної дитини, що повинно бути враховано судом при визначенні рівності часток. На протязі 2014 -2016 років, Позивач знаходився на службі у ЗСУ де отримав травму пов`язану із проходженням служби і знаходився на лікуванні у військовому шпиталі та центрі реабілітації. Після демобілізації 05 квітня 2016 року Позивач намагався потрапити у квартиру, проте в квартирі проживають невідомі особи, і Позивач не може використовувати своє майно на власний розсуд, що порушує його права як власника, де на даний момент знаходиться його колишня дружина та дитина останній не знає. Квартира [ADDRESS] з підстав передбачених ст.ст. 60, 61 СК України та ст. 368 ЦК України, є об`єктами права спільної сумісної власності Позивача та Відповідача як колишнього подружжя, оскільки набуті за час їх перебування в шлюбі. Правові підстави, передбачені ст. 57 СК України, щоб вважати спірну квартиру чи джерела для її придбання як особистою ватною власність Відповідача, - відсутні. Проте, між сторонами не досягнуто домовленості про поділ квартири як об`єктів права спільної сумісної власності, що призвело до не можливості вчинити договір про поділ цього майна, в порядку передбаченому ч.2 ст. 69 СК України та ч.4 ст. 372 ЦК України, що надає право Позивачу на звернення до суду за захистом свого майнового права, шляхом здійснення поділу квартири за адресою: [ADDRESS] . Позивач так і відповідач має право власності на квартиру у рівних частках, розмір яких становить 1/2 від вартості спірного майна кожного із подружжя і поділ якого здійснюється з розрахунку саме таких часток Позивача та Відповідача. Таким чином, в порядку здійснення поділу майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, необхідно визнати за [PERSON] Ѕ частки квартири. Право на вільне та безперешкодне володіння, користування та розпорядження майном, у тому числі і тим, що є об`єктом права спільної сумісної власності, гарантоване кожній особі, яка є його власником, не залежно від того, чи він володіє ним особисто чи воно перебуває у спільній власності. Однак, відповідач вчиняє дії, які порушують право Позивача на користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Неправомірні дії відповідача полягають в тому, що Відповідач змінив замки у вхідних дверях квартири та наданий час у даній квартирі проживають невідомі особи без згоди на те Позивача як співвласника квартири. У такий спосіб Відповідач не допускає Позивача до проживання у квартирі, позбавивши Позивача як співвласника квартири, якою він володіє на правах рівних з правами, що має Відповідач, вільно та безперешкодно користуватись своїм майном у власних інтересах. Вважає, що Відповідач своїми діями допустив порушення права позивача на користування спільним майном, а тому на підставі ст. 391 ЦК України, необхідно усунути перешкоди у здійсненні позивачем права користування спірною квартирою шляхом зобов`язання Відповідача передати ключі від вхідних дверей позивачу та зобов`язання відповідача не чинити перешкоди у здійсненні позивачем права користування квартирою, як об`єктом права спільної власності. Посилаючись на викладені обставини справи просить суд: 1. В порядку поділу майна, що є об`єктами права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , визнати за [PERSON] право спільної власності на Ѕ частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; 2. Усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Шляхом зобов`язання [PERSON] передати ключі від вхідних дверей квартири ти не чинити перешкоди у здійсненні Позивачем права користування квартирою, як об`єктом права спільної власності; 3. Стягнути з [PERSON] оплачені витрати по оплаті судового збору у розмірі 2093,23 грн. та послуг адвоката у розмірі 4000 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року відкрито провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, усунення перешкод у користуванні. Призначено судове засідання (том №1 а.с.53). Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04 липня 2016 року забезпечено докази в вищевказаній цивільній справі, шляхом витребування у Приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Соколова Юрія Євгенійовича копії договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 22 березня 2011 року (том №1, а.с.61). Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2016 року забезпечено докази в вищевказаній цивільній справі шляхом витребування з Київського державного нотаріального архіву копії договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 22 березня 2011 року (том №1, а.с.102). 27 грудня 2016 року позивач [PERSON] подав заяву про уточнення позовних вимог (том №1, а.с.130), відповідно до якої просить суд: 1. Визнати за [PERSON] право спільної власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . 2. Усунути перешкоди у здійсненні права користування [PERSON] права користування квартирою [ADDRESS] . 3. Стягнути з [PERSON] судові витрати, що складаються із судового збору у розмірі 2093,23 грн. та витрат пов`язаних з розглядом справи, зокрема витрат на правову допомогу у розмірі 4000 грн. 22 березня 2017 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу недійсним, визнання права власності (том №1 а.с.163-165). Вимоги зустрічної позовної заяви обґрунтовано наступним. Так, 16 липня 2004 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який рішенням Подільського районного суду м. Києва від 01 червня 2013 року розірваний. За період шлюбу між нею із Відповідачем за кошти сім`ї були придбано майно: У січні 2009 року - автомобіль CHEVROLET LACETTI NF 358, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] - за 20000 $ США, який оформлений на відповідача та знаходиться у його володінні та користуванні; У травні 2006 року земельну ділянку за 3000 $ США площею 0,1070 у садівничому товаристві «Урожайний» на території Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області, державний акт про право власності від 24 липня 2006 року, який оформлений на відповідача, знаходиться у його володінні та користуванні; Та частково за їх з відповідачем кошти - у березні 2011 року квартиру [ADDRESS] , яка придбана за 560000,00 грн., що було тоді еквівалентно 70 000 $ США. Із цієї суми 54350 $ США їй вислала переказами через відділення «Приватбанку» мати позивача - [PERSON] , яка намагалась її допомогти, бо вона мала народити дитину, а лише 15650 $ США - кошти сім`ї. Квартира оформлена на її ім`я, знаходиться у її володінні та користуванні, у ній зареєстрована вона та син [PERSON] . Під час шлюбу відповідач поводив себе недобросовісно у питаннях розпорядження коштами сім`ї, діяв у своїх інтересах, а не в інтересах сім`ї, а вона навпаки, скористалась допомогою своєї бабусі [PERSON] , яка продала приналежну їй квартиру [ADDRESS] , та матері [PERSON] , яка продала приналежну їй квартиру [ADDRESS] , та мама переслала їй кошти від продажу для придбання квартири, яка формально є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач же весною 2006 року придбав для їхньої сім`ї за еквівалентну 60 000 $ США квартиру [ADDRESS] , але оформив її на ім`я своєї матері [PERSON] . У цій квартирі вони і проживали весь час до розлучення та були зареєстровані. Окрім того, на початку 2006 року вони придбали у кредит за 25 000 $ США новий автомобіль Hyundai Sonata NF бордового кольору реєстраційний номер [NUMBER] , який відповідач без її згоди продав у 2008 році, під час окремого проживання через сварку. Посилаючись на викладені обставини справи, Позивач за зустрічним позовом просить суд: визнати за нею право власності на Ѕ частку автомобілю CHEVROLET LACETTI NF 358, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та Ѕ частку земельної ділянки площею 0,1070 у садівничому товаристві «Урожайний» на території Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області кадастровий номер [NUMBER] . 18 травня 2017 року Відповідач за зустрічним позовом - [PERSON] подав письмові заперечення на зустрічну позовну заяву (том. №1, а.с.201-202), які обґрунтував наступним Ознайомившись із зустрічним позовом, зазначає, що окремі такти, викладені в ньому, не відповідають дійсним обставинам справи, і не підтверджені належними та допустимими доказами. Тому вважає що вимоги Позивача є незаконними, необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства України. З приводу першої вимоги позивача про визнання права власності на Ѕ автомобіля марки Chevrolet Lacetti відповідач не заперечує, однак заперечує проти визначеної позивачем вартості у розмірі 179 400,00 грн. 29 серпня 2009 року [PERSON] придбав у ТОВ «УкрАвтоЗаЗ-Сервіс» автомобіль марки Chevrolet Lacetti NF, 2008 року луску, на підставі договору купівлі-продажу, вартістю 104 000,00 грн. Узустрічному позові назначено, що автомобіль був придбаний у січні 2009 року, що не відповідає даті укладення договору, а також не правильно вказана модель та рік випуску автомобіля. Належних доказів щодо проведення оцінки транспортного засобу позивачкою також не надано. Оскільки на визначення вартості автомобіля впливає марка, модель, модифікація, рік випуску, об`єм двигуна, технічний стан, комплектність, а зазначені позивачкою дані є неправдивими, технічний стан автомобіля оцінювачем не проводився, то є всі підстави констатувати, що зазначена у зустрічному позові вартість автомобіля не відповідає його дійсній вартості. Що стосується визнання права власності на Ѕ частку автомобіля як того вимагає позивач за зустрічним позовом, то відповідач не заперечує проти задоволення такої вимоги. З приводу поділу земельної ділянки зазначає, що вимога по в цій частині є незаконною та юридичного обґрунтування підстав визнання права власності на її частку в зустрічному позові не наведено. Надані до зустрічного позову копія державного акта на право власності на земельну ділянку та копія розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 02.06.2006 року №310 «Про передачу у власність земельних ділянок» підтверджують той факт, що земельна ділянка, яка є предметом спору, розміром 0, 1070 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, розташована на території Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області одержана [PERSON] із земель державної власності в межах норм безоплатної приватизації. Відповідач отримав спірну земельну ділянку у власність на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 02.06.2006 року №310 «Про передачу у власність земельних ділянок».Вказує, що зазначена у зустрічному позові земельна ділянка не відноситься до майна, яке було нажите нами у шлюбі, а є часткою у земельному фонді, яку відповідач за зустрічним позовом отримав від держави, тому вважає, що вона не підлягає поділу. Посилаючись на викладені обґрунтування заперечення проти зустрічного позову, Відповідач просить суд: у зустрічному позові [PERSON] про розподіл майна подружжя в частині визнання права власності на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,1070 у садівничому товаристві «Урожайний» на території Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області кадастровий номер [NUMBER] , відмовити. 18 травня 2017 року до матеріалів справи залучено письмові заперечення позивача за зустрічним позовом [PERSON] , які подані представником позивача за зустрічним позовом - [PERSON] (том №1, а.с.216-218), в яких зазначили, що [PERSON] заперечує проти позову [PERSON] з наступних підстав, зокрема. Зазначено, що [PERSON] сплачує [PERSON] аліменти на утримання сина у добровільно-примусовому порядку, бо вона з нього отримує гроші через сварки. Він висилає кошти різними сумами на свій розсуд нерегулярно та нестабільно: то 1000 грн. на місяць, то 2000 грн., що є незначними коштами для утримання дитини, натомість він постійно вимагає звіти за ці аліменти, бо вважає, що [PERSON] витрачає їх на себе. Вказано, що натомість, сім`я [PERSON] , у якій він живе, є заможною, має ?2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] , що оформлена на батька - [PERSON] , яка здається в оренду;. ?3-х кімнату квартиру [ADDRESS] частина якої оформлена на матір позивача [PERSON] , а друга частина - на сестру позивача [PERSON] , у якій проживають батьки позивача та його сестра; ?3 гаражі в гаражному кооперативі "Синєозерний", два - за адресою [ADDRESS] здаються в оренду, а третій по [ADDRESS] оформлений на позивача; ?Двоповерховий газифікований будинок із гаражем у дачному кооперативі у с . Миколаївка Київської області та поруч ще одна земельна ділянка без будівель; ?Земельну ділянку під Маріуполем площею біля 1 га, яку батько позивача отримав у спадщину від своїх батьків, яка здається в оренду. Зазначено, що Позивач, який не заперечує факт купівлі квартири [ADDRESS] не за кошти їх із [PERSON] сім`ї, безпідставно вимагає її поділу, як спільного майна подружжя З урахуванням викладеного та вимог її позову [PERSON] просить суд поділити майно подружжя, та виділити їй квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] - автомобіль CHEVROLET LACETTI NF 358, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та земельну ділянку площею 0,1070 у садівничому товаристві «Урожайний» на території Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області. 31 липня 2017 року представником позивача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] подано додаткові пояснення (том №1, а.с.240-243) з приводу обставин, зазначених в письмовому запереченні проти первісного позову та у зустрічному позові. Зокрема, зазначено, що заперечення проти позову, подане представником відповідача за первісним позовом та зустрічна позовна заява містять у собі багато суперечливої інформації та наведені у них обставини не підтверджується належними та допустимими доказами. Зокрема, у зустрічній позовній заяві та у запереченні проти позову, зміст якого продубльовано з зустрічного позову, зазначається, що відповідач «поводив себе недобросовісно у питаннях розпорядження коштами сім`ї, діяв у своїх інтересах, а не в інтересах сім`ї та «нездатен був створити належні та надійні умови для сім`ї». Ця обставина не є підтверджена жодним доказом. Позивачем було надано суду довідки про отримані ним доходи з 12.01.2010 року по 29 березня 2010 року у розмірі 70026,31 грн. та за період з 01.04.2010 р. по 19.01.2011 року у розмірі 19478525 грн. Вказано, що таким чином, заробіток позивача за період січень 2010 - січень 2011 р. складав 264 811,56 грн., що еквівалентно 33 101,45 доларів США. Натомість, відповідачка, посилаючись у запереченні проти позову на ст. 60 СК України та на Висновки Верховного Суду України щодо підстав віднесення майна подружжя до спільного сумісної власності, що визначається спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, не зазначає яким чином вона брала участь у набутті майна, яке є предметом спору. Жодних доказів, які підтверджують, що відповідачка працювала та отримувала заробітну плату чи мала інші доходи, нею не надано. За роки перебування у подружжі з позивачем відповідачка працювала протягом одного року, з літа 2006 року до весни 2007 року, тому жодної участі ані коштами ані працею в набутті спільного майна вона особисто не брала. З приводу коштів, які, як стверджує відповідачка були надані їй її родичами, щоб забезпечити, як зазначено у запереченні, власним житлом дочку та майбутнього онука, слід звернути увагу на наступні факти. Син позивача і відповідачки, [PERSON] , народився [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Відповідно, про його зачаття, відповідачка могла дізнатися не раніше, як у квітні 2011 року, у той час, як спірна квартира була придбана ними 22.03.2011 року, а згоду на придбання її позивач надав 09.02.2011 р., про що зазначено у п.6 Договору. У шлюбі з відповідачкою позивач перебував з 2004 року, тому передбачити, коли саме мав народитися онук, як пише відповідачка, її родичі не могли. Договори купівлі-продажу, які надані відповідачкою у якості доказів, датовані 22.07.2010 р. та 22.12.2010 р., ( Наприкінці 2010 року батьками відповідачки було придбано 2 автомобіля - ВАЗ 2104 (ринкова вартість 2000$), та новий автомобіль Хюндай і 30 (орієнтована вартість 25000$), заяви на переказ грошових коштів - з 26.01.2011р. по 14.02.2011р. Звідси випливає, що відповідачка вводить в оману суд, коли зазначає, що грошові кошти їй вислала мати, бо вона мала народити дитину, оскільки вона на той момент, коли були укладені договори та здійснені перекази, якщо вірити поданим копіям договорів та заяв на переказ, не могла навіть здогадуватись про те, що у неї буде дитина. Окрім того, що перекази здійснювались задовго до укладення договору, з перервами у часовому просторі, та не одним платежем, а по частинах, вважає, що подані відповідачкою копії заяв на переказ не можуть бути належним доказом того, що саме зазначену у запереченні та зустрічному позові суму 54 350 $ доларів США, відповідачка внесла за придбання спірної квартири. Адже сама відповідачка ніде на той момент не працювала та не отримувала доходу, тому вона могла використовувати ці кошти на свої власні потреби, якщо при цьому брати до уваги твердження відповідачки про те, що позивач «розпоряджався коштами сім`ї у своїх інтересах». Договір купівлі-продажу квартири за [ADDRESS] від 22.03.2011 р., який має юридичну силу і не був ніким оспорений, підтверджує факт набуття квартири у спільну сумісну власність подружжя [PERSON]. Про те, що у придбання квартири вкладено кошти, що належали відповідачці особисто, у договорі не зазначено. Таким чином, квартира, яка є предметом спору, згідно з договором купівлі-продажу, була придбана як спільна власність, тому вона підлягає поділу на підставі ст. 70 Сімейного кодексу України в рівних частках. Неправдиву інформацію також зазначає у зустрічному позові Відповідачка щодо факту володіння та користування спірною квартирою нею та сином позивача і відповідачки [PERSON] . Відповідачка, отримавши згоду позивача на вивезення за межі України їхнього сина терміном до кінця 2014 року, фактично виїхала на постійне проживання до м. Армавір, Російська Федерація і протизаконно весь цей період утримує дитину без згоди батька не за місцем проживання та реєстрації дитини, яке зазначено у зустрічному позові. Також вводить суд в оману представник відповідачки, зазначаючи, що [PERSON] сплачує аліменти на утримання сина у добровільно примусовому порядку, висилає кошти нерегулярно та нестабільно, то 1000,00 грн. на місяць, то 2000,00 грн. Таке твердження не відповідає дійсним обставинам справи та спростовується поданими суду доказами, а саме квитанціями про грошовий переказ коштів, які були перераховані у період з 2013 р. до 2017 року. До суду про стягнення аліментів з позивача [PERSON] звернулася у 2016 році, про що було винесене рішення про стягнення аліментів у розмірі 25% від доходів, але відповідачка навмисно не передала його для виконання, про що позивач повідомляв двічі суд, який виніс рішення. На сьогоднішній день позивач добровільно сплачує кошти на утримання дитини, суми переказів становлять від 5 тис. російських рублів до 12000,00, що еквівалентно 2000,00 - 5 000,00 грн. Обставини, зазначені у запереченні проти позову, щодо матеріального стану родичів [PERSON] , взагалі не стосуються предмета доказування і не можуть бути прийняті до уваги судом при винесенні рішення, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, Таким чином, вважає недоведеним той факт, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, що може бути підставою для відступу від засади рівності часток подружжя. Окрім цього, просячи суд поділити майно подружжя, виділивши відповідачці квартиру, а [PERSON] - автомобіль та земельну ділянку, представник відповідачки не зазначає вартості перерахованих об`єктів, а також не визначає яку ж саме частку у спільному майні подружжя вони становлять і яким чином суд має перерозподілити ці частки. Додатково наголошує на тому, що земельна ділянка, яку відповідачка просить включити до предмету поділу спільного майна, не відноситься до майна, яке було нажите майном у подружжі, оскільки вона була набута позивачем у процесі приватизації. Враховуючи вказані вище обставини, просить суд ухвалити рішення, яким вимоги позивача, що були пред`явлені в первісному позові задовольнити повністю. Проти задоволення пред`явленої [PERSON] в зустрічному позові вимоги про визнання права власності на Ѕ частку автомобіля, позивач не заперечує, а в іншій частині зустрічного позову просить відмовити. 15 грудня 2017 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, № 2147-VIII, яким ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 12 лютого 2018 року представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] подала заяву про зміну позовних вимог (том №2, а.с.36-39), яка обґрунтована доводами викладеними в зустрічній позовній заяві та якій зазначено наступне, зокрема, що в судовому засіданні 13 листопада 2017 року позивач [PERSON] повідомив суду, що у червні 2017 року він продав автомобіль сторонній особі, у зв`язку і чим [PERSON] змінюються підстави позовних вимог, та, як наслідок, уточнюються наступним. [PERSON] 14 червня 2017 року продав автомобіль CHEVROLET LACETTI NF 358, 2006 р. випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , що є спільною сумісною власністю подружжя, та не підлягає відчуженню без згоди обох співвласників, відповідачу [PERSON] за 70 800 грн. З урахування викладеного позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить суд: визнати недійним договір купівлі-продажу автомобілю CHEVROLET LACETTI NF 358, 2006 р. випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , що укладений 14 червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] в Територіальному сервісному центрі МВС № 8043 РСЦ МВС в м. Київ; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку автомобілю CHEVROLET LACETTI NF 358, 2006 р. випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та Ѕ частку земельної ділянки площею 0,1070 у садівничому товаристві «Урожайний» на території Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області кадастровий номер [NUMBER] . 01 березня 2018 року представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] подала письмові заперечення проти заяви про зміну позовних вимог (том №2, а.с.45-47), в яких зазначила, що [PERSON] проти поданої до суду заяви заперечує, з наступних підстав. Сторона відповідача за первісним позовом на стадії судового розгляду цивільної справи не має права змінювати предмет або підставу позову. Окрім того, представником відповідача у заяві про зміну позовних вимог зазначено ще одного відповідача - [PERSON] , який у первісному та у зустрічному позові був відсутній та судом не залучався у якості співвідповідача. Порядок залучення до участі у справі співвідповідача встановлений ст. 51 ЦПК України, згідно з якою право співвідповідача належить тільки суду за клопотанням позивача, про постановляється відповідна ухвала. Таке клопотання позивачем представником не подавалося та ухвала про залучення [PERSON] у якості співвідповідача судом не приймалася, тому підстав для зазначення його відповідачем у заяві про зміну позовних вимог у відповідача за первісним позовом не було. Що стосується змісту заяви по суті, то своє ставлення до поданого стороною відповідача зустрічного позову щодо поділу автомобіля та земельної ділянки вже було письмово викладене в запереченні проти зустрічного позову. З приводу визнання договору купівлі-продажу автомобіля марки CHEVROLET LACETTI NF 358, 2008 р. випуску, укладеного 14.06.2017 року, копія як надана позивачем у минулому судовому засіданні та укладення [PERSON] не заперечується, позивач заперечує проти заявленої вимоги виходячи з того, що у позивача не було можливості отримати письмову заяву від [PERSON] про надання згоди на відчуження їхнього автомобіля через відсутність з нею зв`язку в той період, коли у нього знайшовся покупець. Про можливість відчуження автомобіля позивач їй повідомляв, на що заперечення не отримав. Оскільки автомобіль не може бути поділений в натурі на дві частини, то між сторонами була домовленість про те, що позивач сплатить відповідачу грошову компенсацію у розмірі Ѕ частини вартості автомобіля. Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди іншого з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Вважає, що стороною відповідача не доведено підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, а також не подано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів. Правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу немає. Вказано, що позивач не заперечує проти відшкодування [PERSON] вартості частки автомобіля у розмірі 35404,50 грн., виходячи з вартості автомобіля, яку сплатив йому покупець за його придбання. Посилаючись на викладене, просить суд: відмовити [PERSON] у прийнятті заяви про зміну позовних вимог. 18 травня 2018 року [PERSON] подав Відзив на позовну заяву (том. №2, а.с.81-82), в якому зазначив, що проти задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля марки Chevrolet Lacetti NF, 2008 року випуску, укладеного 14.06.2017 року між ним та позивачем за первісним позовом він заперечує, оскільки вона є безпідставною і необґрунтованою. Зазначає, що з метою оформлення договору купівлі-продажу автомобіля вони з позивачем звернулися до Територіального сервісного центру МВС №8043 РСЦ МВС в м. Києві. Для цього ними були подані необхідні документи а саме: паспорта, індивідуальні податкові номери, технічний паспорт на автомобіль, оцінка його вартості. Договір був оформлений та підписаний ними в присутності адміністратора [PERSON] , який перевірив подані ними документи, та скріпив його своїм підписом. Інших документів, окрім вище перерахованих у них ніхто не вимагав. Про сімейний стан позивача йому було відомо те, що він був розлучений. Про те, чи належав автомобіль позивачу, особисто, чи він належав йому з колишньою дружиною на праві спільної сумісної власності, йому відомо не було. Адміністратором сервісного центру питання щодо наявності чи відсутності згоди дружини продавця на відчуження автомобіля не ставилося, тому йому також не було відомо чи така згода нею надавалася. Сплативши зазначену у договорі купівлі-продажу грошову суму за автомобіль, він здійснив його перереєстрацію. Вважає. Що з його боку ніяких порушень при укладенні договору та недотримання вимог чинного законодавства України допущено не було. При укладенні договору він діяв добросовісно, тому підстав для визнання його недійсним немає. У запереченні проти заяви про зміну позовних вимог позивач визнає, що готовий сплатити [PERSON] половину вартості автомобіля, тому на його думку, права відповідача таким чином не будуть порушені. Вважає, що [PERSON] не подано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля. Посилаючись на викладене, [PERSON] просить суд: відмовити [PERSON] у задоволенні пред`явленої до нього вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля марки Chevrolet Lacetti NF, 2008 року випуску, укладеного 14.06.2017 року. 24 травня 2018 року відповідач за первісним позовом - [PERSON] подала Відзив на позов [PERSON] (том №2, а.с.83-85), в якому зазначено наступне. Вона не визнає вимоги [PERSON] в частині визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS] , оскільки вона не їх спільною сумісною власністю в цілому, бо на її придбання використано спільних коштів сім`ї лише 15650 $ США, що складає лише 22,36 % від суми - 70 000 $ США, за еквівалент якої квартира була придбана, тобто, 373/1400 часток. Таким чином, позивач може просити суд визнати за ним право власності, відповідно лише на свою Ѕ частину у 15650 $ США , тобто, на 373/2800 квартири. Оскільки користування вказаною частковою квартири є неможливою та виділ цієї частки в натурі є теж неможливим, вона просить виділити автомобіль CHEVROLET LACETTI NF 358, що придбані за їх 20000 $ США, ринкова вартість цього автомобіля на сьогодні - 135000 грн., що є не меншою на сьогодні вартості 373/2800 частки спірної квартири (7,46 кв.м. квартири) - 121225 грн. При цьому просить суд врахувати, що автомобіль з 2013 використовується індивідуально [PERSON] та проданий ним із порушенням її прав, що у травні 2006 року вони за спільні сім`ї придбали земельну ділянку за 3000 $ США площею 0,1070 у садівничому товаристві «Урожайний» на території Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області, яку відповідач оформив на своє ім`я, знаходиться у його воло користуванні і вона навіть не може претендувати на неї, але кошти вкладались і [PERSON] це факт не заперечує. До того ж квартира знаходиться на її утриманні з 2011 року дотепер. Знову ж наголосила про недобросовісну поведінку [PERSON] . Зазначила, що вона із [PERSON] завжди спілкуються за допомогою електронної пошти і він знає її домашній телефон її батьків, номер мобільного телефону її матері, він спілкується через скайп з сином. У нього завжди було достатньо засобів зв`язку і жодним із них він не скористувався при продажі спільного автомобіля. Вже після заявлення її представником вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу він запропонував при зустрічі половину вартості машини, на що вона йому нічого не відповіла. Що стосується вимог [PERSON] про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та вселення, пояснює, що [PERSON] ніколи не проживав у квартирі [ADDRESS] , та не мав ніколи таких намірів, і, відповідно, там ніколи не знаходились будь-які його речі. Вказана квартира була придбана нею за кошти її батьків з метою допомогти їй із майбутньою дитиною. Її вагітність із колишнім чоловіком [PERSON] вони планували довго через її хворобу щитовидної залози з дитинства, тому що спонтанна вагітність з такою хворобою могла негативно вплинути на здоров`я дитини. Особливо після першої її невдалої вагітності дитина була запланована та довгоочікувана. Вона повідомила своїм батькам, що вони планують народження дитини 2011 році, тому вони вирішили їй допомогти із майбутньою дитиною, оскільки розуміли, що її колишній чоловік був ненадійний та у якійсь степені небезпечний. Оскільки двічі намагався покінчити життя самогубством через отруєння ліків, знаходився у агресивному стані та погрожував її розправою, та вона вимушена була звернутись за захистом до поліції. Після розлучення 1 червня 2013 року вона вдвох із сином переїхала в квартиру по [ADDRESS] , а [PERSON] залишився жити у їх квартирі, оформленій на ім`я його матері, квартирі [ADDRESS] , і у вихідні дні відвідував сина. Також просить суд врахувати поведінку [PERSON] , те що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, та той, що джерелом набуття понад 78% спірної квартири є не спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, а її особисті кошти, які їй дали її батьки, а також положення ч.2 ст.70 СК України про те, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. З урахуванням викладеного, [PERSON] просить суд: поділити спірне майно та виділити їй квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] - автомобіль CHEVROLET LACETTI NF 358, 2006 р. випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , договір купівлі-продажу автомобілю CHEVROLET LACETTI NF 358, р. випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , що укладений 14 червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] в Територіальному сервісному центрі МВС № 8043 РСЦ МВС в м. Київ. 30 липня 2018 року представник позивача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] подала Відповідь на відзив на позовну заяву (том №2, а.с.183-186), в якому викладено наступне. Обставини, на які посилається [PERSON] у відзиві, не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, тому не можуть судом бути прийняті до уваги, оскільки більшість з них не стосується предмета доказування В першу чергу звертає увагу суду на те, що [PERSON] у першому ж абзаці відзиву неправильно зазначено позовні вимоги, з якими [PERSON] звернувся до суду, а саме: у позовній заяві [PERSON] просить усунути перешкоди у здійсненні користування квартирою шляхом зобов`язання [PERSON] передати ключі від вхідних дверей, натомість [PERSON] , перекрутивши зміст позовних вимог, вказує, що позов подано про усунення перешкод у здійсненні права користування шляхом вселення. Таке ж перекручування фактів стосується і вартості спірного майна, яка чомусь зазначається у доларах США, а не в національній валюті, а ринкова вартість автомобіля та спірної квартири не підтверджується належними доказами. Зокрема, позивачем було надано розрахунок вартості автомобіля на дату його продажу, згідно з яким його середньо ринкова вартість становить 70 809, 34 грн. [PERSON] зазначає у відзиві, що його вартість становить 135 000,00 грн., посилаючись на роздруківку з сайту продажу автомобілів, у якому вказані запропоновані продавцями ціни на подібні транспортні засоби. На думку позивача, доказ, поданий відповідачкою, на підтвердження вартості спірного автомобіля, не може бути прийнятий до уваги, оскільки, при здійсненні оцінки вартості транспортного засобу береться до уваги його комплектація, пробіг, технічний стан та інші параметри, що неможливо зробити без огляду автомобіля. Що стосується користування квартирою та автомобілем, то [PERSON] фактично не користується ані квартирою (нею користуються з 2014 року чужі люди, які їй сплачують за це кошти), ані автомобілем, оскільки відповідачка виїхала за межі України і добровільно відмовилася від користування цим майном. Квитанції, надані відповідачкою на підтвердження витрат на утримання квартири, підтверджують здійснення оплати за лютий 2011 - лютий 2014 року. За період з березня 2014 року по сьогоднішній день квитанцій не надано, тому що ці витрати несуть орендарі. З приводу придбання квартири [ADDRESS] на ім`я матері позивача, відповідачем не надано жодного доказу, ця квартира не є предметом спору, тому не підлягає розгляду судом. Просячи суд відступити від рівності часток подружжя, [PERSON] не надала суду жодного належного доказу на підтвердження того, що [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду сім`ї. Докази відправлення грошових переказів матір`ю відповідачки можуть підтверджувати надання батьками матеріальної підтримки своїй доньці. В свою чергу, батьки позивача у судовому засіданні засвідчили, що вони також надавали кошти для сім`ї сина. У матеріалах справи містяться докази того, що позивач, перебуваючи у шлюбі з відповідачкою, працював, отримував заробітну плату, натомість, відповідачка, письмовими свідченнями своєї матері, [PERSON] , підтвердила, що вона не мала роботи і фінансово залежала від чоловіка. Пояснення [PERSON] , які викладені не державною мовою, так само, як і інші докази, додані до відзиву, не слід розцінювати як докази, які відповідають вимогам чинного законодавства України, оскільки відповідачкою не додано перекладу цих документів на державну мову. Окрім того, пояснення [PERSON] побудовані виключно на неприязні до позивача, неправдивих суперечливих фактах та звинуваченнях в його адресу, які не стосуються ніяким чином предмету спору. Вважає, що всі аргументи відповідачки з приводу придбання спірної квартири за кошти, особисто надані їй батьками, не мають належного підтвердження з наступних підстав. Згідно з п. 6 Договору купівлі-продажу квартири від 22.03.2011 року, квартира набувається сторонами за взаємною згодою як спільна сумісна власність. Тобто, на момент підписання договору [PERSON] , на ім`я якої була придбана квартира, усвідомлювала, що ця квартира не є її особистою і в договорі не зазначено яку конкретно суму коштів внесено [PERSON] особисто. [PERSON] у поясненнях пише, що вона пропонувала придбати квартиру на її ім`я, хоча [PERSON] визнає, що частину коштів вніс і [PERSON] , тому ця квартира і належить до спільної сумісної власності, оскільки при її купівлі не було вказано, що вона придбається у визначених частках для кожного з подружжя. І взагалі абсурдним вважає твердження [PERSON] про те, що, коли їхня донька вирішила стати матір`ю, її батьки вирішили допомогти їй придбати квартиру, щоб вона її здавала або проживала сама. Це у той час, коли вона тільки планувала завагітніти. Одночасно сама [PERSON] неодноразово зазначає, що батьки висилали кошти, щоб допомогти з дитиною, яку вона з [PERSON] планувала довго, але її батьки вважали майбутнього батька дитини ненадійним та небезпечним. Звертаю увагу суду, що наведені відповідачкою обставини з приводу спроби позивача покінчити життя самогубством, не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом, а виписка із медичної карти стаціонарного хворого, по-перше, одержана з порушенням порядку, встановленого законом, оскільки відомості про особу [PERSON] , що стосуються стану його здоров`я, не можуть бути розголошені без його згоди; по-друге, дата знаходження хворого на стаціонарі -20.04.2008 р. - 23.04.2008 р, а дата видачі виписки - 20.12.2012 р., на чию вимогу видана виписка - не зрозуміло; по-третє, діагноз взагалі прочитати неможливо, тому достовірно стверджувати, що вона підтверджує факт прийняття позивачем суміші психотропних препаратів, не має підстав. Не містить інформації щодо предмету доказування також постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 01.09.2009 року, яка підтверджує ту обставину, що між подружжям виник конфлікт, що нерідко трапляється у сім`ях, однак, ознак злочину в діях [PERSON] не було виявлено. Що стосується постійних погроз, які зацитовані відповідачкою із особистої переписки, то це суб`єктивне сприйняття [PERSON] природнього бажання батька бачити свою дитину. Як видно з листа від 27.10.2015 року, на який посилається у відзиві відповідачка, [PERSON] просить свою колишню дружину надати їй можливість спілкуватися з сином інакше він буде звертатися за допомогою до адвоката. Таким чином, зважаючи на недоведеність обставин, зазначених [PERSON] у відзиві на позовну заяву, просить суд не приймати до уваги аргументи, наведені відповідачкою у відзиві та додані до нього докази. При таких обставинах, просить суд: задовольнити позовну заяву в повному обсязі, в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право на Ѕ частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом забезпечення [PERSON] доступу до квартири. Зустрічний позов задовольнити частково: у поділі земельної ділянки відмовити, оскільки вона була набута в процесі приватизації; стягнути з [PERSON] вартість Ѕ частки автомобіля у розмірі 35 404,50 грн., виходячи з вартості автомобіля, яку сплатив позивачу покупець за його придбання В судовому засіданні представник позивача первісні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, вважає їх законними і обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві. Щодо зустрічного позову представник відповідача за зустрічним позовом зазначила, що зустрічний позов визнають частково, а саме, вважають за можливе стягнути з [PERSON] вартість Ѕ частки автомобіля у розмірі 35404,50 грн., виходячи з вартості автомобіля, яку [PERSON] сплатив [PERSON] . Стосовно вимоги щодо поділу земельної ділянки вважають дану вимогу необґрунтованою, незаконною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки земельна ділянка була набута в процесі приватизації. Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом проти задоволення первісного позову заперечувала в повному обсязі посилаючись на те, що вимоги позову є не обґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Підтримала вимоги уточненої зустрічної позовної заяви та просила її задовольнити в повному обсязі з підстав наведених в зустрічній позовній заяві з урахуванням уточнень та наданих письмових пояснень. [PERSON] до судового засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно належним чином. У поданому Відзиві на позовну заяву [PERSON] просив відмовити в задоволені вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля від 14 червня 2017 року. Крім того, просив розглядати справу за його відсутності з урахуванням наданих ним пояснень, викладених у відзиві. В судовому засіданні, яке відбулось 13 листопада 2017 року було допитано свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (том №2, а.с.17-25). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , суду надав показання про те, що [PERSON] знає приблизно 16 років, перебувають у дружніх стосунках. Разом працювали з [PERSON] на підприємстві «Енергополь Україна» Повідомив, що давав в борг [PERSON] 3 000 $ США на купівлю квартири. Гроші в борг давав в 2011 році, на роботі передавав кошти. В квартирі [ADDRESS] був, допомагав виносити старі речі та заносити нові. Сім`ю забезпечував [PERSON] . Гроші, які взяв в борг повернув 3 частинами в 2012 році, повернув усі. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , суду повідомив, що знає [PERSON] більше 15 років, перебувають у дружніх стосунках, разом працювали. Повідомив, що в 2011 році [PERSON] брав у борг 2 000 $ США для купівлі квартири. Свідок суду надав показання, що спірній квартирі був та допомагав завозити м`які меблі. Гроші [PERSON] повернув особисто, частинами по 100$ США в 2011 році. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , суду надала показання, що вона є матір`ю [PERSON] . Суду повідомила, що після одруження [PERSON] та [PERSON] знімали житло, потім купили квартиру [ADDRESS] . Квартира в [ADDRESS] належить їй та чоловікові. В 2011 році купили квартиру. В кінці 2010 року дали [PERSON] 20 000 $ США не в борг, а так просто дали суму. [PERSON] брав гроші сам. [PERSON] жив в квартирі на [ADDRESS]. Свідок суду надала показання, що не була в спірній квартирі, але був її чоловік. Повідомила, що [PERSON] не працювала, сім`ю забезпечував [PERSON]. [PERSON] жив з ними приблизно 2 роки з 2016 року. Скільки коштує спірна квартира по [ADDRESS] свідку невідомо. Дитину привозили до неї з чоловіком і вона піклувалась про онука. Гроші не повернули. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , суду надав показання, що він є батьком [PERSON] . Відносини [PERSON] з [PERSON] були добрі. В квартирі на по [ADDRESS] він був, завозив меблі та пральну машину. [PERSON] жив в квартирі 2 роки чи 3 роки. [PERSON] попросив у нього 20 000 $ США. Сім`ю матеріально забезпечував [PERSON]. Скільки коштує квартира свідку точно не відомо, приблизно 60-65 000 $ США. Після народження сина, подружжя, вони недовго проживали на Порика, а потім переїхали на [ADDRESS]. Гроші [PERSON] не повернув, оскільки дали йому не в борг. Суд, вислухавши Вступне слово сторін, показання свідків, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Сторони не дійшли згоди щодо порядку розподілу майна, придбаного ними за період шлюбу, що обумовило наявність між ними спору. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Як встановлено судом та вбачається з письмових матеріалів справи, у відповідності до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , одружились 16 липня 2004 року, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №1214, місце реєстрації: Центральний відділ реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї. Прізвища після одруження: чоловіка - « [PERSON] », дружини « [PERSON] ». Від спільного подружнього життя сторони мають дитину ?сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис про народження №2420, де в графі батьки записано: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] . Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 01 червня 2013 року шлюб зареєстрований 16 липня 2004 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї (а/запис №1214) між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки: 46514668, квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 55,60 кв.м., житловою площею 29,20 кв.м., на праві приватної власності належить [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим Ю.Є. Так, 22 березня 2011 року [PERSON] , іменований далі «Продавець», з одного боку, та [PERSON] , іменована далі «Покупець» з другого боку, разом надалі - «Сторони» уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим Ю.Є., зареєстровано в реєстрі за №369 Згідно п. 1 Договору купівлі-продажу квартири - Продавець ( [PERSON] ) передає у власність, а Покупець ( [PERSON] ) приймає і зобов`язується оплатити на нижчевикладених умовах квартиру за номером [ADDRESS] . Згідно п. 3 Договору купівлі-продажу квартири - Продаж вчинено за погоджену сторонами суму: 560 000,00 гривень, що за погодженням сторін дорівнює еквіваленту 70 000,00 доларів США за курсом 1/8,0. Така вартість квартири визначена сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу як будь-якого із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин. Сторони свідчать, що вони обізнані стосовно рівня ринкових цін на аналогічні квартири; за їх розсудом визначена в цьому договорі вартість саме цієї квартири є справедливою і відповідає її дійсній вартості. Згідно п. 4 Договору купівлі-продажу квартири - Вказану суму Продавець ( [PERSON] ) одержав від Покупця ( [PERSON] ) в повному обсязі до підписання цього договору. Факт повного розрахунку і відсутність претензій матеріального характеру за цим договором до Покупця підтверджується фактом підписання цього договору. Договір вважається виконаним Покупцем після повного розрахунку за договором і здійснення нотаріусом його державної реєстрації. Згідно п. 6 Договору купівлі-продажу квартири - Покупець ( [PERSON] ) свідчить, що ці факти доведені до її відома, а також свідчить про те, що на момент укладення договору вона перебуває у шлюбі з гр. [PERSON] , який надав свою згоду на укладення договору окремою заявою, справжність підпису якого засвідчена 09 лютого 2011 року Соколовим Ю . Є., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстр №142. Ця квартира набувається ними за взаємною згодою як спільна сумісна власність. Сторони визнавали факт та обставину того, що квартира [ADDRESS] придбана під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, що і встановлюється судом Крім того, із наявної у матеріалах справи копії Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , відомо, що 02 вересня 2009 року, тобто під час перебування сторонами у шлюбі, за [PERSON] був зареєстрований транспортний засіб - автомобіль марки «CHEVROLET», модель «LACETTI NF 3587», 2008 року випуску, колір: чорний, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Таким чином, автомобіль марки «CHEVROLET», модель «LACETTI NF 3587», 2008 року випуску, колір: чорний, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Крім того, судом достовірно встановлено, що під час розгляду справи, [PERSON] (надалі - «Продавець») з однієї сторони, та [PERSON] (надалі - Покупець) з другої сторони (далі кожна окремо - Сторона, а разом Сторони) 14 червня 2017 року уклали Договір купівлі-продажу 8043/2017/497111 транспортного засобу. Цей Договір оформлений та підписаний Сторонами в сервісному центрі 8043 РСЦ МВС в м. Київ №8043/2017/497111 в присутності адміністратора [PERSON] , який перевірив відповідність інформації внесеної до цього Договору документам, які надані Сторонами Договору. Згідно п.1.1. Договору купівлі-продажу 8043/2017/497111 транспортного засобу - на умовах даного Договору Продавець ( [PERSON] ) зобов`язується передати у власність Покупцеві ( [PERSON] ) транспортний засіб: марка CHEVROLET, модель LACETTI, 2008 року випуску, колі чорний, номер кузова (шасі, рама) [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , зареєстрований за Продавцем ( [PERSON] ) 16.06.2016 року підрозділом ЦЕНТР 8043. Згідно п.1.2. Договору купівлі-продажу 8043/2017/497111 транспортного засобу - Продавець ( [PERSON] ) гарантує, що майно, яке є предметом продажу за даним Договором, належить йому на праві власності, не обтяжене арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не являється предметом спору у суді. Згідно п.3.1. Договору купівлі-продажу 8043/2017/497111 транспортного засобу - за домовленістю Сторін ціна Транспортного засобу складає 70809 гривень. 14 червня 2017 року в ТСЦ 8043 РСЦ МВС в м. Києві здійснено перереєстрацію на нового власника по договору, укладеному в ТСЦ транспортного засобу CHEVROLET LACETTI, 2008 року випуску, об`ємом двигуна 1796 куб см., номерні знаки [NUMBER] з гр. [PERSON] на ім`я гр. [PERSON] . Також, з матеріалів справи вбачається, що у відповідності до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 24 липня 2006 року, на підставі Розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 2 червня 2006 року №310, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1070 га, розташованої на території Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області, цільове призначення для ведення садівництва. Згоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. При визначенні варіантів поділу суд враховує висловлені обома сторонами міркування щодо різних варіантів поділу, фактичне перебування окремих видів майна у володінні і користуванні кожної із сторін, наявність права власності на ім`я кожної із сторін, вартість кожного із об`єктів поділу. Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Відповідно до речення другого пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ. Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За правилами ч.1-3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Постановою Пленуму Верхового Суду України № 11 від 21 грудня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено судам, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою, до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що бути особистою власністю кожного з них. Вирішуючи спори між подружжям про майно, повинні встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. З наведених положень випливає, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2641цс15 - статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. В судовому засіданні встановлено, що не заперечується сторонами, спірна квартира [ADDRESS] придбана сторонами під час шлюбу, кошти надавались на її придбання обома сторонами. Частиною 2 ст.70 СК України встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей) приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Таких обставин судом не встановлено. Оформлюючи квартиру відповідачем за первісним позовом не було обумовлено належність коштів для її придбання. Крім того, суд критично оцінює пояснення сторін та показання свідків в частині щодо вкладу у придбання житла за запозичені кошти обома сторонами, оскільки в судовому засіданні не здобуто доказів про те, що саме ці кошти були вкладені в інвестування спірної квартири. Відповідно до ч.3 ст.70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Однак, документи подані позивачем за зустрічним позовом в підтвердження позовних вимог, не містять підтвердження недостатності сплачуваних [PERSON] коштів для забезпечення їхньому сину фізичного, духовного розвитку та лікування. Крім того, суду не надано належних та допустимих доказів про наявність заборгованості по виплаті аліментів на утримання сина. У зв`язку з чим, суд не знаходить законних підстав, щодо визначення розміру часток спірного майна, із застосуванням ч.ч.2,3 ст.70 СК України. Оскільки вказане вище майно набуто сторонами під час проживання сторін однією сім`єю, є об`єктом спільної сумісної власності сторін, відтак може бути поділено між сторонами в судовому порядку на засадах рівності часток кожного із сторін. Таким, чином, враховуючи, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя позивачем за зустрічним позовом не надано, тому слід здійснити поділ спільного майна подружжя, виділивши у власність [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] . У зв`язку з чим, зустрічний позов [PERSON] в цій частині не підлягає задоволенню. З приводу вимоги позивача [PERSON] про зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні житловими приміщенням, суд приходить до висновку, що відповідна вимога не підлягає задоволенню, адже такого порушення зі сторони [PERSON] не було встановлено і не доведено жодним належним та допустимим доказом. Відтак, порушення такої вимоги у даній справі перед судом є необґрунтованим. Стосовно вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власноств, суд зазначає наступне Згідно з пунктом 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Той самий юридичний зміст містить норма, викладена у статті 63 Сімейного кодексу України: «дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності». Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Розпоряджання майном, що є, у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Відповідно до п.30 постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України. Згідно зіст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 3ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно з ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідачем за зустрічним позовом порушене право позивача за зустрічним позовом, оскільки спірний автомобіль є цінним майном, вищевказаний правочин виходить за межі дрібного побутового і згідно чинного законодавства позивач за зустрічним позовом повинна була надати свою письмову згоду на відчуження даного майна, а тому спірний договір купівлі-продажу укладений з порушенням вищевказаних обмежень, так як для його укладення не було отримано згоду дружини, як співвласника даного майна. Крім того, відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, договори купівлі-продажу транспортних засобів підлягають державній реєстрації. До засад цивільного законодавства, визначених ст.3 ЦК України, відноситься, зокрема, добросовісність. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників (ч.2 ст.369 ЦК України). Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно. Верховний Суд України при розгляді аналогічних справ неодноразово робив висновок щодо такого застосування норм права (правові позиції у справах за №6-7цс15 від 08.04.15., №1622цс15 від 07.10.15., №6-1568цс15 від 21.10.2015., №6-1912цс15 від 27.01.16. та правовий висновок у справі за №6-1743цс16 від 05.07.2017.). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ст. 89 ЦПК України,суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що відповідач за зустрічним позовом при укладені договору купівлі-продажу 8043/2017/497111 транспортного засобу від 14 червня 2017 року діяв недобросовісно, тобто при його укладені [PERSON] достовірно був обізнаний про те, що автомобіль CHEVROLET LACETTI NF 358, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] придбаний під час шлюбу і належить колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності, а окрім того був предметом спору у суді. Отже, спірний правочин укладений в порушення вимог ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України, так як автомобіль, який є неподільною річчю, відчужений без згоди позивача за зустрічним позовом, тому суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу автомобіля є недійсним. Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суда України від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК ( 2947-14 ) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Жодна із сторін не вживала заходів для попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду в якості грошової компенсації, у конкретизованій і чіткій формі не висловила згоди щодо отримання грошової компенсації, тому суд вважає відсутніми підстави для присудження грошової компенсації одному із подружжя. За таких обставин, при поділі майна слід визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності. На підставі вищевикладеного, суд вважає за можливе впорядку поділу майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину автомобіля CHEVROLET LACETTI NF 358, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Частиною 1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Земельна ділянка, набута одним із подружжя внаслідок безоплатної передачі її із земель державної або комунальної власності, у тому числі, приватизації, була віднесена до спільної сумісної власності подружжя лише Законом України «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011, що набрав чинності з 09.02.2011 (частина 5статті 61 СК України). Однак, Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17.12.2012, що набрав чинності з 13.06.2012, частину 5 ізстатті 61 СК Українибуло виключено, натомість Кодекс було доповнено пунктом 5 частини 1 статті 57 положенням про те, що земельна ділянка, набута одним із подружжя за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України, є особистою приватною власністю відповідного подружжя. Разом із цим, суд враховує та керується положеннями пункту 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, а саме: відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду; якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України. Згідно з положеннями частини першою статті 81, частини третьої статті 116 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Оскільки, спірна земельна ділянка набута відповідачем за зустрічним позовом за час шлюбу внаслідок приватизації, згідно із вимогами норми пункту 5 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України, суд вважає, що вона є його особистою приватною власністю, а тому поділу не підлягає. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги первісного та зустрічного позовів доведені належними і допустимими доказами лише частково, тому позов слід задовольнити в частині доведених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial