Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] про визнання права власності на майно за набувальною давністю. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [PERSON] на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу від 06.03.2002р., реєстр. № 442, належить житловий будинок садибного типу з господарсько-побутовими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . У дворі своєї садиби приблизно в 2006 році [PERSON] встановила магазин (вагончик) з металевих конструкцій, однак вказаним магазином відповідач не користувалася та передала його в користування позивачу по справі. Починаючи з 2008 року позивач користується вказаним магазином, обклала його стіни цеглою, утеплила його, влаштувала навіси, відмостку, замощення, впорядкувала прилеглу до нього земельну ділянку, влаштувала огорожу, проводила капітальні і поточні ремонти. Окрім того, за ініціативою позивача, з метою виділення під магазин окремої земельної ділянки, відповідач поділила власну земельну ділянку, внаслідок якої були утворені 2 нові земельні ділянки, одна із яких знаходиться під магазином, яким користується позивач. В 2019 році земельній ділянці, яка знаходиться під магазином був присвоєний окремий адресний номер, а саме: [ADDRESS] . Позивач наполягає, що починаючи з 2008 року і до часу звернення до суду із даним позовом вона відкрито та безперервно користується вказаним магазином, який знаходиться на земельній ділянці, яка спеціально виділена для під нього. Таким чином позивач, як повноправний власник з початку 2008 року відкрито та на законних підставах користується вказаним магазином, а тому вважає, що вона набула права власності на нього за набувальною давністю і з метою захисту своїх прав звернулася до суду із вказаним позовом. Розгляд даної справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін на підставі ухвали суду від 17.12.2019 року. Відповідач по справі звернулася до суду із заявою відповідно до якої позовні вимоги визнала повністю, розгляд справи просила проводити за її відсутності. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Із матеріалів справи судом встановлено, що позивач та відповідач по справі домовилися про передачу позивачу у володіння та користування магазину, що знаходиться на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . Починаючи з 2008 року позивач вільно, відкрито та безперервно користується вказаним магазином, що стверджується також письмовими поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які долучені до матеріалів справи та досліджені судом і сумнівів в їх достовірності не викликають. Факт відкритого та безперервного користування зазначеним магазином стверджується також актом про приналежність магазину від 21.10.2019 року, а також визнанням відповідачем вказаних вище обставин. Суд зважає, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯМ №312184, власником земельної ділянки, площею 0,0143 га, кадастровий № 7110400000:05:002:0082, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку (серії ЯМ №312183) власником земельної ділянки, площею0,0857га, кадастровий № 7110400000:05:002:0081, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . Відповідно до рішення виконавчого комітету Золотоніської міської ради від 21.10.2019 року за №370 земельній ділянці, площею 0,0143га, кадастровий № 7110400000:05:002:0082, що знаходиться під вказаним магазином, був присвоєний окремий адресний номер: [ADDRESS] . При розгляді вказаної справи суд бере до уваги, що відповідач по справі позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечувала проти обставин, які викладені позивачем. Нормами ст. 12 та ст. 13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим кодексом. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. При вирішенні вказаної справи суд враховує, що відповідач по справі позовні вимоги визнала повністю, а отже визнала і всі відповідні обставини, якими позивач мотивує свої вимоги, а тому такі обставини, на підставі вказаних вище норм цивільного процесу додатковому доказуванню не підлягають. Матеріали справи не містять жодних підстав для сумніву щодо достовірності цих обставин. Згідно з нормами ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014р.: - Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності(п.9); Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ (п.11); Ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК. Під час розгляду позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, пред`явленого давнісним володільцем, застосуванню підлягають також положення статті 388 ЦК за наявності відповідних заперечень з боку відповідача (п.12); Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п.13) Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень")(п.14). Відповідно висновків Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладених у його постановах, прийнятих за результатами розгляду справ з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, та систематизованих у Листі Верховного Суду України "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ" від 01.07.2013р., Розділ Набувальна давність (ст. 344 ЦК): «У ЦК набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п`ять років. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 р. № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки позивач добросовісно заволодів у 2008 році магазином, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці, площею 0,0143 га (кадастровий номер 7110400000:05:002:0082), та відкрито і безперервно володіє і користується зазначеним майном більше 10 років, за врахуванням абсолютного та безумовного визнання відповідачем по справі, яка є володільцем вказаної земельної ділянки на якій розташований вказаний магазин, то суд вважає, що позивач набула права власності на нього за набувальною давністю. На підставі зазначеного та

Outcome: approved