Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції, Кременчуцького МУЮ про звільнення майна з під арешту на підставі ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження". В обґрунтування позову зазначила, що державним виконавцем Крюківського ВДВС Кременчуцького МУЮ Полтавської області в межах виконавчого провадження №38993536 на виконання виконавчого листа №2а-48167/09/1670 від 31.05.2010 року, виданого Полтавським окружним адміністративним судом, був накладений арешт на все її майно. 19.08.2013 року державним виконавцем закінчено виконавче провадження на підставі п.2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Тому [PERSON] просила зняти арешт, з усього належного їй майна. Перелік майна, з якого необхідно зняти арешт - не наведений, у зв'язку з тим, що державний виконавець наклав арешті на все майно, не навівши його переліку. Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 27.08.2015 року до участі у справі залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, - Автозаводський ВДВС Кременчуцького МУЮ, Крюківський ВДВС Кременчуцького МУЮ. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги з наведених підстав, просили їх задовольнити. Представник позивача [PERSON] повідомив, що на даний час [PERSON] не виконала судове рішення. Представники відповідачів в судове засідання не з'явилися про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Заперечень проти позову не подали. Представник третьої особи Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ, в судове засідання не з'явився. Про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, подав письмові пояснення, в яких зазначено, що 29.10.2010 року державним виконавцем Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листва №2а-48167/09/1670 від 28.01.2010 року, виданого Полтавським окружним адміністративним судом, про стягнення з [PERSON] на користь Кременчуцької ОДПІ боргу в сумі 3157 грн. 00 коп. 25.06.2011 року ухвалено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.10 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавчий документ направлено за належністю до Крюківського ВДВС Кременчуцького МУЮ. Відомості про сплату боргу за виконавчим листом №2а-4816/09/1670 від 28.01.2010 року, виданим Полтавським окружним адміністративним судом, - відсутні. На даний час матеріали виконавчого провадження знищено. Представник третьої особи Крюківського ВДВС Кременчуцького МУЮ в судовому засіданні, пояснив, що в Крюківському ВДВС Кременчуцького МУЮ на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2а-4816/09/1670, виданого 31.05.2010 року Полтавським окружним адміністративним судом, про стягнення з [PERSON] на користь Кременчуцької ОДПІ боргу в сумі 3157 грн. 00 коп. Виконавчий документ надійшов з Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ за місцем проживання боржника. Арешт на майно боржника накладений Автозаводським ВДВС Кременчуцького МУЮ. Постановою від 19.08.2013 року виконавчий документ повернуто стягувачеві на підставі п.2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Заслухавши учасників процесу, дослідивши подані докази, суд встановив наступне. Постановою Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ про відкриття виконавчого провадження №22751433 від 29.10.2010 року накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно в межах 3157,00 грн. на виконання виконавчого листа №2ф-48167/09/1670, виданого 28.01.2010 року Полтавським окружним адміністративним судом. Цей факт підтверджено витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів №96915121 від 20.05.2015 року, витягом з державного реєстру обтяжень рухомого майна №47013891 від 19.05.2015 року. (а.с.4). Листом №22180 від 06.04.2015 року Автозаводський ВДВС Кременчуцького МУЮ, повідомив, що 29.10.2010 року державним виконавцем Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листва №2а-48167/09/1670 від 28.01.2010 року, виданого Полтавським окружним адміністративним судом, про стягнення з [PERSON] на користь Кременчуцької ОДПІ боргу в сумі 3157 грн. 00 коп. 25.06.2011 року ухвалено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.10 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавчий документ направлено за належністю до Крюківського ВДВС Кременчуцького МУЮ. Відомості про сплату боргу за виконавчим листом №2а-4816/09/1670 від 28.01.2010 року - відсутні. Листом від 27.08.2015 року №21200 Крюківський ВДВС Кременчуцького МУЮ, повідомило, що на їх примусовому виконанні перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2а-4816/09/1670 від 31.05.2010 року виданого Полтавським окружним адміністративним судом, про стягнення з [PERSON] на користь Кременчуцької ОДПІ боргу в сумі 3157 грн. 00 коп. Виконавчий документ надійшов з Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ за місцем проживання боржника. Арешт на майно боржника накладений Автозаводським ВДВС Кременчуцького МУЮ. Постановою ВП №38993536 від 19.08.2013 року державний виконавець Крюківського ВДВС Кременчуцького МУЮ від 19.08.2013 року повернув стягувачу виконавчий лист №2а-4816/09/1670, виданий 31.05.2010 року, на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" в зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення. На запит ФОП [PERSON] Кременчуцька ОДПІ ГУМД у Полтавській області листом №2377/М/16-03 від 17.03.2015 року повідомило про відсутність у неї заборгованості з податків і зборів станом на 17.03.2015 року. (а.с.5). Проте ФОП [PERSON] не ставила питання про виконання судових рішень про стягнення з неї заборгованості на користь Кременчуцької ОДПІ ГУМД у Полтавській області. Навпаки представник позивача [PERSON] повідомив суду, що на даний час [PERSON] не виконала судове рішення про стягнення з неї заборгованості. Учасниками процесу визнано наявність судового рішення та виконавчого листа, на підставі якого державним виконавцем було накладено арешт на майно позивача. Сторони визнали, що державний виконавець Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ наклав арешт на майно [PERSON] Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ст. 61 ЦПК України). Статтею 124 Конституції України встановлено, що повноваження суду поширюються на всі правовідносини, що виникають в державі. Статтею 1 ЦК України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ст. 11 ЦПК України, Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 124 Конституції України, рішення суду ухвалюються іменем України і підлягають обов'язковому виконанню. У резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи 1787(2011) від 26.11.2011 року підкреслюється, що Україна повинна терміново прийняти комплексну стратегію щодо вирішення ситуації, за якої значна кількість остаточних судових рішень залишається невиконаною, а також упровадити ефективні внутрішні засоби правового захисту у відповідь на пілотне рішення у справі «Іванов проти України». Відповідно до практики Європейського суду, виконання судових рішень розглядається як невід'ємна частина судового розгляду в розумінні ст.6 Конвенції Європейський суд неодноразово робив висновок, що це право стало б ілюзорним у разі, коли б правова система держави допускала, щоб остаточне, обов'язкове судове рішення залишалося невиконаним. Це призводить до ситуації, несумісної з принципом Верховенства права. (Рішення Європейського суду у справі «Васерман проти Росії» від 18.11.2004 року, «Пауліно Томас проти Португалії», «Скардіо проти Італії», «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року, «Сулягіч проти Боснії і Герцеговіни» від 03.11.2009 року, «Козачок проти України» від 07.12.2006 року, «Акашев проти Росії» від 12.06.2008 року). Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. (ст.5 Закону України "Про виконавче провадження"). Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, в тому числі на ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом. Дії державного виконавця не оскаржувались позивачем. Тому суд вважає, що державним виконавцем накладено арешт на майно [PERSON] відповідно до вимог Закону на виконання судового рішення в межах виконавчого провадження, яке на даний час фактично не виконано. Суд критично відноситься к доводам позивача та її представника про неправомірність постанови Полтавського окружного адміністративного суду про стягнення коштів з [PERSON] Так, згідно ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В п.2 ч.1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав п.2 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" не є підставою для зняття арешту з майна боржника, накладеного в межах виконавчого провадження. Суд також критично відноситься к доводам позивача [PERSON] про необхідність звільнення належного їй майна з-під арешту на підставі ч.1 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження. Так, ч.1 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Представник позивача не заперечував, що [PERSON] була відповідачем - боржником у вказаному виконавчому провадженні, а тому зазначеною нормою права не може бути врегульовано правовідносини, за захистом яких позивач звернулася до Крюківського районного суду м. Кременчука. Звертаючись до Крюківського районного суду із позовом про зняття арешту накладеного Постановою Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ про відкриття виконавчого провадження №22751433 від 29.10.2010 року, [PERSON] обрав спосіб захисту, який суперечить вимогам Закону України "Про виконавче провадження", а й відповідно і ст. 15, ст. 16 ЦК України. Статтею 13 ЦК України визначено межі здійснення цивільних прав, а саме зазначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійснені своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, не допускається дії особи, щодо зловживання правом в інших формах, що є підставою для відмови у позові. З огляду на наведене, враховуючи, що [PERSON] звернулася до Крюківського районного суду м. Кременчука на захист свого інтересу у спосіб, який суперечить загальним засадам законодавства, конституційним вимогам про обов'язковість виконання судових рішень, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог про звільнення майна з-під арешту.

Outcome: dismissed