Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

[PERSON] у поданому нею до Костянтинівської районної державної адміністрації Донецької області позові, уточненому заявами від 03.03.2020 (вх. від 10.03.2020 - на а.с.25-26), від 07.05.2020 (вх. від 18.05.2020) про уточнення позовних вимог (а.с.75-76), просить: - визнати за нею право власності на об`єкти нерухомого майна - земельні ділянки із кадастровими номерами: 1422484100:17:000:0008 (рілля), 1422484100:15:000:0007 (пасовище), які зазначені в Державному акті серії ДН №049590, виданому Костянтинівською РДА 26 січня 2004 року, що знаходяться на території Костянтинівського району Донецької області; - зобов`язати відповідача передати спірні земельні ділянки із кадастровими номерами: 1422484100:17:000:0008 (рілля), 1422484100:15:000:0007 (пасовище) їй (позивачці) у відповідності до положень розпорядження Костянтинівської районної державної адміністрації за №505 від 10.11.2003 «Про надання земельних часток паїв для ведення товарного сільськогосподарського виробництва громадянам власникам земельних сертифікатів АФ «Колос», де таке право визначено, пославшись на таке: Розпорядженням Костянтинівської районної державної адміністрації за №505 від 10.11.2003 «Про надання земельних часток паїв для ведення товарного сільськогосподарського виробництва громадянам власникам земельних сертифікатів АФ «Колос», розглянуто технічний звіт та затверджено схему розподілу земель, які підлягають паюванню колективної власності АФ «Колос» та на підставі такого розподілу видані державні акти на право приватної власності на земельні ділянки. На підставі цього Розпорядження нею отримано державний акт на право приватної власності на земельні ділянки із кадастровими номерами 1422484100:17:000:0008 (рілля) і 1422484100:15:000:0007 (пасовище). Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності, та видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Згідно із п.2 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Державний земельний кадастр" земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Таким чином, для внесення даних про зазначені земельні ділянки до Державного земельного кадастру (проведення державної реєстрації земельної ділянки) їх власникам (землекористувачам) необхідно звернутися до землевпорядної організації та замовити розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на кожну земельну ділянку. Наявність державного акту на право приватної власності на земельні ділянки та існування присвоєних кадастрових номерів на ці ділянки заперечуються адміністратором ЦНАП по Костянтинівській районній державній адміністрації (лист № 36/10-11 та № 35/10-11) із посиланням, що земельні ділянки відсутні в національній кадастровій системі. Відомості ДЗК відсутні (без пояснення причин або відсутністю документів). Таким чином, держава в особі Костянтинівської районної державної адміністрації не визнає та/або заперечує існування у фізичної особи [PERSON] приватного права на спірні земельні ділянки. На теперішній час кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальний цифровий код (номер) земельної ділянки, що не повторюється на всій території України, присвоюється земельній ділянці під час проведення її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування такої ділянки. Відповідно до п.178 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження порядку ведення Державного земельного кадастру" від 17.10.2012 № 1051, Витяг з Державного земельного кадастру є дійсним протягом трьох місяців з моменту його видачі, крім витягу про земельну ділянку для оформлення права на спадщину, що видається спадкоємцям, та витягу з Державного земельного кадастру, що видається для підтвердження державної реєстрації земельної ділянки або внесення інших відомостей до Державного земельного кадастру, які є безстроковими. Отже на підставі розпорядження відповідача № 505 в 2003 році земельна ділянка яка утворилася після розподілу всіх земель АФ «Колос» отримала певний кадастровий номер і належить їй (позивачці) на підставі державного акта серії ДН № 049590, виданого 26 січня 2004 року саме відповідачем Костянтинівською РДА. Після реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі і отримання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку необхідно звернутись до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень для проведення державної реєстрації прав власності на земельну ділянку, яка зазначена в державному акті. За результатами державної реєстрації права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на кожну земельну ділянку буде видано витяг з реєстру прав власності про реєстрацію права. Зазначені витяги разом з державним актом будуть засвідчувати право власності на земельні ділянки. Законом України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що в разі, якщо земельні ділянки, обмеження (обтяження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель (тобто до 01.01.2013), відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їхніми власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення, необхідним є внесення відомостей про земельні ділянки і обмеження (обтяження) у їх використанні, зареєстровані до 1 січня 2013 року у Державному реєстрі земель та ті, право на які виникло до 2004 року. Згідно з додатком до розпорядження Костянтинівської районної державної адміністрації № 505 від 10.11.2003 «Про надання земельних часток паїв для ведення товарного сільськогосподарського виробництва громадянам власникам земельних сертифікатів АФ Колос» визначено список з 7 осіб, яким передаються земельні ділянки із зазначенням кадастрових номерів таких ділянок та відповідною площею. Останні цифри цих кадастрових номерів мають логічну послідовність натуральних чисел в порядку збільшення на 1 одиницю. Так земельні ділянки, які надано громадянам за списком, мають бути відображені на Публічній кадастровій карті послідовно, одна за одною без проміжків та вкраплень інших земельних ділянок. Позивачем було здійснено звернення до Публічної кадастрової карти України (використано наявний загальнодоступний електронний ресурс) шляхом пошуку земельної ділянки із кадастровим номером 1422484100:17:000:0008 (рілля), який зазначено в її Державному акті, і внаслідок отримано відомості, що такої земельної ділянки в ДЗК не існує (не знайдено). Аналогічна ситуація - з земельною ділянкою із кадастровим номером 1422484100:15:000:0007 (пасовище). Відомості про земельні ділянки інших осіб, зазначених у вищезгаданому Розпорядженні № 505 , фактично відображені на Публічній кадастровій карті. При цьому в порушення послідовності надання кадастрових номерів «підряд» земельним ділянкам в одному масиві (як в тексті розпорядження 505 ) на Публічній кадастровій карті фактично маємо: що після земельної ділянки з кадастровим номером 1422484100:17:000:0006 розташовано наступну ділянку, яка має кадастровий номер 1422484100:15:000:0018 (а не 1422484100:15:000:0007 - як в розпорядженні 505 ). За таких обставин, держава не тільки відомості про земельні ділянки, яким присвоєно кадастрові номери, не перенесла до Державного Земельного Кадастру та ще не визнає право приватної власності на ці земельні ділянки через неможливість виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників. Так нею до відповідача був скерований відповідний запит з метою отримати документи, які слугували технічною (графічною) та правовою підставою видання розпорядження голови Костянтинівської районної державної адміністрації № 505, а саме схему розподілу земельних ділянок, затверджену цим Розпорядженням. Але відповідач не бажає надавати такі відомості, посилається на надуманий режим конфіденційності без пояснень та логічного обґрунтування. Таким чином відповідачем як органом влади створено ситуацію, за якою потрібно визнавати право власності на нерухоме майно - земельні ділянки із зазначенням їхнього місця розташування. Отже, подання позову про визнання права власності викликане тим, що в інших осіб виникають сумніви щодо приналежності позивачці цього майна, створюється неможливість реалізації нею свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно, в тому числі, коли інші особи чинять перешкоди власнику або незаконно вилучають його у власника. Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому разі, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності. Земельним Кодексом не встановлено обмеження щодо застосування визнання права (стаття 152) лише до речових земельних прав, які виникають із цивільно-правових підстав. Конструкція статей 25 та 118 ЗК та інших законів про паювання сільськогосподарських земель полягає саме у встановленні безспірного права на одержання ділянки, яке може бути спростоване тільки наявністю фактичних обставин, що перешкоджають його реалізації (особа вже реалізувала таке право або ділянка не може бути об`єктом приватизації). Орган влади, уповноважений на розпорядження землею, не тільки мав право видати громадянину документи на підтвердження його права, а ще також передати фактично об`єкти права. Сутність спору полягає не у підтверджені права на отримання ділянки (така вимога позбавлена об`єкта захисту), а у визнанні особи на отримання конкретної ділянки, що в сукупності з іншими вимогами матиме наслідком установлення права, зміну правовідношення. Від визнання права, установленого законом як абстрактного, визнання права на отримання конкретної ділянки як умови присудження відрізняє те, що порушується/оспорюється саме можливість отримання цієї конкретної ділянки, індивідуалізованої в самому розпорядженні відповідача, де зазначені документи землеустрою/ технічної документації (документи, на підставі яких відповідач здійснював розподіл земельних ділянок та надавав кадастрові номери). Законодавець заклав конструкцію, яка передбачає, що порушення права на отримання ділянки підлягає судовому захисту (відмова чи залишення заяви без розгляду, частини 10 та 11 статті 118 ЗК). За приписами частини 10, визначено, що «Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі», статті 79-1 Земельного Кодексу України, однозначно вказує на обов`язковість існування об`єкта права, земельної ділянки. Унаслідок бездіяльності або незаконної відмови орган влади заперечує право відповідача на отримання конкретної ділянки. Неможливість реалізувати право, установлене законом, формально вказує на його «штучне» невизнання суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти відповідно до закону. Це має ознаки порушення права, а отже, може захищатися вимогами про присудження. Судовою ухвалою від 17 березня 2020 року відкрите провадження в цивільній справі за правилами загального позовного провадження, справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні (а.с.28). Судовою ухвалою від 9 квітня 2020 року продовжений строк підготовчого провадження в справі та витребувано у відповідача розпорядження від 10.11.2003 №505 з додатками (належним чином завірені копії), на підставі якого позивачці 26.01.2004 виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ДН №049590 (а.с.49). Судовою ухвалою від 10 червня 2020 року залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог на боці відповідача Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» в особі Костянтинівського районного виробничого відділу Донецької регіональної філії «Центру ДЗК» (а.с.90). Судовою ухвалою від 26.08.2020 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.137). У судовому засіданні позивачка, її представник - адвокат Стещенко С. В. позов підтримали за наведених у позовній заяві підстав, представник позивачки додатково пояснив: У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що «відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права». Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо 1) це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи, що відповідно до статті 328 цього Кодексу набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт, і чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 Цивільного кодексу України. Аналогічну правову позицію висловив Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 920/615/16. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17, від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (ЄДРСРУ № 91292740). Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача - Костянтинівської районної державної адміністрації Донецької області Настобурко С. І. у судовому засіданні позов не визнала у повному обсязі за підстав, наведених у відзиві на позовну заяву (а.с.36-40, 82-84), зауваживши на такому: Позивачка до ЦНАП при Костянтинівській районній державній адміністрації з документами щодо державної реєстрації земельних ділянок із кадастровими № 1422484100:15:000:0007, № 1422484100:15:000:0008 не зверталася. Позивачка звернулася до ЦНАП при Костянтинівській районній державній адміністрації з завою від 03.07.2019 про надання витягу з державного земельного кадастру. Адміністратором ЦНАІІ при Костянтинівській РДА Дудкіним А. В. надані відповіді від 09.07.2019 №35/10-11 та від 09.07.2019 № 36/10-11, які підготовлені на підставі інформації державного кадастрового реєстратора Кузнецової О. С., зареєстрованих в ЦНАП Костянтинівської РДА 09.07.2019 за № 4163/10-11 та 09.07.2019 № 4162/10-11. Тому, посилання на те, що ЦНАП при Костянтинівській районній державній адміністрації заперечуються наявність державного акту на право приватної власності на земельні ділянки та існування присвоєних кадастрових номерів на ці ділянки, не відповідають дійсності. Також, Позивачка, знаючи про те, що належні їй земельні ділянки відсутні в національній кадастровій системі, кадастрові номери відсутні в Державному земельному кадастрі, нічого не робить для їх реєстрації. Позивачка згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку від 16.01.2004 вже набула право власності, лишилося лише здійснити державну реєстрацію земельних ділянок в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051 "Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру". З позовної заяви вбачається, що Позивачка з моменту отримання Державного акту на право власності на земельну ділянку від 16.01.2004 по теперішній час не вчинила жодних дій щодо реєстрації права власності на спірні земельні ділянки. Згідно з п.10 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр», усі державні акти, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними, не залежно від наявності чи відсутності кадастрового номера. Згідно з п.2 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом або іншої, визначеної законом особи. Державна реєстрація таких земельних ділянок може бути здійснена також без подання заяв зазначених осіб центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. У разі відсутності у зазначеного органу документації із землеустрою з визначенням координат поворотних точок меж земельних ділянок цей орган забезпечує організацію проведення робіт з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок і здійснення державної реєстрації таких земельних ділянок. Відповідно до п.115 постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051 "Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру" державна реєстрація земельних ділянок, переданих у власність (користування) без проведення їх державної реєстрації (в тому числі у разі, коли відомості про земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, не внесені до державного реєстру земель), здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельних ділянок державної чи комунальної власності) в порядку, визначеному для державної реєстрації земельної ділянки. Статтею 26 Закону України «Про землеустрій» визначено, що замовниками документації із землеустрою можуть бути, зокрема, землевласники. Розробниками документації із землеустрою є: - юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою; - фізичні особи-підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою. Перелік таких організацій можна знайти на офіційному сайті Держгеокадастру України. Вартість робіт з виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) обумовлюється договором. Згідно зі статтею 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. На підтвердження державної реєстрації земельної ділянки заявнику безоплатно видається витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Витяг Державного земельного кадастру про земельну ділянку містить всі відомості про земельну ділянку, які внесені до Поземельної книги. Складовою частиною витягу є кадастровий план земельної ділянки. Згідно зі ст.202 ЗК України Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом. Не зважаючи на приписи ст.202 ЗК України, ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», ст.26 Закону України «Про землеустрій», Позивачка з 2004 року, а потім і з 2013 років і по сьогоднішній день жодного разу не зверталася до розробників документації із землеустрою для складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для подальшої реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі України. Натомість, Позивачка звернулася через мережу Інтернет на Публічну кадастрову карту з метою пошуку земельних ділянок із кадастровими №№ 1422484100:15:000:0007, 1422484100:15:000:0008, і звісно, отримала інформацію, що її земельні ділянки відсутні у Національній кадастровій системі Украйни, адже не були внесені до Державного реєстру земель, та не зареєстровані у Державному земельному кадастрі. Позивачка зазначила, що «...держава не тільки відомості про земельні ділянки, яким присвоєно кадастрові номери, не перенесла до Державного Земельного Кадастру, та ще не визнає право приватної власності на ці земельні ділянки через неможливість виготовити технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки (на місцевості) за заявою їх власників» із зазначеного пояснюємо, що до повноважень Костянтинівської РДА не належить ведення Державного Земельного Кадастру. Згідно з п.4 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051, ведення Державного земельного кадастру здійснює Держгеокадастр та його територіальні органи. Держателем Державного земельного кадастру є Держгеокадастр. Тому, таке обґрунтування вимог Позивача не ґрунтується на Законі. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Костянтинівською РДА Позивачу виданий державний акт на право власності на земельну ділянку 26.01.2004 на підставі розпорядження голови Костянтинівської РДА від 10.11.2003 р. №505 «Про надання земельних часток (паїв) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва громадянам - власникам земельних сертифікатів АФ "Колос"». Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Жодних перешкод в користуванні та розпорядженні земельними ділянками Костянтинівська РДА не створювала та у Позивачки відсутні докази, які б підтверджували такий факт. Позивачка не бажає реалізувати своє право на державну реєстрацію належних їй земельних ділянок в Порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051 "Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру", та намагається знайти інші шляхи для державної реєстрації права власності на земельні ділянки. За ствердженням Позивачки «Орган влади уповноважений на розпорядження землею не тільки мав видати громадянину документи на підтвердження його права, а ще також передати фактично об`єкти права». Тобто, Позивачка підтверджує, що отримала документи на підтвердження її права власності, яким є Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ДН № 049590. Тому, вимоги щодо визнання вдруге права власності на земельні ділянки № 1422484100:15:060:0007, № 1422484100:15:000:0008 є безпідставними. Щодо передачі об`єктів права, а саме земельних ділянок: Передача земельних ділянок у власність здійснюється шляхом видачі Державного акту на право власності на землю, підставою для видачі якого є в даному випадку розпорядження голови райдержадміністрації, яке прийняте на підставі технічного звіту, про складання схеми першочергового етапу паювання земель колективної власності АФ «Колос», розробленого Костянтинівською районною філією державного підприємства «Донецький регіональний центр державного земельного кадастру», погодженого Новодмитрівською сільською радою та районним відділом земельних ресурсів, Указу Президента України № 1529/99 від 03.12.1999 «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектору економіки». Схема розподілу земельних ділянок, яка затверджена цим Розпорядженням в Костянтинівській РДА не зберігається, оскільки згідно з п.2.16 спільного наказу Державного комітету України по земельних ресурсах, Міністерства сільського господарства і продовольства України, Української академії аграрних наук від 04.06.1996 р. №47/172/48 "Про затвердження Методичних рекомендацій щодо порядку передачі земельної частки (паю) в натурі із земель колективної власності членам колективних сільськогосподарських підприємств і організацій", який діяв з 1996 року по 2005 рік, Схема складається в 3 примірниках, один з яких передається підприємству для практичної роботи, другий - районному (міському) відділу земельних ресурсів для здійснення контролю та заходів щодо ведення земельного кадастру і моніторингу земель, третій - землевпорядній та іншій організації. Позивачка просить зобов`язати Костянтинівську РДА передати спірні земельні ділянки у відповідності до положень розпорядження голови Костянтинівської РДА від 10.11.2003 № 505. Згідно з цим Розпорядженням власникам землі надавалися Державні акти на право власності на землю, який Позивачка вже отримала. Згідно з п.4 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051, ведення Державного земельного кадастру здійснює Держгеокадастр та його територіальні органи. Держателем Державного земельного кадастру є Держгеокадастр. Не зважаючи на приписи ст.202 ЗК України, ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», ст.26 Закону України «Про землеустрій», Позивачка з 2004 року, а потім і з 2013 років і по сьогоднішній день жодного разу не зверталася до розробників документації із землеустрою для складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для подальшої реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі України. Тому, вважає вимоги Позивача безпідставними та такими, що не ґрунтуються на Законі. На підставі викладеного, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи - Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Костянтинівського районного виробничого відділу Донецької регіональної філії «Центру ДЗК» Кутовий Р. В. у судовому засіданні пояснив, що право власності на спірні земельні ділянки було набуто позивачкою на підставі відповідного державного акту на право власності на ці земельні ділянки у 2003 році і зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, що відповідало вимогам діючого на той час законодавства. У подальшому внаслідок змін до Земельного Кодексу України, згідно з якими право власності на земельну ділянку оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», почали виготовлятися «обмінні файли» для внесення до Державного земельного кадастру. Причини, з яких відомості про належні позивачці спірні земельні ділянки відсутні на Публічній кадастровій карті України, пояснити не може. Проте, на теперішній час національна кадастрова система містить відомості про реєстрацію права власності на іншу земельну ділянку, належну [PERSON] , що розташована в межах спірних земельних ділянок, належних позивачці. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дістає таких висновків. Судом встановлено: Розпорядженням Костянтинівської районної державної адміністрації №505 від 10.11.2003 «Про надання земельних часток (паїв) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва громадянам - власникам земельних сертифікатів АФ «Колос» (зі змінами, внесеними розпорядженням голови Костянтинівської районної державної адміністрації від 04.02.2004 №53) була затверджена схема розподілу земельних ділянок, які підлягають паюванню колективної власності АФ «Колос» з додатком списку громадян, які вийшли з членів АФ «Колос» Новодмитрівської сільської ради, та площі земель, які надаються їм у власність (а.с.10,11,12,56,57). На підставі цього Розпорядження [PERSON] був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДН №049590 від 26.01.2003 на загальну площу 8,95 га, яка складається з земельної ділянки площею 3,40 га, кадастровий номер 1422484100:17:000:0008, з земельної ділянки площею 5,55 га, кадастровий номер 1422484100:15:000:0007, які розташовані на території Новодмитрівської сільської ради Костянтинівського району Донецької області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 2131 (а.с.4). З 01.01.2013 набули чинності зміни до Земельного Кодексу України, зокрема ст.126 викладено в новій редакції, згідно з якою право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". До загальних засад державної реєстрації прав статтею 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" віднесена, зокрема обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав (п.2). За приписами ст.9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ч.1). Згідно з п.10 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр», усі державні акти, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними, не залежно від наявності чи відсутності кадастрового номера. Згідно з п.2 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом або іншої, визначеної законом особи. Державна реєстрація таких земельних ділянок може бути здійснена також без подання заяв зазначених осіб центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. У разі відсутності у зазначеного органу документації із землеустрою з визначенням координат поворотних точок меж земельних ділянок цей орган забезпечує організацію проведення робіт з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок і здійснення державної реєстрації таких земельних ділянок. Внесення інших змін до відомостей про ці земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок. У разі якщо кадастрові номери земельних ділянок були визначені (в тому числі на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку), але не присвоєні до 1 січня 2013 року, такі кадастрові номери вважаються присвоєними, а земельні ділянки - зареєстрованими у Державному земельному кадастрі з моменту письмового звернення замовника документації із землеустрою, на підставі якої було визначено кадастровий номер земельної ділянки, без подання електронного документа та стягнення плати за державну реєстрацію земельної ділянки, у разі якщо така документація із землеустрою була затверджена до 1 січня 2013 року в порядку, встановленому законом. У разі якщо до 1 січня 2013 року була розроблена технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання або передачу земельної ділянки у власність або надання в користування, у тому числі на умовах оренди, а відомості про таку земельну ділянку не внесені до Державного реєстру земель, державна реєстрація такої земельної ділянки здійснюється на підставі зазначеної технічної документації із землеустрою в порядку, встановленому законом. Відповідно до п.115 постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051 "Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру" державна реєстрація земельних ділянок, переданих у власність (користування) без проведення їх державної реєстрації (в тому числі у разі, коли відомості про земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, не внесені до державного реєстру земель), здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельних ділянок державної чи комунальної власності) в порядку, визначеному для державної реєстрації земельної ділянки. Судом встановлено, що належні позивачці спірні земельні ділянки в національній кадастровій системі відсутні, що підтверджено відповідними листами третьої особи за №№35/10-11 та 36/10-11 від 09.07.2019 (а.с.8,7). Натомість, національна кадастрова система містить відомості про земельну ділянку за іншим кадастровим номером, належну іншій особі в межах спірних земельних ділянок, належних позивачці, як про це повідомив суд представник третьої особи, надавши суду відповідну технічну документацію із землеустрою (а.с.144-160). Та обставина, що земельні ділянки, відведені у власність позивачці фактично накладаються на земельну ділянку, яка виділена іншій особі, тобто має ознаки так званої «двошаровості», позбавляє позивачку права володіння та розпорядження своєю власністю. Тож право позивачки є порушеним. Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Проте, суд вважає, що обраний позивачкою спосіб порушеного права з огляду на положення наведеного вище законодавства - п.2, п.10 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр», є невірним. Так, за ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Тож належним способом захисту порушеного права позивачки може бути скасування рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав. А тому у задоволенні позову в частині вимог визнання права власності належить відмовити. Щодо вимог зобов`язання передати позивачці спірні земельні ділянки: На думку сторони позивача таку передачу мав здійснити відповідач шляхом оформлення відповідного акту. Проте такий акт був складений (а.с.185 зворот - 186), в обізнаності позивачки у чому містить її власноручний підпис. Крім того, як пояснила у судовому засіданні позивачка, вона з часу отримання Державного акту на право власності на спірні земельні ділянки і дотепер безперешкодно користується ними. Тож і у цій частині позов є необґрунтованим. За наведених обставин і відповідних ним підстав у задоволенні позову належить відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed