Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

У вересні 2019 року Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачів, в якому просив визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області щодо виконання постанови Миколаївського апеляційного суду від 08.05.2019 року; визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області під час виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.04.2013 року у виконавчому провадженні №58021890; стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 158 455,33 грн., з яких: матеріальний збиток у розмірі не стягнутої суми за рішенням суду - 36679,45 грн., інфляційні витрати - 36950,88 грн., три відсотки рідних у розмірі 6195,00 грн., моральна шкода у розмірі 78630,00 грн. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що Центральний ВДВС свідомо нехтує судовими рішеннями щодо зобов`язання відновити виконавче провадження і з часу постановлення ухвали Центрального суду від 25 квітня 2013 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 08.05.2019 року, яка в цій частині ніким не оскаржувалася, до теперішнього не відновив виконавче провадження, незважаючи на численні звернення стягувача, та своєчасне направлення відповідних ухвал та постанов суду на адресу державної виконавчої служби. Також зазначає, що з часу відкриття виконавчого провадження в 2013 році державними виконавцями Центрального ВДВС не вчинювалося належних необхідних виконавчих дій щодо виконання рішення суду, а виконавчий лист повертався стягувачу без виконання з підстав невиявлення майна боржника , свідомо ігноруючи інші виконавчі дії , які повинен був вчиняти згідно ЗУ "Про виконавче провадження" Також посилаючись на те, що бездіяльність державної виконавчої служби була доведена судовими рішеннями та підтверджується матеріалами справи, посилаючиь на положення ст.23, 1173, 1174 ЦК України, на рішення ЄСПЛ у справі "Войтенко проти україни", "Горнсбі проти Греції", вважає, що відбувається порушення з бок уДержави Європейської конвенції за п.1 ст. 6 - стосовно тривалого невиконання рішення суду від 11.09.2012 року, п.1 ст.1 протколу № 1 - втручання у право мирного володіння майном, ст. 13 Європейської конвенції - щодо відсутності ефективних юридичних засобів захисту та забезпечення виконання рішення суду, яке є обов`язковим для виконання і таке повинного гарантуватися саме Державою. Завдану йому моральну шкоду з урахуванням практики Єврпопейського суд з прав людини оцінює в три тисячі Євро, що еквіалентно 78 630 грн ( справа Харук та інші проти україни).Також вона та її представник майже сім років вимушені були неодноразово приїздити до м.Миколаєва з м.Южноукраїнськ, щоб звертатися до державного виконавця з різного роду с заявами та скаргами, а також багаторазово звертатися до суду за захистом своїх прав стягувача у виконавчому провадженні, вона дуже хвилювалася, вимушена була винаймати адвоката, в неї погіршився сон, підвищився тиск , розпачалася дративливість. Ухвалою судді Центрального районного суду м.Миколаєва Черенкової Н.П. від 08.01.2020 року позовну заяву [PERSON] до Центрального відділу ДВС м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення матеріальної шкоди- залишено без руху. 13.02.2020 року позивач надав суду заяву про усунення недоліків. Ухвалою судді Центрального районного суду м.Миколаєва Черенкової Н.П. від 12.03.2020 року у відкритті провадження у справі за позовом [PERSON] до Центрального відділу ДВС м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення матеріальної шкоди в частині: - визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Галкіної М.А. щодо виконання постанови Миколаївського апеляційного суду від 08.05.2019 року, провадження №22ц/812/798/19; - визнання неправомірною бездіяльності Центрального відділу ДВС м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області під час виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.04.2013 року у виконавчому провадженні №58021890, справа №490/2741/13-ц в період з 09.01.2019 року по 17.12.2019 року - відмовлено . Ухвалою судді Центрального районного суду м.Миколаєва Черенкової Н.П. від 12.03.2020 року матеріали позовної заяви [PERSON] до Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди передати до Печерського районного суду м. Києва. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 01.06.2020 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвали Центрального районного суду від 12 березня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі та від 12 березня 2020 року про передачу справи на розгляд іншому суду задоволено. Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 березня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом [PERSON] до Центрального відділу ДВС м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною - скасовано. Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва 12 березня 2020 року про передачу справи на розгляд іншому суду за матеріалами позовної заяви [PERSON] до Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної шкоди - скасовано. Справу за позовом [PERSON] до Центрального відділу Державної виконавчої служби м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення матеріальної та моральної шкоди направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді Центрального районного суду м.Миколаєва Черенкової Н.П. від 17.06.2020 року відведено суддю Черенкову Н.П. від розгляду цивільної справи №490/10759/19 за позовом [PERSON] до Центрального відділу ДВС м. Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення матеріальної та моральної шкоди. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2020 року визначено головуючого по справі суддю Гуденко О.А. 01.07.2020 року матеріали справи передані на розгляд судді Гуденко О.А. Ухвалою судді Гуденко О.А. від 03.07.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, та призначено підготовче судове засідання на 03.11.2020 року на 10-40 годин. Протокольною ухвалою суду від 09.02.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті. Ухвалою суду від 10.06.2021 року за клопотанням позивача виключено з кола відповідачів Державну казначейську службу України (01601, м.Київ, вул.Бастіонна 6) , у цивільній справі за позовом [PERSON] до Центральний відділ ДВС м. Миколаїв ГТУ у Миколаївській області, Державної казначейської служби України про стягнення збитків та моральної шкоди . Позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутність, просив про задоволення позову з підстав, викладених у позові . Представник відповідача Центрального відділу Державної виконавчої служби у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) ( який є правонаступником після реорганізації Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва ( далі - Центральний ВДВС) повідомлявся судом неодноразово належним чином, в судове засідання не з`явивися, відзив на позов не надав. . Представник відповідача Державної казначейської служби України надав відзив на позов та заяву , в якій просив слухати справу у його відсутність, відмовити у позові з підстав, викладених у відзиві. Зазначив, що та обставина, що державний виконавець не забезпечив виконання судового рішення через відсутність у боржника майна, не може бути безумовною підставою для відшкодування шкоди з Державного бюджету України. Також позивачем не надано належних доказів у підтвердження спричиненої йому моральної шкоди, відсутній причинно-наслідковий зв`язок фактом невиконання судлового рішення між діями відповідачів та , на думку, позиваач, завданою шкодою., а аткож не доведена вина відповіджачів. Крім того розмір моральної шкоди не відповідає характеру немайнових втрат та обсягу моральних страждань. Цивільно-правова відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (Інфляційні витрати та 3% річних ) не може покладатися на Державу та відшкодовуватися з Державного бюджету України. Щодо загальних підстав відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади , то зазначають, що факт скасування постанов про закінчення виконавчого провадження є механізмом реалізації прав особи у виконавому провадженні, а не підставою для відшкодування моральної та матеріальної шкоди з Державного бюджету України. На час розгляду справи, Центральний відділ ДВС м.Миколаєва ГТУЮ в Миколаївській області реорганізовано в Центральний відділ ДВС у м.Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) без зміну коду в ЄДРПОУ. Дослідивши матеріали справи, суд доходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2013 року з КС «Кредитний Альянс» на користь [PERSON] стягнуто кошти за договором про залучення внеску(вкладу) в сумі 36 679 грн. На виконання даного рішення 14 червня 2013 року Центральним районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист № 490/2741/13-ц, який 10 жовтня 2013 року стягувачем пред`явлено до виконання до Центрального відділу ДВС м. Миколаїв. Постановою старшого державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаїв від 16.10.2013 року відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеного виконавчого листа, який наступною постановою державного виконавця цього ж відділу від 20.06.2014 року повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна та коштів на розрахункових рахунках, на які може бути звернуто стягнення . 02.08.2014 року [PERSON] знову пред`явив до виконання до Центрального ВДВС виконавчий лист №490/2741/13-ц. Постановою старшого державного виконавця від 08.08.2014 року відкрито виконавче провадження № 44319465 з виконання вищезазначеного виконавчого листа. 25 червня 2015 року постановою державного виконавця виконавчий лист повернуто стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна та коштів, на які може бути звернуто стягнення. 25.05.2016 року [PERSON] вчергове пред`явив до Центрального ВДВС м. Миколаїв для виконання вказаний виконавчий лист, на підставі якого державним виконавцем 10.06.2016 року відкрито виконавче провадження №51349148. 25.11.2016 року постановою державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаїв виконавчий документ повернуто стягувачу у зв`язку з тим, що боржник за адресою, зазначеною у виконавчому листі, відсутній, господарську діяльність не здійснює, а майно, на яке може бути звернуто стягнення, відсутнє. Як вбачається з інформації про виконавче провадження державним виконавцем здійснювалися запити до державних органів стосовно наявності майна та коштів.При з`ясуванні факту наявності нерухомого майна у власності боржника проводилися дії щодо можливості реалізації цього майна. Проте у зв`язку з відсутністю дозволу органу опіки та піклування на реалізацію виконавчі дії були припинені. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 20.09.2018 року скаргу [PERSON] на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області про повернення виконавчого документу стягувачу - задоволено. Скасовано повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання головного державного виконавця Центрального Відділу ДВС м.Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області від 11.06.2018 року з примусового виконання виконавчого листа № 490/2741/13-ц, виданий Центральним районним судом м. Миколаєва 14.06.2013 року. Визнано неправомірною бездіяльність Центрального ВДВС м.Миколаєва під час прийняття заяви [PERSON] від 16 травня 2018 року про примусове виконання рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 25.04.2013 року на підставі виконавчого листа № 490/2741/13-ц , виданого 14.06.2013 року. Рішення суду набрало законної сили 08.10.2018 року та не оскаржувалося Центральним ВДВС м.Миколаєва в апеляційному порядку. 07.11.2018 року [PERSON] вчергове звернувся до Центрального ВДВС м. Миколаїв , де йому було повідомлено про те, що Ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 20.09.2018 року по справі № 490/2741/13 вони не отримували. Листом №07-08/1966 від 28.11.2018 р. Центральний районний суд м.Миколаєва повідомив про те, що 20.09.2018 року за вих. №490/2741/13 ухвала суду була направлена до Центрального ВДВС м. Миколаїв. 05.12.2018 року [PERSON] вчергове звернувся до Центрального ВДВС м. Миколаїв з вимогою до головного державного виконавця Галкіної М.А. відкрити виконавче провадження на підставі заяви стягувача від 08.06.2018 року та ухвали суду від 20.09.2019 року, але йому було запропоновано подати нову заяву про відкриття виконавчого провадження. Постановою головного державного виконавця Галкіної М.А. від 09.01.2019 року було відкрито виконавче провадження № 58021890. Згідно ухвали Центрального районного суду від 21.02.2019 року № 490/2741/13 скаргу [PERSON] на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаєва ГТУЮ у Миколаївській області - задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність Центрального ВДВС м.Миколаєва під час прийняття заяви [PERSON] від 17 грудня 2018 року про примусове виконання рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 25.04.2013 року на підставі виконавчого листа № 490/2741/13-ц , виданого 14.06.2013 року. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 08.05.2019 року по справі №490/2741/13 апеляційну скаргу [PERSON] - задоволено частково. Ухвала Центрального районного суду м.Миколаєва від 21.02.2019 року в частині відмови в задоволенні скарги про визнання неправомірними дій під час виконання ухвали суду від 20.09.2018 року скасовано. Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Галкіної М.А. щодо невжиття заходів для розгляду та прийняття відповідного процесуального рішення стосовно заяви [PERSON] від 08 червня 2018 року, в зв`язку з отриманням ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 вересня 2018 року . Зобов`язано державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління у Миколаївській області Галкіну М.А. прийняти процесуальне рішення за заявою стягувача [PERSON] від 08 червня 2018 року про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №490/2741/13 від 14 червня 2013 року. Вказана ухвала суду була направлена на виконання до Центрального ВДВС 13.05.2019 року та отримана 26.06.2019 року . 17.12.2018 року [PERSON] в черговий раз звернувся до Центрального ВДВС м. Миколаїв. Як вбачається з наведених судових рішень, державним виконавцем не вичерпано усіх можливих дій щодо належного виконання рішення суду, здійснення яких передбачено ЗУ "Про виконавче провадження" , зокрема щодо з`ясування правового статусу приміщення, в якому зареєстровано КС "Кредитний альянс" , вчинення необхідних дій щодо прникненя до цього приміщення , виявлення майна в цьому приміщенні, можливого опису та арешту цього майна, вимагання від матеріально відповідальних посадових осіб юридичної особи надання пояснень за фактом невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення виммог законодавства про виконаче провадження; у разі ухиляння боржника авід виконання зобов`язань, зверненя до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду керівника боржника-юридичної особи за межі України - до викнання зобов`язань за рішенням. Згідно Інформації про Виконавче провадження станом на 17.12.2019 року за ВП 58021890 - до теперішніього часу в виконавче провадження держаним виконавцем не відновлено. До теперішнього часу судове рішення про стягнення на користь позивача боргу залишається не виконаним. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Вказані конституційні норми знаходять своє продовження і конкретизуються в положеннях Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та Кодексу адміністративного судочинства України. Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України (ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України ). Таким чином, судове рішення по справі № 490/2741/13-ц що набрало законної сили, є безумовною підставою для його виконання боржником. Частина 1ст. 1 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень`встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначенихЗаконом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У ч. 1ст. 1174 ЦК Українипередбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовуєтьсядержавою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Частиною 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодованаі в інший спосіб,зокрема,шкода,завдана майну,може відшкодовуватисяв натурі (переданн яречі того ж роду та тієїж якості, полагодження пошкодженої речі тощо)(ч.4ст.22ЦК України). Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Частиною другою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, у визначених цією нормою випадках, який не є вичерпним, оскільки пункт 3 передбачає, що її відшкодування можливе за наявності інших випадків, передбачених законом. Позивач, звертаючись до суду зазначив, що майнова шкода, яка підлягає відшкодуванню внаслідок такої протиправної бездіяльності визначається ним у розмірі стягнутої за рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.04.2013 року та не повернутої позивачу, як стягувачу у виконавчому провадженні, суми у розмірі 36679,45 грн., та інфляційні втрати - 36950,88 грн.; 3 % річних - 6195,00 грн. Отже позивач фактично вважає, що орган державної виконавчої служби, за протиправність бездіяльності якого відповідає держава, повинен сплатити за боржника, яким за рішенням суду від 25.04.2013 року є Кредитна Спілка «Кредитний альянс», кошти у зазначеній сумі. Проте зазначене рішення суду ще не виконано. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу» та Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (чинних на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частини другої статті 87 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Згідно із частиною третьою статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» № 202/98-ВР від 24 березня 1998 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Здійснивши аналіз указаних норм законодавства, можна зробити висновок, що в справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування, зокрема, моральної шкоди, заподіяної рішеннями, діями (бездіяльністю) державних виконавців відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України. Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»). Відповідно до чіткої й усталеної практики Європейського Суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (див. рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (див. рішення у справі "Immobiliare Saffi" проти Італії", заява N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди. Проблема невиконання остаточних рішень проти держави розглядалась в пілотному рішенні ЄСПЛ проти України по справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" від 15 жовтня 2009 року, заява N 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання. У п. 53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі Войтенка; рішення у справі "Ромашов проти України" (Romashov v. Ukraine), N 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine), N 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі "Козачек проти України" (Kozachek v. Ukraine), N 29508/04, від 7 грудня 2006 року). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (див. рішення у справі "Шмалько проти України" (Shmalko v. Ukraine), N 60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), N 1811/06, від 19 лютого 2009 року). В одній з перших справ проти України, в якій ЄСПЛ розглядав питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, Суд нагадав свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу N 1 (п. 53 рішення ЄСПЛ у справі "Войтенко проти України" від 29 червня 2004 року N 18966/02). У п. 1 ст. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" зазначено, що "Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою, і без укладання спеціальної угоди, юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції", а ст.ст. 13 і 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23.02.2006 року передбачено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права" та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду. Отже, забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язковим держави. При цьому, держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним. Так, заявляючи дані позовні вимоги, позивачка вважає заподіювачем шкоди саме Центральний ВДВС , бездіяльністю якого та його посадових осіб завдано їм шкоди, як матеріальної у вигляді збитків у розмірі нестягнутої за судовим рішенням суми заборгованості боржника у виконавчому провадженні КС "Кредитний альянс" з відповідними штрафними санкціями за час несплати, так і моральної шкоди . Так, дослідивши матеріали вказаної справи, суд доходить висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині, зокрема: - доведеність позивачем незаконності бездіяльності посадових осіб відповідача Центрального ВДВС; - недоведеність позивачем факту нанесення йому шкоди саме у вигляді неотримання заборгованості за депозитним договором , укладеним з КС "Кредитний альянс", посадовими особами відповідача; - відсутність причинно-наслідкового зв`язку між незаконною бездіяльністю посадових осіб відповідача та шкодою, про відшкодування якої заявлено позов (втрати внаслідок неотримання суми депозитного вкладу з нарахованими відсотками за договром про залучення внеску члена кредитної спілки на депозитний рахунок №18 від 30.04.2009 року у сумі 36679,45 грн). Установлений судами факт бездіяльності державного виконавця у виконавчому провадженні не може бути підставою для покладення на державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування стягувачеві шкоди, яка дорівнює вартості заборгованості боржника у цьому виконавчому провадженні. Таким чином, суд доходить висновків про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю відповідачів і шкодою, завданою неповерненням йому заборгованості за депозитним вкладом, про яке заявляє позивач. Між тим з огляду на встановлені обставини та наведені норми права, суд вважає такі доводи позивача безпідставними, оскільки в даному випадку держава не може підміняти боржника в зобов`язаннях про повернення зазначеної грошової суми. Крім того на зазначену суму позивачем обраховані інфляційні витрати та три відсотки річних, які відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України повинні покладатися на боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання. В даному випадку таким боржником є Кредитна Спілка «Кредитний альянс», яка не виконала свої зобов`язання по поверненню коштів позивачу. Доводи позивача про необхідність врахування судом постанови Великої Палати Верховного суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц та постанови Верховного Суду у справі №910/10156/17 від 10 квітня 2018 року в тій частині, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, не можуть бути прийняті до уваги. Принцип диспозитивності цивільного судочинства зобов`язує суд розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (див. mutatis mutandis $. 135 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. the UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; $. 95 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції(див. mutatis mutandis § 59 рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01) . Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення). Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Дійсно, матеріалами справи підтверджуються певні факти, які можуть свідчити про надмірну тривалість виконавчого провадження. Ураховуючи викладене , суд погоджується, що наведені позивачем факти можуть свідчити про надзвичайну тривалість виконавчого провадження у справі, яке триває з жовтня 2013 року, що на дату звернення до суду позивача з позовною заявою становило майже 6 років. За такий строк орган державної виконавчої служби мав би або закрити провадження, або забезпечити реальне примусове виконання рішення суду. Надмірна тривалість виконавчого провадження на тлі бездіяльності посадових осіб здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів ДВС; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, невизначеністю можливості розраховувати на використання та розпорядження своїми ж власними коштами тощо. Обставини протиправних дій відповідача встановлені судовим рішенням, яке набуло законної сили, а отже в силу приписів ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. За цих обставин, оскільки неможливість для позивача отримати виконання рішення, винесеного на його користь, протягом тривалого строку становить втручання у його право на мирне володіння своїм майном та є порушенням вимог § 1 ст. 6 Конвенції та ст. 1 Протоколу N 1, суд приходить до висновку, що через душевні страждання, які позивач зазнав у зв`язку з надмірно тривалим невиконанням остаточного рішення через бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби , за дії (бездіяльність) яких держава несе відповідальність, відповідно до ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України заявник має право на відшкодування йому за рахунок держави моральної шкоди. Так, компенсація моральної шкоди, зважаючи на її сутність не має та не може мати точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз та в кожному конкретному випадку такий розмір має бути різним з урахуванням обставин справи, поведінки сторін та наслідків такої поведінки. Під час судового розгляду було встановлено, що саме протиправною бездіяльністю відповідача - органу державної виконавчої служби було порушено право позивача, як стягувача, щодо своєчасного поновлення виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення, у зв`язку з чим позивач був вимушений докласти додаткових зусиль для захисту свого порушеного права, внаслідок чого відчував страждання, певні морально-психологічні емоції (моральну шкоду). Забезпечення адекватного та достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим обов`язковим держави. При цьому, держава, запровадивши компенсаторний засіб юридичного захисту, має подбати про те, щоб такий засіб не вважався неефективним. У справі «Скордіно проти Італії» Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень. Ці критерії, які також застосовні до справ про невиконання рішень (рішення у справі «Вассерман проти Росії», № 21071/05, від 10 квітня 2008 року, пп. 49 і 51), вимагають таке: - позов про відшкодування має бути розглянутий упродовж розумного строку (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 195); - призначене відшкодування має бути виплачено без зволікань і, як правило, не пізніше шести місяців від дати, на яку рішення про його призначення набирає законної сили (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 198); - процесуальні норми стосовно позову про відшкодування мають відповідати принципові справедливості, гарантованому статтею 6 Конвенції (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 200); - норми стосовно судових витрат не повинні покладати надмірний тягар на сторону, яка подає позов, якщо її позов обґрунтований (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, п. 201); - розмір відшкодування не повинен бути нерозумним у порівнянні з розміром відшкодувань, призначених Судом в аналогічних справах (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, пп. 202 - 206 і 213). Стосовно останнього критерію ЄСПЛ також зазначив, що в випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (див. згадані вище рішення у справах Скордіно, пп. 203 - 204, та Вассермана, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (див. згадане вище рішення у справі Бурдова, п. 100). Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальністю, презумується. У справі «Харук та інші проти України» (рішення від 26.07.2012 року [комітет], заява № 703/05 та 115 інших заяв, п. 24- 25), а також у ряді інших справ проти України, які стосувались тривалого невиконання рішень національних судів, ЄСПЛ, беручи до уваги принципи визначення розміру компенсації, яка присуджується у випадку встановлення порушення Конвенції щодо невиконання рішень в подібних справах, визнав розумним та справедливим присудити 3000 євро кожному заявнику в заявах, що стосуються невиконання рішень тривалістю більше трьох років, та 1500 євро кожному заявнику в інших заявах. Зазначені суми є відшкодуванням будь-якої матеріальної і моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат. ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії» № 36813/97, пп. 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», № 21071/05, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення у справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року, п. 100). Досліджуючи обставини справи, які слугували підставою для завдання моральної шкоди позивачу, суд зазначає, що такими обставинами є тривале невиконання судового рішення, спрчинене серед іншого і бездіяльністю Центрального ВДВС. При визначені компенсації позивачу моральної шкоди, суд враховує ступінь та глибину моральних страждань позивачки, характер протиправної бездіяльності Центрального ВДВС, тривалість та обсяг завданих страждань, а аткож, що виконавче провадження, незважаючи на два судових рішення, які набрали законної сили, з приводу обовязку державного виконавця відновити виконавче провадження з примусового ивконання вищевказаного виконавчого листа - не відновлено Центарльним ВДВС і на час розгляду справи - суд приходить до висновку, що достатньою сумою відшкодування моральної шкоди є розмір у 10 000 грн., що відповідає принципу розумності та справедливості. При цьому, доводи позивача про те що розмір відшкодування моральної шкоди, повинен бути стягнутий в сумі, еквівалентній 3000 Євро, оскільки в таких розмірах стягується моральна шкода Європейським Судом з прав людини, суд вважає необґрунтованими, виходячи з наступного. Так, згідно практики Європейського Суду з прав людини, Суд у своїх рішеннях, дійсно, присуджував з держави у рахунок відшкодування моральної шкоди її розмірі в середньому від 1500 до 3000 Євро, посилаючись на встановлення тривалого невиконання рішень, винесених на користь заявників, порушення ст. 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням. Разом з тим, таке відшкодування моральної шкоди обґрунтовується у рішеннях ЄСПЛ саме відсутністю ефективного національного засобу захисту. У зв`язку з наведеним, суд зазначає, що в межах розгляду даної справи, права позивача, які були порушені бездіяльністю відповідача, мають бути відновлені шляхом відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначено за критеріями, що мають істотне значення та відносяться до характеру порушень і обставин справи, що є юридичним захистом прав позивача національним судом України, а не міжнародною судовою установою, яка захищає такі права у разі неотримання особою ефективного національного засобу юридичного захисту. Таким чином, доводи позивача щодо стягнення з держави грошових коштів в рахунок компенсації моральної шкоди у розмірі 83 820 грн. є необґрунтованими, тим більше, що у наведених позивачем прикладах практики ЄСПЛ мова йдеться про невиконання судових рішень, в яких боржником є сама держава, а не юридична особа приватного права, як в дійсних правовідносинах сторін. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок держави, оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі даного позову до суду.

Outcome: partial