Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом. Вказує, що з 26 червня 2014 року перебуває в шлюбі з відповідачем, та від шлюбу мають дитину - [PERSON], [INFO]. Зазначає, що сумісне життя і збереження сім"ї з відповідачем не складається через відсутність взаєморозуміння між ними та відмінність поглядів на життя. Спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Неодноразові спроби примирення не привели до бажаного результату. Просить шлюб розірвати та стягнути з відповідача аліменти на утримання доньки, [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні, позивач позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Не заперечив проти розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів на утримання доньки в розмірі 500 грн.. Заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 26 червня 2014 року між сторонами було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 733, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ГЮ № 098232. Свідоцтвом про народження серії І-ГЮ №219939, актовий запис №2233 підтверджується, що батьком [PERSON], [INFO], є [PERSON]. Згідно зі ст. ст. 110, 112 Сімейного Кодексу України, якщо суд встановить, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім"ї не можливо, він приймає рішення про розірвання шлюбу. Подружжя тривалий час не підтримують сімейні відносини, їх подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивача. Шлюб існує формально і його необхідно розірвати. Відповідно до ч ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов"язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Статтею 141 СК України встановлено рівність батьків щодо прав та обов"язків по відношенню до дитини. Згідно ст. 182 СК України, п. 17 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров"я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів суд виходить з фактичних обставин справи та враховує, що відповідач є повнолітньою, працездатною особою, що здатна своєю працею заробляти собі на життя. На підставі встановлених і наведених судом фактів, а також з метою недопущення погіршення матеріального становища дитини та одночасно відповідача, суд із урахуванням, положень ст. ст. 141, 180, 184 СК України, приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення аліментів, а саме про доцільність стягнення їх у розмірі 700 грн. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved