Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

24.02.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору від 23.06.2005 року №ZPJ0GF00000265. В позові посилається на те, що 23.06.2005 року між нею та ЗАТ КБ "ПриватБанк" було укладено Кредитний договір № ZPJ0GF00000265, відповідно п.1.1 якого [PERSON] надає Позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, платності та цільового характеру використання у розмірі в сумі 37000,00 доларів США на придбання житла, а також у розмірі 10360,00 доларів США на сплату страхових платежів на термін до 20.06.2025 року із сплатою щомісячної комісії за розрахунково касове обслуговування у розмірі 0,18%, від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. Вважає зазначений кредитний договір недійсним, та таким, що порушує Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки станом на 23.06.2005 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» не був уповноваженим банком з надання кредиту готівковою іноземною валютою, оскільки не мав ліцензії [PERSON] банку України на здійснення валютних операцій та в кредитному договорі не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій. Крім того, в порушення п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладанням договору про надання споживчого кредиту [PERSON] не повідомив її у письмовій формі про вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням). Всупереч вимог ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України у кредитному договорі №ZPJ0GF00000265 від 23.06.2005 року відповідачем не були дотримані особливі істотні умови (предмет і сума), встановлені п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» для споживчого кредиту, а також не було відкрито банківського рахунку для зарахування на нього сум наданих кредитних ресурсів. Також в обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що їй, з боку банку, не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, вірогідність і наслідки такого подорожчання; п. 2.3 Кредитного договору регулює внесення змін (доповнень) та розірвання Договору, лише в односторонньому порядку і лише в інтересах та з боку Банку; Договір не містить порядку його зміни, який враховував би її інтереси та умов про порядок припинення Договору. Тобто вважає що банк в односторонньому порядку даним Договором залишив за собою право в будь-який час підвищувати процентну ставку та вимагати повернення всієї суми кредиту, що порушує її права. Крім того вважає, що даний Кредитний договір не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність з боку Банку за невиконання або неналежне виконання умов Договору а також суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовну заяву, суду пояснив, що при укладенні кредитного договору з [PERSON] відповідачем порушено Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» а також Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». В тексті договору стороною зазначено ПриватБанк замість ЗАТ "ПриватБанк". При укладанні договору позивачу не було надано інформацію про умови кредитування, страхові платежі, процентну ставку, крім того ліцензія на здійснення валютних операцій, надана позивачем, не є ліцензією ЗАТ КБ "ПриватБанк". Вважає кредитний договір нікчемним, оскільки порушені права [PERSON], в договорі не зазначено про рух коштів, тобто зазначений договір не є укладеним. Також пояснив, що позивач отримала кредит у 2005 році та сплачувала до 18.07.2014 року. Представник відповідача [PERSON] з позовом не згодна, просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні пояснила, що всі істотні умови договору, інформація, яка повинна бути зазначена у договорі, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» міститься в тексті договору, з чим [PERSON] було ознайомлено, підписавши договір та надавши власноруч написану заяву на отримання кредиту у іноземній валюті - доларах США. У 2005 році [PERSON] отримала кредит в іноземній валюті та сплачувала його, виконуючі умови договору до 18.07.2014 року. Представник третьої особи - [PERSON] Банку України в судове засідання не з'явився, про місце, день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, надав письмові заперечення проти позову та клопотання про розгляд справи без його участі, у задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. У судовому засіданні встановлено, що 23.06.2005 року [PERSON] звернулася до ЗАТ КБ «ПриватБанк» та власноруч підписала договір на отримання споживчого кредиту строком на 240 місяців в сумі 37000,00 доларів США на придбання житла та 10360,00 доларів США на сплату страхових платежів, надавши особисто завірену копію паспорту. 23 червня 2005 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладено Кредитний договір № ZPJ0GF00000265, відповідно п.1.1 якого [PERSON] надає Позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, платності та цільового характеру використання у розмірі в сумі 37000,00 доларів США на придбання житла а також у розмірі 10360,00 доларів США на сплату страхових платежів на термін до 20.06.2025 року, а позивач зобов'язалась сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та сплати щомісячно 0,18% від суми виданого кредиту за розрахунково-касове обслуговування. Згідно з умовами Кредитного договору погашення заборгованості за Кредитним договором (за винятком комісії, яка сплачується в момент надання кредиту) здійснюється у наступному порядку: щомісячно в період сплати позичальник повинен надати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 453,39 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, яка складається з заборгованості по кредиту, процентам, комісії, а також інших витрат Банку у відповідності до п.п.2.2.9, 4.3. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актив [PERSON] банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору. Відповідач виконав свої зобов'язання, передбачені Кредитним договором та надав кредит, що не заперечувалось позивачем, та підтверджується матеріалами справи. З погашенням заборгованості за кредитом та відсотками [PERSON] ознайомлена. Отже, вказаний кредитний договір, є укладеним, про що свідчать підписи кожної із сторін і є обов'язковим до виконання сторонами відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, згідно вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Щодо вимог позивача про надання кредитних коштів в іноземній валюті та без наявності ліцензії, то відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідач зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, надав позивачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, однак позивач зобов'язання за кредитним договором не виконує, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором № ZPJ0GF00000265. Згідно ст. 19 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, яка видається [PERSON] банком України. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Згідно з ст. 49 Закону, розміщення залучених коштів від свого імені визнається кредитною операцією. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. 04 грудня 2001 року ПАТ "КБ "ПриватБанк", як правонаступник ЗАТ КБ "ПриватБанк", отримав від НБУ банківську ліцензію №22 на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1, п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», дозвіл №22-2 на право здійснення операцій, визначених п.п.1-4 ч.2, ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», отже суд вважає, що банк мав право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі з надання кредитів в іноземній валюті. Крім того, як вбачається зі змісту позовної заяви, стосовно визнання Кредитного договору недійсним позивач посилається на те, що Кредитний договір суперечить законодавству по захисту прав споживачів, а саме ст.ст. 10, 12, ч.2 ст. 11, ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладенням Договору, ні протягом його дії відповідач не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, можливість різкого та значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформації про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Суд вважає, що у даному випадку відсутні обставини, які свідчать, що кредитний договір, укладений сторонами, містить несправедливі умови до позивача, оскільки при підписанні договору [PERSON] мала реальну можливість ознайомитись з умовами договору, в зв'язку з чим і погодилася на його укладання шляхом підписання договору. Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.6, ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивач був вільним у виборі, як фінансової установи, так і валюти кредитування. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет КМУ). Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. При цьому згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до статті 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій [PERSON] банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього ж Декрету. Відповідно до пункту 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене постановою Правління НБУ N275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 року за N730/5921), за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу [PERSON] банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки в тому числі і відповідач на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Таким чином суд вважає, що уповноважені Банки, на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, мають право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. З матеріалів справи вбачається, що вказані вимоги Законів відповідачем при укладанні кредитного договору дотримано. Разом з тим, межі термінів і сум надання кредитів у іноземній валюті, які б потребували наявності індивідуальної ліцензії згідно вимог п.п. "в" п. 4 ст. 5 Декрету законодавцем не визначені, а тому зазначений підзаконний нормативний акт у цій справі, як підстава визнання оспорюваного правочину недійсним, застосований бути не може. Таким чином, аналіз положень статтей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність"», та статті 5 Декрету дозволяє зробити висновок, що наявність у Банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення Банком операцій з іноземною валютою, у тому числі операції з надання в кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від [PERSON] банку банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов'язання за Кредитним договором відповідає вимогам законодавства. Твердження позивача та його представника про те, що при укладенні договору Банком не було попереджено про наявність ризику різкого коливання курсу гривні до валюти договору, покладено такий ризик на споживача та у такий спосіб Банком реалізовано небезпечну для майна відповідача продукцію, суд не вважає такими, що можуть бути підставою для визнання недійним договору. Відповідно до статті 36 Закону України «Про [PERSON] банк України» № 679 від 20.05.1999 року офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється [PERSON] Банком України. Валютні курси, як зазначено в частині 1 статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15 від 19.02.1993 року, встановлюються НБУ за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 12.11.2003 року №496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, встановлюється щоденно, для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена та курс національної валюти може змінюватись досить динамічно, про що не міг не знати позивач, мешкаючи на території України, про що вказано в його паспорті. Курс гривні по відношенню до долару США не є незмінним та встановлюється [PERSON] банком України окремо на кожну добу, що є загальновідомою обставиною. Таким чином, укладаючи спірний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на цей час курсу не настане. Так, згідно статті 651 ЦК України позивач повинен довести те, що відбулось істотне порушення кредитором, внаслідок чого позичальник значною мірою позбавляється того, на що він розраховував при укладенні договору. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі - Постанова № 5 від 30.03.2012р.), при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Пунктом 16 Постанови №5 від 30.03.2012 року визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11,18,21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління [PERSON] банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Таким чином, суд дійшов висновку, що зростання курсу долара США до гривні протягом строку дії Кредитного договору, саме по собі не є достатньою підставою для визнання недійсними положень Кредитного договору. Під час укладання кредитного договору, сторони чітко розуміли, що курсові коливання гривні можуть настати, але позивач обрав валютою кредитування саме долари США та взяв на себе зобов'язання повернути кредит в іноземній валюті. Тому твердження позивача щодо невідповідності умов кредитного договору законодавству України є цілком безпідставними та такими, що не ґрунтуються на діючому законодавстві України. При підписанні кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві. Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачу [PERSON] були відомі усі істотні умови договору, порядок надання кредитних коштів, призначення кредиту, порядок проведення кредитних коштів, розмір та порядок сплати відсотків та інших платежів за договором, розмір неустойки, тощо. При цьому позивач на момент укладення договору погодилася отримати кредит в доларах США та повертати його, сплачувати відсотки, також в доларах, після цього фактично отримала кредит саме в доларах США, що підтвердив представник позивача, та використала ці кошти на свої потреби. Після укладення договору та отримання коштів [PERSON] умови договору влаштовували, про що свідчить відсутність її звернень з цього приводу в установленому порядку до банку для змін умов договору. Тому суд не вбачає правових підстав для визнання кредитного договору № ZPJ0GF00000265 від 23.06.2005 року, укладеного між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] недійсним.

Outcome: dismissed