Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

У червні 2013 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], стверджуючи, що 21 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АКБ «Укрсоцбанк») та [PERSON] був укладений договір кредиту №661/Ф03.14/283, відповідно до якого позивач надав позичальникові у тимчасове користування грошові кошти в еквіваленті грошового зобов'язання у сумі 60000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 20.12.2022 року зі сплатою 13,5 % річних. 21.12.2007 року, у якості забезпечення зобов'язання, між банком та [PERSON], [PERSON] було укладено іпотечний договір, згідно з яким іпотекодавець передав банку в іпотеку нерухоме майно: двокімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить іпотекодавцями на праві приватної власності. Позивач вказує, що позичальником не виконуються умови кредитного договору, порушуються строки повернення кредиту та сплата процентів, що станом на 26.09.2012 року призвело до виникнення простроченої заборгованості, яка становить 621412,66 грн., в еквіваленті грошового зобов'язання 77744,61 доларів США. У зв'язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд для задоволення вимог публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» солідарно стягнути з [PERSON] та [PERSON] заборгованість 621412,66 грн. в еквіваленті грошового зобов'язання 77744,61 доларів США за курсом НБУ на 26.09.2012 року за договором кредиту №661/Ф03.14/283 від 21.12.2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме нерухоме майно: двокімнатну квартиру, загальною площею 44,4 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить іпотекодавцям на праві приватної власності, шляхом продажу з прилюдних торгів в межах виконавчого провадження, за ціною, що встановлюється на рівні, не нижчому за звичані ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності /незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області 22 січня 2014 року об'єднано в одне провадження позов [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору кредиту та договору іпотеки недійсним. Так, згідно позову [PERSON], з яким він звернувся до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», позивач стверджує, що дійсно 21 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» ним був укладений договір кредиту №661/Ф03.14/283, відповідно до якого банк надав позичальникові у тимчасове користування грошові кошти в еквіваленті грошового зобов'язання у сумі 60000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 20.12.2022 року зі сплатою 13,5 % річних. Позивач вказує, що банк повинен мати індивідуальну ліцензію на видачу кредиту у іноземній валюті та кредитором, без повідомлення позичальника була в односторонньому порядку підвищена відсоткова ставка, тобто порушені вимоги п.2.6.1 договору кредиту. Вважаючи, що це був намір кредитора, про який він умовчав та який не відповідає його внутрішній волі, позивач просить суд визнати недійсними договори кредиту №661/Ф03.14/283 від 21 грудня 2007 року, поруки №07-15/1748 від 21 грудня 2007 року, іпотеки ВКВ №159649 від 21 грудня 2007 року. В судовому засіданні представник публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - Клименко П.І. підтримав позов в повному обсязі, в задоволенні позову [PERSON] просив відмовити, мотивуючи тим, що банк мав відповідні ліцензії на видачу кредиту у іноземній валюті та не піднімав процентні ставки по кредиту. Відповідач [PERSON] заперечив проти задоволення позову публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до нього та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи тим, що позов безпідставний, просив суд задовольнити його позов до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договорів кредиту, іпотеки, поруки недійсними. Представник іншого відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, надав письмові заперечення (а.а.42-43) мотивуючи тим, що сплив строк позовної давності до Позичальника та поручителя. Заслухавши присутніх сторін по справі, вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про задоволення позову публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та відмову у задоволенні позову [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договорів недійсними з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що 21 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АКБ «Укрсоцбанк» (а.с.30-35)) та [PERSON] був укладений договір кредиту №661/Ф03.14/283, відповідно до якого позивач надав позичальникові у тимчасове користування грошові кошти в еквіваленті грошового зобов'язання у сумі 60000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення до 20.12.2022 року зі сплатою 13,5 % річних (а.с.13-17). 21.12.2007 року, у якості забезпечення зобов'язання, між банком та [PERSON], [PERSON] було укладено іпотечний договір (а.с.21-24), згідно з яким іпотекодавець передав банку в іпотеку нерухоме майно: двокімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить іпотекодавцями на праві приватної власності. Цього ж дня, 21.12.2007 року, у якості забезпечення виконання зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі та у випадках, передбачених Договором про надання кредиту №661/Ф03.14/283 від 21.12.2007 року, між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки (т.2, а.с.11-12), яка солідарно зобов'язалася відповідати перед кредитором у повному обсязі за даним кредитним договором. Згідно ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ч.1, ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання (тобто із закінченням виконання зобов'язання). Порука припиняється після закінчення строку встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється (закінчується), якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до ст.598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Крім того, згідно ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.589, 590 ЦК України та ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до положень ст.572 ЦК України, ст.ст.33, 35 Закону України "Про іпотеку", згідно з якими, у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушень у не менш ніж тридцятиденний строк. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкодою для звернення з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою основного зобов'язання відповідно до ч.2 ст.35 Закону України "Про іпотеку" . З огляду на ч.3 ст.35 Закону України "Про іпотеку", вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, лише у випадках, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. З розрахунку вимог банку у зв'язку з неповерненням [PERSON] кредитної заборгованності (а.с.9-12) підтверджується, що в порушення умов кредитного договору №661/Ф03.14/283 від 21.12.2007 року [PERSON] не виконує умов кредитного договору та заборгованість станом на 26.09.2012 року становить: - строкова заборгованість за кредитом в сумі 41333,53 доларів США; - прострочена заборгованість за кредитом в сумі 12330,29 доларів США; - сума строкової заборгованості за відсотками у розмірі 257,76 доларів США; - сума простроченої заборгованості за відсотками у розмірі 21923,27 доларів США; - розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 1601,82 доларів США; - розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 197,95 доларів США Всього 77744,61 доларів США що згідно курсу НБУ становить 621412,66 грн. Відтак, у суду є підстави для задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №661/Ф03.14/283 від 21.12.2007 року в розмірі 621412,66 грн. в еквіваленті грошового зобов'язання 77744,61 доларів США за курсом НБУ на 26.09.2012 року. Відповідно до ст.39 Закону України "Про іпотеку"у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленого ч.1 ст.38 цьоьго Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь якій особі - покупцю. Крім того, за змістом ст.ст.34, 39 Закону України "Про іпотеку" після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки, у тому числі за рішенням суду, може бути переданий іпотекодержателю в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Тож, підлягає задоволенню вимога в частині надання публічному акціонерному товариству «Укрсоцбанк» передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для предмету іпотеки. Відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договорів недійсними суд керувався наступним. При укладанні договору кредиту №661/Ф03.14/283 від 21 грудня 2007 року; договору поруки №07-15/1748 від 21 грудня 2007 року; договору іпотеки ВКВ №159649 від 21 грудня 2007 року, [PERSON] та [PERSON] було ознайомлено з умовами цих договорів, про що свідчать їхні підписи в цих договорах. Позивач [PERSON] в рахунок погашення за кредитним договором сплачував кошти, що підтверджено квитанціями (а.с.70-92). Позивач посилається на ту обставину, що детально вивчивши квитанції, він вважає, що кредитором, без повідомлення його, як позичальника, була в односторонньому порядку підвищена відсоткова ставка. У зв'язку з цим позивач стверджує, що його ввели в оману, тому вважає, що договори підлягають визнанню в судовому порядку недійсними. Проте суд не погоджується з даною позицією з наступних підстав. Згідно ст.203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, однією із яких це волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Тобто, чинність правочину свідчить, що обидва учасники бажали укласти угоду і що зовнішнє вираження їх волі відповідає внутрішньому переконанню цих осіб. Це означає, що необхідно єдність внутрішньої волі і волевиявлення. Тому в випадку, якщо в правочині воля відсутня чи сформована неналежним чином (під впливом погрози, обману тощо) він визнається недійсним. Правочин вчинений під впливом обману визнається недійсним на підставі ст.203 ЦК України. Однак, відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, на яку в позовній заяві посилається позивач, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним; обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування. Проте докази, які б підтверджували, що відповідачем позивача навмисно введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення при укладенні спірного договору в матеріалах справи відсутні, такі докази не представлені і в судовому засіданні. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Те що волевиявлення позивача при укладенні спірних договорів було вільним і відповідало його волі свідчить те, що з моменту укладення спірного договору він протягом певного часу належним чином виконував його умови, сплачував грошові кошти за користування кредитом та не ставив під сумнів його дійсність, а з позовом про визнання його недійсним позивач звернувся лише після того, коли банк звернувся до нього з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Також, доводи позивача з приводу збільшення відповідачем процентної ставки по спірному договору, не дають підстав відповідно до ст.215 ЦК України для визнання спірного договору недійсним. Позивачем надано до суду висновок експерта ПП «Ніка консалтинг» №30/с від 03.02.2014 року за результатами дослідження кредитного договору №661/Ф03.14/283 від 21.12.2007 року, яким встановлено, що: « 1. Договір не містить чіткого графіку платежів в «розкладі совокупної вартості кредиту» не вказана реальна процентна ставка і абсолютне значення подорожчання кредиту. Ні в договорі, ні в додатку до нього не вказана точна формула розрахунку процентів і фінансових санкцій, не вказані існуючі формули кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями сподивача, тип процентної ставки (фіксована, плаваюча), переваги і недоліки запропонованих схем кредитування. Розклад складений в день оформлення кредиту і відповідно, визначити час ознайомлення з ним позичальника (до підписання кредитного договору або в момент його підписання) не уявляється можливим. Всі вищеперераховані факти вказують на порушення працівниками банку Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168, допущених при укладенні кредитного договору №661/Ф03.14/283 від 21.12.2007 року і додатку №1до нього. 2. Як слідує з розрахунків, відображених в таблиці, починаючи з першого платежу, банк не дотримується вимог п.2.4 Договору, згідно якого, «нарахування процентів здійснюється в останній робочий день місяця без врахування останнього робочого і послідуючих неробочих днів місяця», а саме: враховує останній робочий день місяця і послідуючі неробочі дні, тим самим збільшуючи процентну ставку, що призвело до переплати процентів позичальником. 3. Всього за період з грудня 2007 року по липень 2009 року фактична процента ставка коливалася від 13,99% до 17,04 %, що свідчить про порушення банком п.1.1 кредитного договору». Згідно п.2.6 кредитного договору (а.с.14), у разі зміни процентних ставок на кредитному ринку, в тому числі внаслідок прийняття компетентними державними органами України рішень, що прямо або опосередковано впливають на стан кредитного ринку України, а також за рішенням Правління, Комітету з питань управління активами та пасивами, Кредитно-інвестиційного комітету, тарифного комітету кредитора, кредитор має право ініціювати зміну розміру процентів і комісій, визначених, відповідно в п.1.1 та п.3.3.16 цього Договору. Оспорювані договори підписані сторонами - банком та позивальником [PERSON], поручителем [PERSON], отже вони погодилися на всі запропоновані умови, доказів в спростування даних обставин позивачем не надано. Таким чином, позивачу була доведена інформація про сукупну вартість кредиту та реальної процентної ставки відповідно до письмових додатків до кредитного договору, які ним підписані. Отже, при проведенні зазначеної експертизи, не враховано умов п.1.1.1, п.п.4.1-4.6 Кредитного договору при постановленні перед експертами питань, оскільки, [PERSON] не повернув кредитні кошти банку в порядку передбаченому договором, в зв'язку з чим [PERSON] самостійно сприяв подорожчанню кредиту внаслідок сплати неустойки, штрафу та підвищених процентів. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Стосовно вираження суми договору кредиту в іноземній валюті, без посилання на грошову одиницю України, що на думку позивача суперечить вимогам ст.524 ЦК України, слід зазначити наступне. Відповідно до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Статте. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч. 4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено. Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року за №1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. АКБ «Укрсоцбанк» була видана Національним банком України банківська ліцензія №5 від 29 грудня 2001 року, дозвіл № 5-2 від 29 липня 2003 року, додаток до дозволу № 5-2 від 29 липня 2003 року з яких вбачається, що банк має право має право здійснювати банківські операції, зокрема, надавати кредити в іноземній валюті. Згідно з ч.3 ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також використання платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах встановлених законом. Відповідно до п.1 глави 3 розділу 2 Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженою Постановою Правління НБУ від 10 серпня 2005 року №281, резиденти мають право купувати, обмінювати іноземну валюту з метою виконання зобов'язань (у тому числі власних операцій суб'єктів ринку) за винагороди, неустойки тощо) в іноземній валюті на підставі кредитних договорів та ін. Підсумовуючи наведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та зважаючи, що позивачем не доведено умислу в діях банку, щодо вчинення правочину з укладення кредитного договору внаслідок введення його в оману, з огляду на те, що визнання договорів застави та поруки недійсними є вимогами, що мають похідний характер від основної вимоги про визнання недійсним кредитного договору, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, в зв'язку з чим в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: approved