Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

25.07.2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою в інтересах неповнолітньої [PERSON] до відповідачки [PERSON] про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування вимог заяви позивач та представник позивача вказують, що з шести місяців від народження дитини - [PERSON] , її доглядом фактично займається батько (позивач у справі) та няні, яких позивач був вимушений найняти, мати [PERSON] займалась дитиною рідко, грудне годування не здійснювала, до дитини вночі вставав батько, здійснював прогулянки батько. Відповідачка завжди пояснювала, що втомлена, у неї завжди боліла голова, постійно мала пригнічений настрій, часто закривалась наодинці і години проводила у ванній кімнаті, говорила, що у неї багато справ і невідомо де пропадала. За поясненнями позивача, 16.09.2018 року [PERSON] без згоди позивача та в порушення їх домовленостей щодо місця проживання дитини, виїхала з донькою у невідомому йому напрямку, в зв`язку з чим позивач був вимушений звернутися з відповідною заявою до Оболонського управління поліції. Питання про відібрання дитини у примусовому порядку позивачем не порушувалось, оскільки відповідачка сама в подальшому привезла доньку та залишила у будинку її позивача. За таких обставин [PERSON] забрав малолітню доньку і з того часу вона проживає з ним в орендованій квартирі, оскільки дівчинка психологічно травмована, розповідала про її життя з мамою та сторонньою особою на ім`я [PERSON] , про маму не питає, боїться повертатися до неї. З [PERSON] проводилася психологічна робота спеціалістів, в тому числі психолога на базі "зеленої кімнати" Солом`янського УП ГУНП у м. Києві. Також за посиланням позивача, під час проживання з відповідачкою, було здійснено дії щодо розбещення їхньої спільної малолітньої дитини [PERSON] , через що позивач звернувся до поліції та надав до суду копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, до останнього внесені відомості за номером кримінального провадження 12018100050008121 від 09.10.2018 щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 156 КК України. В позовній заяві, як на підставу для позбавлення батьківських прав матері [PERSON] , позивач посилається на п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, в якому зазначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. На підтвердження своїх позовних вимог, позивачем додано до позовної заяви наступні документи: Акт обстеження житлово-побутових умов позивача; висновок лікаря педіатра; характеристики позивача; копії дипломів; висновки експерта Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру та спеціаліста кандидата психологічних наук; копію переписки відповідачки; копії рішення суду про розірвання шлюбу та копію постанову суду у справі про адміністративні правопорушення у сфері дорожнього руху відносно відповідачки; копії витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань; флеш накопичувач із відеозаписами розмови позивача та його доньки. Зазначені докази були досліджені та оцінені судом. 27 липня 2019 року представник позивача звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просила суд забезпечити позов шляхом заборони [PERSON] вчиняти дії, направлені на особисті зустрічі та будь-яке спілкування з малолітньою дочкою [PERSON] , та заборонити побачення до набрання законної сили рішенням суду у справі за позовом [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей органу опіки та піклування Оболонської в м. Києві районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26 липня 2019 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та заборонено [PERSON] вчиняти дії направлені на особисті зустрічі та будь-яке спілкування з малолітньою дочкою [PERSON] та заборонено побачення до набрання законної сили рішення суду у справі за позовом [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей органу опіки та піклування Оболонської в м. Києві районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. Зазначену ухвалу від 26 липня 2019 р. в подальшому постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року скасовано та постановлено нову, якою в задоволенні заяви представника позивача відмовлено. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 07 серпня 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року залишив без змін. Від відповідачки у справі надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 26 листопада 2018 року [PERSON] було подано до Подільського районного суду м. Києва заяву про визначення місця проживання дочки з нею. Відповідачка зазначає, що її донька [PERSON] постійно проживала з матір`ю за адресою місця проживання. Також відповідачка зазначила, що 25 червня 2019 року [PERSON] забрав дочку для того, що б провести з нею час та не повернув до місця її постійного проживання, на телефонні дзвінки не відповідав, у зв`язку з чим за даним фактом [PERSON] викликала поліцію. Крім того, [PERSON] не має змоги побачитись з дочкою через переховування її батьком [PERSON] . До відзиву на позовну заяву від відповідачки додано наступні документи: характеристику; рекомендаційний лист; медичні довідки про проходження психіатричного та наркологічного огляду; висновок психологічного дослідження [PERSON] ; довідку про відсутність судимості; довідку від Оболонського управління поліції про відсутність кримінальних проваджень відносно відповідачки; довідку про результати перевірки за зверненням відповідачки про перешкоджання побачення із дитиною. В подальшому представником відповідачки надано до суду акт обстеження умов проживання [PERSON] ; висновок Бориспільського ВП ГУ НП в Київській області від 29.06.2019 р. щодо звернення [PERSON] про перешкоджання їй бачитися із дитиною; флеш-накопичувач із фото та відео зображень [PERSON] та [PERSON] та роздруковані копії фотографій; докази працевлаштування у республіці Польща; висновок за результатами дослідження з використанням поліграфа від 11.12.2020 р. Зазначені докази були досліджені та оцінені судом. Служба у справах дітей Бориспільської районної державної адміністрації Київської області у листі до суду вказала, що відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов малолітня дитина [PERSON] в с. Проців не проживає, будинок не введений в експлуатацію. Розгляд справи просили проводити за відсутності представника служби. Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації надала до суду висновок за березень 2020 р. про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] обґрунтовуючи його тим, що матір здійснювала виховання дитини (заняття верховою їздою, відвідування клубу активного відпочинку « [INFO] ») та відсутні від правоохоронних органів підтверджуючі документи про винні дії відносно [PERSON] зі сторони її матері [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачки, представника відповідачки, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, вважає, що позов не доведений та не обґрунтований, а тому у його задоволенні слід відмовити. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного. Згідно свідоцтва про народження позивач та відповідачка є батьками неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано 16.08.2018 року, що підтверджується рішенням Подільського районного суду м. Києва у справі № 758/4385/18. Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Наданими відповідачкою доказами підтверджується участь у догляді та вихованні за її донькою [PERSON] . Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надали суду пояснення щодо обставини проживання та виховання позивачем та відповідачкою їх малолітньої доньки [PERSON] , що також в повному обсязі досліджено судом. Отже, матеріали справи містять інформацію, що [PERSON] не ухилялася від виконання покладених на неї законом обов`язків по вихованню та догляду за її донькою [PERSON] . Також в матеріалах справи відсутні докази винної поведінки [PERSON] , які б завдали шкоди її малолітній донці [PERSON] , а позивачем не надано до суду доказів вручення підозри або обвинувального акту відповідачу. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що мати ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачкою відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі N 211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі N 243/13192/19-ц вказав на відсутність підстав для позбавлення батька батьківських прав, оскільки він, в силу своїх можливостей, намагається піклуватися про дітей. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа N 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про інтерес матері до дитини. Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками та наявність в її діях вини. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Крім того, Оболонською районною в м. Києві державною адміністрацією було надано до суду висновок за березень 2020 р. про недоцільність позбавлення батьківських прав матері [PERSON] відносно її доньки [PERSON] . З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю.

Outcome: dismissed