Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

13 лютого 2015 року позивачі [PERSON] т [PERSON] звернулися до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», який неодноразово уточнювали та доповнювали. В остаточній редакції позовних вимог просять визнати недійсними договір про видачу споживчого кредиту №11277194000 від 26 грудня 2007 року та договір іпотеки від 26 грудня 2007 року, укладені між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON], виключити запис про реєстрацію заставного майна з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна, реєстр № 9455 від 26.12.2007 року, визнати недійсним договір поруки № П-11277194000 від 26 грудня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» і [PERSON], зобов'язати ПАТ «УкрСиббанк» повернути [PERSON] кошти, зайво виплачені нею в період виконання зобов'язань за договором № 11277194000 від 26 грудня 2007 року та стягнути грошову суму, еквівалентну 11 223, 63 доларам США, зобов'язати повернути документи на квартиру з адресою: [ADDRESS], - договір купівлі-продажу від 26.12.2007 року та технічний паспорт (т.1 а.с. 1-12, 109-116,205-214, т.2 а.с.2-4, 27). В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилаються на ст. ст. 27, 91, 203, 215,216, 227, 229, 230, 321, 236,524, ч.2 ст. 548, 598, 628,634, 638 ЦК України, ст. 11, 15, 16, 18,19, 21, 22, 24 Закону «Про захист прав споживачів», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» від 19.02.1993 року, ряд інших нормативних актів, а також судову практику з розгляду даної категорії справ. Зазначають, що під час укладення вказаних договорів було допущено порушення низки законодавчих актів, тому їх слід визнати недійсними. Так, позивачі вважають,що кредитний договір є відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання, оскільки укладений за ініціативою банку та на його умовах, змінити які або відмовитися від яких та запропонувати свої умови позичальник не міг. На час укладання кредитного договору позивачка не була учасником зовнішньоекономічної діяльності, не мала валютної виручки, не мала ліцензії на проведення розрахунків в валюті, тому банк не мав права укладати договір, де зобов'язання зазначено у іноземній валюті, а на території України відповідно до вищезазначеного Декрету всі розрахунки повинні здійснюватися лише в національній валюті України. Індивідуальної ліцензії на видачу кредитів в валюті та здійснення платежів в валюті відповідач не мав. Відповідачем в порушення ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» не була надана завчасно, до підписання кредитного договору, інформація про орієнтовну сукупну вартість кредиту, привілеї та недоліки запропонованих схем кредитування. В кредитному договорі не було зазначено, що при достроковому внесенні ануїтетного платежу достроково погашається тіло кредиту, внаслідок чого вона лише після внесення достроково 2 000 доларів США в погашення кредиту дізналась, що сплата вказаної суми не впливає на тіло кредиту. Банком одноособово збільшено розмір процентної ставки до 13, 45%, замість встановленої в договорі процентної ставки 11,7% , та збільшена сума страхового платежу в гривні,що не обумовлено договором. За умовами договору вона не зобов'язана була сплачувати комісійні, однак в день отримання кредиту перед видачею кредиту банк зобов'язав її сплатити в касу 2 272 грн. 50 коп., що складало 450 доларів США на момент видачі кредиту. Окрім договору застави квартири, банк зобов'язав її укласти договір поруки, хоч ринкова вартість заставного майна більш ніж на 23% перевищує суму кредиту. Банк під виглядом споживчого кредиту нав'язав їй іпотечний кредит на несправедливих умовах. Також банк забрав її правовстановлюючі документи на квартиру, чим позбавив права розпорядження належним майном. Крім того, підписання кредитного договору проходило в день видачі кредиту та оформлення договору купівлі-продажу квартири. Вона - позивачка - не має вищої освіти в сфері фінансів та банківської діяльності, недостатньо володіє українською мовою для дослівного розуміння умов договору, була обмежена в часі. До того ж договір викладений дрібним шрифтом, з договором та його додатками до підписання договору вона не мала можливості ознайомитися. Крім того, банк тривалий час зараховував кошти, які вона вносила на погашення кредиту на інший рахунок, ніж зазначено у договорі, та що це за рахунок, на її питання так і не було роз'яснено . Вона вважає, що при підписанні договору споживчого кредиту банк не мав цілі споживчого кредитування, а використав рахунок для руху коштів на поточних рахунках банка. Позивачка вважає, що відповідач фактично уклав договір про відкриття кредитної лінії, кредит-овердрафт, про що свідчить додаткова угода до договору банківського рахунку від 25.12.2007 року, а також той факт, що всі кошти, які вона вносила, обліковувались на рахунках банку, передбачених для обліку коштів по наданим кредитам овердрафт, таким чином банк навмисно приховував валютне кредитування та таким чином уникав зобов'язань по створенню резерву валютних коштів. Посилаючись на ст. 548 ЦК України, позивачі зазначають, що недійсний кредитний договір має наслідком недійсність угоди по його забезпеченню - договорів іпотеки та поруки, та виключення запису про реєстрацію заставного майна з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна. Позивачка зазначає, що порушено її право споживача на вибір продукції - не повідомлено письмово перед укладанням договору про форму кредитування з коротким описом відмінностей між ними, порушений принцип рівності сторін договору на шкоду споживачу, обмежено право споживача на отримання необхідної доступної, достовірної та своєчасної інформації про кредит, їй реалізована продукція, яка є небезпечною, оскільки валютний кредит не є небезпечним для її майнових інтересів, тому що схильний до різких та значних коливань вартості, містить в собі ризик для її майна. Кредитний договір не містить умов, які б регулювали відповідальність банка за невиконання умов договору, умов про припинення договору, банк залишив за собою право підвищувати процентну ставку. Кредитний договір укладений з використанням нечесної підприємницької практики, тому є недійсним. Також зазначає, що банк нав'язав їй супутні послуги та товари - страхування майна у компанії за своєю вказівкою, та ще один договір споживчого кредиту для оплати платежів страхової компанії, порушив банківську таємницю. Банк встановив, що умови додаткової угоди важливіше ніж сам договір. Посилаючись на ст. 216 ЦК України, враховуючи, що вказані договори слід визнати недійсними, позивачка просить зобов'язати відповідача повернути їй зайво виплачені в період виконання зобов'язань за договором № 11277194000від 26.12.2007 року грошові кошти у розмірі еквівалент 11 223, 63 доларів США, та стягнути вказану суму з відповідача на її користь. Вказана сума виплачена нею понад суми отриманого кредиту, та, на її думку, підлягає поверненню їй внаслідок визнання договорів недійсними. В судовому засідання позивачка [PERSON] позов підтримала, пославшись на викладені в позовній заяві та уточненнях обставини. Також зазначила, що на час укладення договору іпотеки вона не була власником квартири - предмета іпотеки. Крім того, договір укладений без згоди чоловіка - відповідача у даній справі. На даний час в суді перебуває цивільна справа за позовом відповідача про стягнення з неї заборгованості за вказаним договором. Також зазначила, що правовстановлюючі документи на квартиру їй банком повернуті після її звернення до суду, їй зателефонували з банку та запропонували забрати документи. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, повністю підтримав доводи позивачки - своєї дружини. Також зазначив, що він не підписував кредитний договір та договір іпотеки. Лише коли він приїхав на укладання договору поруки, він дізнався від дружини,що є поручителем, остання пояснила йому, що це формальність, однак якщо б йому було відомо про наслідки укладення такого договору, він би не погодився на укладання таких угод. В судовому засіданні представник відповідача Левченко І.К. проти позову заперечувала, подала письмові заперечення. Зазначила, що чинним законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів видачі кредитів в іноземній валюті, які надаються або злучаються резидентами України, банк не має зобов'язань щодо отримання індивідуальних ліцензій Національним банком України для надання кредитів в іноземній валюті резидентам. Пунктом 10.13 кредитного договору сторонами констатовано, що перед підписанням даного договору позивачкою отримано інформаційний лист відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», з умовами кредитування та письмовим повідомленням про умови кредиту вона ознайомлена, всі умови договору їй цілком зрозумілі і вона вважає їх справедливими по відношенню до себе. Право позивачів не порушено. Якщо ж позичальник належним чином не ознайомився зі змістом кредитного договору та інформаційного листа, то в його діях вбачається власна недбалість, помилка внаслідок якої не є підставою для визнання договору недійсним. Під час укладання кредитного договору позивачка повністю погоджувалась з умовами договору та підтвердила, що ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту, у тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, методикою, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України. Спірний кредитний договір є публічним, а ні договором приєднання, як зазначає позивачка. Позивачка не позбавлена була права, отримавши свій примірник договору, в разі незгоди з його умовами відмовитися від його укладання або запропонувати у письмовому вигляді ті умови, які вона вважала за необхідне зазначити в договорі. Крім того, тривалий час позивачка виконувала договірні зобов'язання, звернулась з даним позовом з пропуском строку давності. Щодо посилань позивачів на те, що позивач - чоловік позичальника - не підписував кредитний договір та договір іпотеки, то законом така вимога не передбачена. Крім того, зазначила, що на розгляді суду в даний час перебуває справа за позовом відповідача до позивачів про стягнення заборгованості, та заявлений нею позов є надуманим та безпідставним. За отриманням документів на квартиру позивачі ніколи не звертались, ніяких перешкод у цьому їм не було, та документи повернуто, як тільки стало відомо про таку вимогу, яка вперше заявлена в позовній заяві до суду. Факт зберігання документів у банку не суперечить законодавству та не порушує прав позивачів. Також просила застосувати строки позовної давності, відмовити в позові. Одночасно подала заяву про застосування правових наслідків недійсності кредитного договору у відповідності до ст. 1057-1 ЦК України, просила у разі визнання вказаного договору недійсним накласти арешт на предмет іпотеки - квартиру, яка знаходиться за адресою: Харківська обл., Харківський район, смт. Пісочин, пров. Шевченка, 19. Представник 3-ї особи - Управління Національного банку України в Харківській області в судове засідання не з'явився, подав письмові заперечення, просив справу розглядати у відсутності представника. Суд відповідно до ст. 169 ЦПК України вважає можливим розглянути у справу у відсутності представника 3-ї особи. У письмових запереченнях представник Управління Національного банку України в Харківській області зазначив, що позовні вимоги є безпідставними. В п. 10.3 кредитного договору зазначено, що всі умови договору позичальнику цілком зрозумілі та він вважає їх справедливими відносно нього, позичальник підтвердив факт отримання відповідного інформаційного листа відповідно до п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Банки, які отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті, видачі індивідуальної ліцензії не потрібно, що підтверджено також судовою практикою. Також зазначив, що НБУ не має будь-яких прав та обов'язків перед сторонами оспорюваних договорів. Вважає, що позивачкою не надано жодного підтверджуючого доказу щодо непопередження банком споживача про валютні ризики. Банком дотримано вимоги чинного законодавства, підстави для визнання договорів недійсними відсутні. (а.с.59-65,153 т.1). Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 6 квітня 2015 року дана цивільна підлягала направленню за підсудністю Харківському районному суду Харківської області за місцезнаходженням предмета іпотеки: [ADDRESS]. Ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 7 травня 2015 року вказана ухвала суду від 6 квітня 2015 року скасована, та справа направлена до Ленінського районного суду м. Харкова для продовження судового розгляду. Суд, вислухавши позивачів, представника відповідача Левченко І.К., дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні правовідносини. АКІБ «УкрСиббанк» (після зміни найменування - ПАТ «УкрСиббанк) та [PERSON] уклали договір про видачу споживчого кредиту №11277194000 від 26 грудня 2007 року, за яким банк зобов'язався надати позивачці однією сумою кредитні кошти у розмірі 30 000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 151 500 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, для придбання квартири [ADDRESS], а остання зобов'язалась належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти в іноземній валюті не пізніше 26 грудня 2019 року, та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 390 доларів США в день сплати ануїтетних платежів. Розмір ануїтетного платежу може змінитися у випадку зміни процентної ставки згідно з умовами договору (п.п.1.1.,1.2.2 договору). Згідно з п.1.3. договору за використання кредитних коштів у межах встановленого строку кредитування процентна ставка встановлюється в розмірі 11,7% річних. По закінченні 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту та кожного наступного місяця кредитування, процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п.10.2 договору. 26 грудня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] в забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором уклали договір іпотеки, за яким позивачка (іпотекодавець) передала в іпотеку відповідачу (іпотекодержателю) вказану квартиру. У пункті 1.4. договору зазначено, що іпотекодавець свідчить, що укладанням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб. Вказаний договір посвідчений нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Десятниченко О.В. 26 грудня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем [PERSON] укладено договір поруки № П-11277194000, за яким останній зобов'язався перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх зобов'язань за вказаним договором про надання споживчого кредиту. У пункті п.1.2 договору поруки зазначено, що поручителю добре відомі всі умови зазначеного основного договору (кредитного), а відповідно до п.5.1. договору поручитель підтверджує, що повністю розуміє всі умови основного договору та цього договору, свої права і обов'язки за договором і погоджується з ними. Суд, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають на підставі наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Відповідно до ч. 1ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В той же час, згідно ст.1056 ЦК України позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України, передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Зокрема, ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Як вбачається з заявки-анкети позичальника на отримання кредиту, поданої [PERSON] відповідачу 21.12.2007 року, вона має другу вищу освіту, раніше укладала кредитні договори з відповідачем - у 2007 та 2006 р.р. у доларах США, один з яких погашений. (а.с.135-136, т.1). Отже, в судовому засіданні встановлено, що позивачка за власною ініціативою звернулась до банку з проханням про надання кредиту. Договір було підписано нею добровільно, без жодного примусу і без зауважень та заперечень. Посилання на обмежене право на ознайомлення з договором не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. За вимогами ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Суду надано графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту, який містить розмір сукупної вартості кредиту відповідно до вимог Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року. Із зазначеним розрахунком позивачка ознайомлена, що підтверджується її підписом та спростовує твердження позивача про те, що вона не була повністю проінформована про істотні умови кредитування, їй не було надано розрахунку по договору. Оскільки кредит надавався у іноземній валюті (доларах США), то і розрахунок сукупної вартості кредиту також розраховувався у іноземній валюті. Стосовно зміни порядку зарахування внесених на погашення кредиту коштів та процентів по кредиту, яке полягає у зміні розрахункового рахунку, на який необхідно переводити кошти в рахунок погашення кредиту, суд вважає зазначену обставину такою, що не має правового значення та не впливає на дійсність кредитного договору. Умовами оспорюваного кредитного договору, які містяться у розділах 1-8, врегульовано питання щодо предмету договору, умов забезпечення кредиту, порядку зміни процентної ставки та обсяг прав та обов'язків сторін, їх відповідальність. Крім того, згідно додаткової угоди до вказаного договору від 26 грудня 2007 року, яка є невід'ємною частиною договору, сторони погодили додати до договору додаток №1 - графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту, додаток №2 - тарифи банку та інші умови. Позивачка не надала доказів того, що не була належним чином повідомлена про всі умови договору. Як вбачається з спірного договору, їй було надано інформацію щодо всіх умов договору, пов'язаних з його виконанням витрат та щодо сукупної вартості договору. Так, в підписаному позивачкою кредитному договорі, зокрема п. 9.2. зазначено, що своїм підписом позичальник підтверджує , що повністю розуміє всі умови даного договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, що укладання цього договору не потребує узгодження з третіми особами, а згідно з п.10.13 договору позичальник підтверджує, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, перед підписанням цього договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, в день підписання спірного договору позивачці було надано інформацію про детальний опис сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, крім цього сторонами кредитного договору було підписано Додаток № 1 до кредитного договору - Графік погашення заборгованості по кредиту, в якому міститься таблиця, в якій зазначено суму в доларах США, яку позивачка повинна сплачувати кожного місяця впродовж всього часу користування кредитом. Як видно із оспорюваного договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачу було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачка діяла добровільно, повністю усвідомлюючи наслідків своїх дій, про що свідчать його підписи. Враховуючи наведене, суд вважає, що зміст оспорюваного договору відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору відповідачем дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, немає підстав для визнання договору недійсним. Добровільно підписавши договір, позивачка висловила свою згоду з усіма умовами цього договору. Таким чином, договір про надання споживчого кредиту між сторонами був укладений з урахуванням волевиявлення позивачки, оскільки підпис у договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами. Позивачами не було доведено, а судом не було встановлено недобросовісності в діях відповідача та погіршення становища позивачів внаслідок дій відповідача.. Крім того, суд вважає, що укладаючи спірний договір, будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. Відповідачем доведено, що при ознайомлені і написанні заяви про отримання кредиту позивачка ознайомилася з умовами кредитування, що вказує на дотримання відповідачем вимог як ч.2, ч.4 ст.11, так і ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» при надання кредитних послуг позивачу. Крім того, Законом України «Про захист прав споживачів» містить вичерпний перелік наслідків ненадання зазначеної в ст. 11 цього Закону інформації. Такі наслідки зазначені в ст. 15 та 23 Закону і включають в себе розірвання договору, відшкодування збитків та сплату штрафних санкцій. Чинне законодавство не передбачає можливості визнання договору недійсним в якості наслідку невиконання банком обов'язку надати позичальнику інформацію, передбачену ст. 11 Закону. Невірний, на думку представника позивача розрахунок вартості кредиту не є підставою для визнання кредитного договору недійсним з підстав введення в оману, оскільки істотні умови договору сторонами обумовлені та досягнуті, що підтверджується підписаним договором про надання споживчого кредиту. Правильність або неправильність розрахунку сукупної вартості кредиту не впливає на дійсність договору в цілому. Згідно ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Крім того, відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем. Відповідно до п.3 ч.1 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик Відповідно до ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до ст.49 Закону України «Про банки та банківську діяльність" зазначені вище операції вважаються кредитним обслуговуванням позичальників. Відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", на здійснення валютних операції Національний банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Пунктами "в" і "г" частини 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Виходячи з положень наведеної вище статті, обов'язковість одержання індивідуальної ліцензії на проведення валютної операції зумовлено лише у випадку перевищення встановлених законодавством меж термінів і сум таких кредитів, та у випадках використання іноземної валюти як засобу платежу або як застави. Оскільки чинним законодавством України не встановлені будь-які обмеження щодо граничних розмірів сум та термінів повернення кредитів в іноземній валюті, тому здійснення операцій по отриманню чи наданню кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України. Отже, посилання позивачки на вимоги наявності у банка індивідуальної ліцензії не може бути прийнято судом до уваги. Крім того, відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Виходячи з положень коментованої статті, банківський кредит взагалі і в іноземній валюті зокрема, за своєю правовою природою не ототожнюється із договором купівлі-продажу, а іноземна валюта не є засобом платежу, а валютою виконання зобов'язання. Судом встановлено, що відповідач має банківську ліцензію №75 видану Національним банком України 24 грудня 2001 р. на право здійснювати банківські операції, та письмовій Дозвіл № 75-2 від 19.11.2002 р. на право здійснювати операції з валютними цінностями, який діяв на момент укладення спірного кредитного договору. Так, відповідно до ч.1 ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банки мають право на: приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб, відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків-кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів та зарахування коштів на них; розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Як зазначено у пункті 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач має всі необхідні ліцензії для здійснення банківських операцій, здійснення банком кредитних операцій не потребує наявності індивідуальної ліцензії, а тому будь-яких порушень банком норм чинного законодавства судом не встановлено. Відповідно вимог ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Аналіз умов договору кредитного кредиту дає підстави суду вважати, що останній не є несправедливим та незаконним по відношенню до позичальника,та вказані твердження не можуть прийняті судом до уваги. Укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладання договору не мали будь яких законних підстав уважати, що зміна встановленого курсу не настане. Виходячи з змісту ст.ст. 1046,1047 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить на позичальнику, а відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання , як це передбачено ст.617 ЦК України. При вирішенні спору про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203,215, 1054 ЦК України, статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги статей 536,638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами оспорюваних договорів згоди щодо усіх істотних умов договору. Частиною 1ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно даних норм ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити нормам Цивільного кодексу, актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Так, істотними умовами спірного договору відповідно до змісту ч. 1 ст.638та ст.1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено. Посилання позивачів на відсутність у кредитному договорі суттєвих умов договору спростовується змістом договору. Не вбачається і підстав для визнання недійсними договору іпотеки, вказані позивачами доводи не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Посилання позивачки на те, що вона не була власником квартири на момент укладання договору іпотеки, тому його слід визнати недійсним, також є необґрунтованим. Так, в силу ст. 18 Закону України «Про іпотеку» у разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно. Посилання позивачів на те, що договір іпотеки не підписаний позивачем, що свідчить про його недійсність, також суд не приймає до уваги, оскільки законом не передбачено підписання договору іпотеки членом сім'ї іпотекодавця. Договір поруки також підписаний позивачем без зауважень, з умовами цього договору він погодився. Доказів наявності підстав для визнання цього договору недійсним також суду не надано. Незгода позивачів щодо розміру заборгованості та порядку її нарахування не є правовою підставою для визнання недійсними договорів за ст.215 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з наданого позивачкою витягу за кредитним договором, вона протягом тривалого часу - з моменту укладання договору по листопад 2014 року виконувала умови договору, вносила грошові суми на погашення кредиту та нарахованих процентів, та вказаний договір не оспорювала. 12 березня 2009 року позивачка зверталась з заявою до керівництва відділення «УкрСиббанку» про надання відстрочення виплат за вказаним кредитним договором строком на 1 рік. При цьому вона не посилалась на недійсність договору та порушення її прав при укладенні договору. Відповідно до ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Доказів порушення своїх прав відповідачем позивачі суду не надали. Позивачами не надано жодного доказу недотримання відповідачем під час укладання оспорюваних договорів вимог, передбачених ст.203 ЦК України, не доведено наявності жодних обставин, на які вони посилаються як на підставу для визнання договорів недійсними. Враховуючи наведене, відсутні і підстави для виключення запису про реєстрацію заставного майна з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна від 26.12.2007 року. За таких обставин відсутні і підстави для застосування наслідків недійсності договорів, стягнення з відповідача отриманих грошових коштів, про що заявлено позов, оскільки вказані грошові кошти перераховані позивачкою відповідно до умов укладеного кредитного договору, і не є безпідставно отриманими банком коштами. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги щодо визнання недійсними договорів не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Оскільки суд відмовляє в позові по суті заявлених позовних вимог у повному обсязі, суд не застосовує за заявою представника відповідача положення щодо строку позовної давності та положення ст. 1057-1 ЦК України.

Outcome: dismissed