Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

[PERSON], в інтересах [PERSON], звернулася до суду з вказаною заявою. В обґрунтування підстав свого звернення до суду, заявник наводить те, що його дружина [PERSON], [INFO], має порушення функції нервової системи, не розуміє значення своїх дій, не може себе контролювати та не може керувати своїми діями, у зв'язку з цим знаходиться на лікуванні в Дніпропетровській обласній психіатричній лікарні. За станом здоров'я [PERSON] не може оцінювати обставини адекватно, не може контролювати свої дії та не обслуговує себе. Внаслідок такої хвороби, його дружина постійно потребує його догляду та уваги, а тому потребує встановлення над нею опіки, оскільки в результаті хронічного, стійкого психічного розладу вона не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вказані обставини стали причиною звернення заявника до суду з вказаною заявою, в якій він просить суд визнати недієздатною його дружину, [PERSON], [INFO] та призначити його опікуном (а.с.1-4 т.с.1). В судовому засіданні представник заявника підтримала вимоги [PERSON]. Представник зацікавленої особи - Орган опіки та піклування Самарської районної у м. Дніпропетровську ради заперечувала проти задоволення викладених у заяві вимог, оскільки з висновку амбулаторної судово - психіатричної експертизи вбачається, що по своєму психічному стану на теперішній час [PERSON] може розуміти значення своїх дій і керувати ними. Представник зацікавленої особи - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився, раніше надіслав заяву про розгляд справи без їх участі (а.с.155-156 т.с.1). Представник зацікавленої особи - Комунальний заклад «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради при розгляді справи покладалась на розсуд суду та просила ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник зацікавленої особи - Територіальне медичне об'єднання «Психіатрія» в судове засідання не з'явився, надіславши заяву про розгляд справи без участі їх представника, оскільки вказане рішення не вплине на їх права та обов'язки (а.с.166 т.с.1). [PERSON], який є батьком [PERSON] просив суд відмовити у задоволенні вказаної заяви, з огляду на те, що її донька є цілком психічно здоровою людиною, а підставою звернення до суду з боку [PERSON] стало його бажання відібрати дітей у своєї дружини, яку він сам довів до критичного стану та помістив раніше до психіатричної лікарні нібито для надання необхідної допомоги, але на справді маючи іншу мету. [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви щодо визнання її недієздатною, оскільки вважає себе психічно здоровою людиною, яка виховує доньку [PERSON], [INFO], яку орган опіки та піклування виконавчого комітету Орджонікідзевської міської ради Дніпропетровської області за своїм висновком від 19.05.2014 року вирішив за доцільне залишити проживати з нею, а не з батьком, заявником по справі (а.с.173 т.с.1). Вислухавши пояснення заявника, зацікавлених осіб, суд дійшов висновку про те, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що [PERSON] народилася [INFO], про що свідчить копія свідоцтва про її народження та копія паспорту (а.с.51 т.с.1). Заявник [PERSON] є чоловіком [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про одруження (а.с.5 т.с.1). На теперішній час в провадженні Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, про що свідчить копія ухвали від 16.06.2014 року про зупинення провадження у справі (а.с152 т.с.1). В судовому засіданні встановлено, що рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 10 липня 2014 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - доньки [PERSON], [INFO] до її повноліття та на утримання самої [PERSON], до досягнення дитиною трьох років (а.с.47-48 т.с.2). З виписки з історії хвороби № 7289, вбачається, що [PERSON] у період з 30.10.2012 року по 19.02.2013 року перебувала на стаціонарному лікуванні у Територіальному медичному об'єднанні «Психіатрія» у місті Києві з діагнозом «Острое полиморфное психотическое расстройство с симптомами шизофрении. Галлюцинаторно - параноидный синдром» (а.с.38-39 т.с.1). З виписки з історії хвороби № 2493/2014 року вбачається, що [PERSON] з 14.03.2014 року по 05.04.2014 року перебувала на стаціонарному лікуванні у Комунальному закладі «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради. Діагноз при виписці з закладу : «Острое полиморфное психотическое расстройство с симптомами шизофрении, кататоническими симптомами, не ассоциированное со стрессом. Социальное функционирование не нарушено (а.с.68 т.с.1). Згідно листа Комунального закладу «Центр первинної медико - санітарної допомоги м. Орджонікідзе за № 2037 від 22.07.2014 року, [PERSON] на диспансерному обліку у лікаря психіатра - не перебуває, за медичною допомогою не зверталася, а була поставлена на консультативно - профілактичний нагляд на підставі отриманого поштою епікризу від Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради. На теперішній час [PERSON] не скаржилась на свій стан здоров'я та скарги від її батьків не надходили (а.с.172 т.с.1). 14 жовтня 2014 року по справі було призначено амбулаторну судову психіатричну експертизу [PERSON] на предмет з'ясування чи страждає вона на яку-небудь психічну хворобу або слабоумство та з якого часу та чи здібна [PERSON] розуміти, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.52 т.с.2) Відповідно до акту № 186 судово-психіатричної експертизи від 21 жовтня 2014 року, комісія дійшла висновку про те, що [PERSON] на теперішній час має зміни особистості після перенесеного психічного розладу. За своїм психічним станом на теперішній час [PERSON] може розуміти значення своїх дій і керувати ними (а.с. 59-62 т.с.2). В силу ч. 1 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. З аналізу вказаної норми закону, єдиною підставою для визнання фізичної особи недієздатною є наявність у неї хронічного, стійкого психічного розладу, внаслідок якого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Одним з основних доказів для прийняття судового рішення є висновок судово-психіатричної експертизи, яка призначається судом за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров'я фізичної особи. З огляду на те, що в акті № 186 судово-психіатричної експертизи від 21 жовтня 2014 року комісія не встановила наявність у [PERSON] хронічного, стійкого психічного розладу, внаслідок якого вона б не здатна була усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, тому суд не знаходить підстав для визнання її недієздатною. Доводи представника заявника про неповноту висновку експерта не є такими, що перешкоджають суду ухвалити об'єктивне рішення по справі, оскільки визначальним фактором при розгляді справ цієї категорії є встановлення наявності у особи хронічного, стійкого психічного розладу, внаслідок якого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, а тому відповідь експерта на питання про те, що за своїм психічним станом на теперішній час [PERSON] може розуміти значення своїх дій і керувати ними, сама по собі вже виключає можливість визнання особи недієздатною та необхідність встановлення над нею опіки і не потребує додаткового визначення діагнозу цій особі, на чому наполягала представник заявника. Відмовляючи у задоволенні заяви, суд не має жодного сумніву у належному психічному стані [PERSON], яка самостійно та адекватно надала відповідні пояснення по справі, за її характеристикою з місця проживання, вона характеризується позитивно, виховує дитину, водить її до дитсадка та намагається надати їй належне виховання та забезпечення всім необхідним, зокрема і намагаючись притягти до такої участі батька дитини (заявника по справі), з якого за рішенням суду стягуються аліменти. За результатами розгляду вказаної заяви, суд прийшов до висновку, що заявник лише припускав, що її дружина [PERSON] страждає на хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок якого не здатна усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, але висновок судово - психіатричної експертизи, як один із суттєвих доказів, є для суду підставою, як для захисту прав громадянки [PERSON], які передбачені Європейською конвенцією про права людини, оскільки її цивільна дієздатність є важливою складовою правосуб'єктності фізичної особи, що дозволяє їй виступати учасником ци вільних відносин у повній мірі, своїми діями набувати цивіль них прав та виконувати цивільні обов'язки. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод безпосередньо застосовується при розгляді справ у судах України. Аналогічним чином висновки Європейського суду з прав людини також враховуються при розгляді будь-яких судових справ в національній системі правосуддя. Відповідні положення статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачають те, що кожен мас право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Так, у справі «Анатолій Руденко проти України» Європейський суд констатував порушення підпунктів «с» та «є» пункту 1 статті 5 Конвенції, пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції, коли заявник повністю залежав від органів влади, які позбавили його шансів довести свою адекватність. Статтею 19 Закону України "Про міжнародні договори України" встановлено правила про те, що міжнародні договори України (в тому числі конвенції) застосовуються на території України нарівні з національним законодавством. При цьому, у випадку виникнення суперечності між міжнародним договором та національним законом, повинен застосовуватися міжнародний договір. Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання встановлює абсолютну заборону катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання. Комітет по правам людини ООН у своєму повідомленні №110/1981 (В`яна Акоста проти Уругваю) визнав примусове лікування і інші заходи психіатричного втручання в медичних установах формами тортур та жорстокого поводження. У пункті 69 доповіді Спеціального доповідача (А/HRC/22/53) на Генеральній Ассамблеї ООН, ступінь психічної хвороби сама по собі не є достатньою підставою для позбавлення особи свободи. Заборона обмеження свободи осіб, які визнані інвалідами внаслідок наявності психічних захворювань, встановлена також і статтею 14 Конвенції про права інвалідів, яка набрала чинності для України 06 березня 2010 року. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод безпосередньо застосовується при розгляді справ у судах України. Аналогічним чином висновки Європейського суду з прав людини також враховуються при розгляді будь-яких судових справ в національній системі правосуддя. У рішенні Європейського суду з прав людини №37679/08v. Czech Republic зазначено, що будь-яке обмеження свободи особи з психічними розладами навіть на нетривалий час може бути визнано катуванням або жорстоким поводженням. В підпунктах, d, e та пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод йдеться про позбавлення свободи в контексті цивільного права. У справі Вінтерверп проти Нідерландів (1979) Суд сформулював три критерії, які дозволяють точніше визначити поняття «психічно хворий» в рамках підпунктупункту 1 статті 5, а саме : - держава має використовувати об'єктивні медичні стандарти при вирішенні питання про те, чи може особа вважатись «психічно хворою»; - характер або ступінь психічної хвороби мають бути достатньо гострими, щоб виправдати примусову госпіталізацію; - держава має право утримувати хворого в лікарні лише протягом часу загострення психічного розладу, а тому хворий, який примусово утримується в лікарні через «психічне захворювання», має право на здійснення періодичного огляду: примусове утримання в лікарні не може тривати протягом невизначеного періоду. Таким чином, аналіз практики Європейського суду свідчить про те, що необґрунтоване визнання особи недієздатною або визнання її психічно хворим - є порушення його прав. Враховуючи висновки судово-психіатричної експертизи та практику Європейського суду , яка говорить про необхідність суворого дотримання органами державної влади прав громадян, які передбачені Європейською конвенцією про права людини, суд не знаходить підстав для визнання [PERSON] недієздатною, а тим паче призначення їй опікуна, а тому розглядаючи заяву на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, з'ясувавши мету звернення позивача до суду та юридичну природу виниклих правовідносин - у задоволенні заяви слід відмовити. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed