Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить суд визнати недійсними: договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 31 жовтня 2007 року та договір дарування ? квартири [ADDRESS] від 3 грудня 2007 року. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що знаходиться з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з вересня 1990 року. Під час шлюбу ними була придбана за доовором купівлі-продажу квартира [ADDRESS]. У серпні 2014 року вона випадково дізналась, що відповідач [PERSON] у жовтні 2007 року здійснив відчуження за договором купівлі-продажу належної їм на праві спільної власності квартири [ADDRESS] на користь [PERSON] В подальшому [PERSON] здійснив відчуження ? спірної квартири відповідачці [PERSON] за договором дарування. Про існування спірних договорів їй було не відомо, згоди на відчуження квартири, що належить їй з відповідачем [PERSON] на праві спільної сумісної власності не надавала. Таким чином, належне їй майно на праві спільної сумісної власності подружжя було відчужено без її згоди. Посилаючись на викладене, позивачка просить суд відновити свої порушенні права та визнати спірні договори недійсними. Представник позивача по ордеру адвокат [PERSON] у судове засідання не з'явився надав заяву, якою позовні вимоги довірителя підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити та слухати справу за його відсутністю, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до суду не з'явилась, про час та місце судового засідання була повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомлено. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву, якою вимоги [PERSON] не визнав, посилаючись на необгрунтованість, просив відмовити у їх задоволенні та закінчити розгляд справи за своєї відсутності. Третя особа в судове засідання не з'явилась, викликана, за відомою адресою не перебуває. Суд на місці вирішив, у зв'язку з неявкою відповідачів, закінчити розгляд справи заочно. З'ясувавши обставини справи, перевіривши доводи позивача наявними у справі доказами, дослідивши матеріали справи та надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. При цьому суд виходить з наступного. Як впливає з матеріалів справи, позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] знаходяться у зареєстровану шлюбі з 15 вересня 1990 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб серія [NUMBER], видане 21 січня 1993 року. Під час шлюбу ними була придбана квартира [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 25 травня 2000 року за №75, укладеному на Чорноморський Товарній Біржі. Договір був зареєстрований у Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості 29 травня 2000 року, за номером 3240 на сторінці №164 у книзі 128 доп. У подальшому відповідач [PERSON] за договором купівлі-продажу від 31 жовтня 2007 року, без згоди дружини, одноособове, здійснив відчуження власності подружжя на користь [PERSON]. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій під №3540. Після чого відповідач [PERSON] за договором дарування від 3 грудня 2007 року, укладений між нім та [PERSON], здійснив відчуження ? частини спірної квартири на користь останньої. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій під №2762. З матеріалів справи впливає, що сторони є громадянами Сполучених Штатів Америки. Так, у відповідності до ч.1 ст.61 Закону України "Про міжнародне приватне право" подружжя може обрати для регулювання майнових наслідків шлюбу право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один з них має звичайне місце перебування, або, стосовно до нерухомого майна, право держави, у якій це майно знаходиться. Статтями 73 та 74 зазначеного закону визначається, що іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Процесуальна правоздатність і дієздатність іноземних осіб в Україні визначаються відповідно до права України. За статтею 77 Закону України "Про міжнародне приватне право" підсудність судам України є виключною у справах з іноземним елементом, якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України. Аналогічне положення містить п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред'являються відповідно до частини першої статті 114 ЦПК за місцезнаходженням майна або основної його частини. За ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки спірна квартира була придбана відповідачем [PERSON] під час шлюбу, суд вважає, що на підставі ст.60 СК України вона має вважатися спільний сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст. ст. 215 і 203 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже таку підставу передбачає стаття 65 частина 2 Сімейного кодексу України. У статті 65 Сімейного кодексу України зазначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно статті 31 частини 1 Цивільного кодексу України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Таким чином суд вважає, що оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] не відповідає вимогам ст. 65 СК України, а саме - [PERSON] не отримав згоди подружжя, висловленої у письмовій формі та завіреної нотаріально, у відповідності до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України він є недійсним. За п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Пунктом 26 вищезазначеної Постанови встановлено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса. За ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. У відповідності до статті 216 ч.1 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Отже і договір дарування укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON], на підставі недійсного договору купівлі-продажу - є також недійсним. Оскільки про існування спірних договорів купівлі-продажу та дарування позивачці стало відомо тільки у серпня 2014 року, суд вважає, що строк позовної давнини [PERSON] пропущений не був. Таким чином, відповідач [PERSON] уклав договір купівлі-продажу без відома подружжя, не отримавши згоди на таке відчуження, допустив порушення ст.65 СК України, що тягне за собою недійсність угод купівлі-продажу та дарування, і повернення спірної квартири у спільну сумісну власність подружжя. На підставі викладеного,

Outcome: approved