Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

10 березня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 24394,24 грн. та судових витрат в розмірі 1378,0 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю і суду показала, що 23 жовтня 2015 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір кредитної лінії, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 10000,0 грн. на строк до 23.10.2017 року зі сплатою 0,16% від залишку основної суми за кожен день користування кредитом. В погашення наданого кредиту відповідач був зобовязаний щомісячно до 23 числа відповідно до узгодженого графіку сплачувати платіж, який складається із заборгованості за кредитом та відсотками. З метою забезпечення боргових зобов»язань [PERSON] було укладено 3 договори поруки 23 жовтня 2015 року з [PERSON] та [PERSON], а 05.11.2015 року з [PERSON] Однак відповідачі, незважаючи на попередження, свої зобовязання за договором не виконували, у звязку з чим заборгованість станом на 10.03.2016 року складала 24394,24 грн., з яких заборгованість за кредитом 10000,00 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 1728,00 грн., пеня за несвоєчасно виконання зобовязань за договором 12666,24 грн. Просила стягнути з відповідачів зазначену заборгованість в сумі 24394,24 грн. та судові витрати в сумі 1378,00 грн. солідарно. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала частково і суду показала, що дійсно 23.10.2015 року уклала з позивачем договір кредитної лінії на 10000,0 грн. на 24 місяці. В рахунок забезпечення вказаного зобов»язання також було укладено три договори поруки між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Однак заперечує той факт що 23.10.2015 року та 05.11.2015 року в касі спілки отримала готівку всього 10000,0 грн., наполягаючи на тому, що отримала всього 7000,0 грн. Крім того вважає, що на погашення кредитної заборгованості внесла 7 платежів: 2000,0 грн. 23.10.2015 року; 200,0 грн. та 800,0 грн. 05.11.2015 року; 316,40 грн. та 433,60 грн. 23.11.2015 року; 22.02.2016 року 800,0 грн. Тому заборгованість за кредитом значно менша, ніж вказано позивачем. А також вона вказала, що проживає в зоні АТО, у зв»язку з чим вимоги позивача про стягнення штрафних санкцій не ґрунтуються на законі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з»явилися з невідомих причин, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він дійсно працює головою правління кредитної спілки «Схід», а відповідач [PERSON] неодноразово зверталася до спілки за отриманням кредитів. В кінці вересня на початку жовтня місця 2015 року відповідач [PERSON] знову звернулася з проханням про надання кредиту в розмірі 10000,0 грн. [PERSON] відразу такий договір укладено не було, бо в касі спілки на той час не вистачало коштів і для отримання кредиту в такому розмірі необхідно було укласти договори поруки та документально підтвердити платоспроможність поручителів. Тому позивач попросила його особисто позичити їй 2600,0 грн., на що він погодився і 13.10.2015 року уклав з нею особисто такий договір та передав їй власні кошти у вказаному розмірі. Лише 23.10.2015 року між спілкою та відповідачем [PERSON] було укладено договір кредитної лінії на 10000,0 грн. Вказані кошти вона отримала 2 траншами у розмірі 7000,0 грн. і 3000,0 грн., про що було видано два видаткових касових ордери. Виплата членам спілки кредитів та погашення таких ними, у кредитній спілці «Схід» оформляється виключно касовими ордерами з відбитком мокрої печатки спілки. Відповідно до Статуту спілки [PERSON] в дні отримання готівки внесла в касу спілки пайовий внесок 2000,0 грн. та 800,0 грн., про що їй було видано прибуткові касові ордери. В погашення заборгованості за кредитним договором зі спілкою від 23.10.2015 року відповідач [PERSON] внесла лише один платіж в розмірі 433,60 грн. Більше платежів не здійснювала. В той же час на виконання своїх зобов»язань від 13.10.2015 року перед ним особисто вона внесла 3 платежі 5,23.11.2015 року та 22.02.2016 року на суму 916,40 грн., що він підтвердив власними розписками. Будь-яких сум на погашення кредитної лінії № 1516 від 23.10.2015 року окрім 433,60 грн. відповідач [PERSON] не вносила, оформлення таких платежів шляхом видачі розписок не можливо, а тому і не здійснювалося. Дослідивши надані сторонами докази, суд встановив, що 23 жовтня 2015 року між кредитною спілкою «Схід» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 1516 на суму 10000,0 грн., відповідно до якого відповідач зобовязана щомісячно до 23 числа сплачувати проценти за користування кредитом, а також повернути основну суму у строк до 23.10.2017 року (а.с.8-9). На забезпечення виконання вказаного зобов»язання 23.10.2015 року було укладено 2 договори поруки № 1516/1 та № 1516/2 з відповідачами [PERSON] та [PERSON], а 05.11.2015 року договір поруки № 1516/3 з відповідачем [PERSON], які прийняла на себе солідарні обовязки по виконанню кредитного договору в разі порушення його умов [PERSON] (а.с.10-12). Тобто зміст і форма договору кредитної лінії № 1516 від 23.10.2015 року відповідають вимогам ст.ст.1046,1047 ЦК України. 23.10.2015 року першим траншем [PERSON] отримала кредитну суму в розмірі 7000,0 грн., а 05.11.2015 року другим траншем залишок кредитної суми в розмірі 3000,0 грн., що було оформлено відповідними видатковими касовими ордерами (а.с.13). За весь термін користування кредитом [PERSON] лише частково 23.11.2015 року внесла один платіж по поточній процентній заборгованості в сумі 433,60 грн.(а.с.7,35) Після чого погашення заборгованості не здійснювала, тобто не виконала умови зобовязання(а.с.7). Незважаючи на попередження відповідачі в добровільному порядку заборгованість не погасили. Згідно ст.509 ЦК України, зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку. Відповідно до ст.ст.1049,1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (гроші, кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму боргу, то на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов»язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов»язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов»язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов»язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесення рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Перевіряючи заперечення відповідача [PERSON] в частині розміру отриманих кредитних коштів та розміру заборгованості, суд вважає, що нею не надано жодного доказу на підтвердження своїх заперечень, бо копії видаткових касових ордерів від 23.10.2015 року та 05.11.2015 року, прибуткових касових ордерів від 23.10.2015 року, 05.11.2015 року та 23.11.2015 року, дійсність яких, у тому числі і власних підписів на них, у судовому засіданні підтвердила [PERSON], повністю спростовують її заперечення і свідчать про те, що відповідач отримала кредитні кошти готівкою у сумі 10000,0 грн., з яких в дні отримання вказаних коштів внесла пайовий внесок в сумі 2800,0 грн. і лише один раз погашала кредитну заборгованість 23.11.2015 року в розмірі 433,60 грн.(а.с.13,35). Крім того, заперечення відповідача [PERSON] в тій частині, що вона погашала кредитне зобов»язання, що підтверджує розписками [PERSON] від 05.11.2015 року, 22.11.2015 року та 22.02.2016 року, були спростовані в судовому засіданні власними поясненнями відповідача [PERSON], поясненнями свідка [PERSON], копією договору позики від 13.10.2015 року, копіями розписок від 13.10.2015 року, 05.11.2015 року, 22.11.2015 року та 22.02.2016 року, які свідчать про те, що дійсно 13.10.2015 року [PERSON] отримала в борг від [PERSON] гроші в сумі 2600,0 грн., і частинами 05.11.2015 року, 22.11.2015 року та 22.02.2016 року погашала вказаний борг(а.с.36,42-43). У зв»язку з викладеним суд не приймає до уваги при постановленні рішення вказані заперечення відповідача, як такі, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. На підставі п.4.2 Договору, в разі затримання сплати процентів на строк понад 30 днів, Спілка має право розірвати договір та вимагати дострокового поверення кредиту(а.с.8). Тому суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача як в частині стягнення річних відсотків за весь час прострочки зобовязання, відповідно до проценту встановленого договором, які складають станом на 10.03.2016 року 1728,0 грн., так і суми основного боргу в розмірі 10000,00 грн.(а.с.7,8). Окрім цього, перевіряючи вимоги позивача про стягнення пені в розмірі 12666,24 грн. і заперечення відповідача в цій частині, суд враховує наступне. На підставі п.4.2 Договору, в разі затримання сплати процентів на строк понад 30 днів, Спілка має право вимагати сплати процентів та нарахувати додатково штрафні санкції з розрахунку 1% від заборгованості по кредиту за кожен день прострочки тобто вказаної пені, встановленої строком на 10.03.2016 року(а.с.7,8). Але згідно із ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року №1669-VII на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Згідно з ч.2 ст. 11 вказаного Закону його дія поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення. Частиною 5 ст. 11 цього Закону Кабінету Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону доручено, зокрема, затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року №1053-р затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, м.Донецьк включено в цей перелік (підпункт 1 п.1). Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року №1079 р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року №1053-р, в подальшому розпорядження від 05.11.2014 року №1079-р було предметом оскарження в адміністративному суді та у задоволенні позову було відмовлено. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року №1275-р. на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, а також визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р». Місто [PERSON] Донецької області входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року №1275 (підпункт 17 пункту 1). Матеріали справи свідчать про те, що відповідачі зареєстровані у [INFO](а.с.8,10-12). Тому з огляду на викладене позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідачів пені в розмірі 12666,24 грн. не грунтуються на вимогах законодавства і задоволенню не підлягають. При вирішенні питання про відшкодування судових витрат, понесених позивачем при зверненні до суду по сплаті судового збору в сумі 1378 грн.(а.с.2), суд враховує вимоги п. 35 постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати» відповідно до якого вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Також суд враховує роз»яснення, викладені у п.36 вказаної постанови, які передбачають, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Тому позовні вимоги позивача і в цій частині підлягають частковому задоволенню в розмірі 662,54 грн.(1378,0 х 48,08%(10000+1728:(24394,24:100)х1%).

Outcome: partial