Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

11 листопада 2014 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, який обґрунтувала тим, що з 8 жовтня 2003 року по 26 листопада 2011 року вона проживала однією сім'єю з відповідачем. 26.11.2011 року вони офіційно зареєстрували шлюб. За час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу вони з відповідачем побудували будинок по вул. 62 Дивізії, 26, в с. Руська Поляна, Черкаського району на який вона просить визнати за нею право власності на ? його частини. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити посилаючись на обставини наведені у позові. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, мотивуючи свою позицію тим, що у вказаний позивачкою період відповідач у неї постійно не проживав, спільне господарство не вели, мали окремі сімейні бюджети. Позивачка участі у будівництві будинку не приймала, особисті кошти у будівництво не вкладала, а тому просили відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] суду пояснив, що до 07.10.2003 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] проживав з нею в домоволодінні, що по вул. 62 Дивізії, 26, в с. Руська Поляна, Черкаського району, яке було придбано ним в 1988 році. Після розлучення у 2004 році він познайомився з позивачкою та підтримував дружні стосунки. В 2005 році він переїхав на постійне проживання в м. Київ до свого сина, де проживав та був зареєстрований до 2011 року, але кілька разів на місяць приїжджав в с.Руська Поляна Черкаського району доглянути за будинком, іноді залишався ночувати у позивачки. В 2007 році він розламав старий будинок та побудував новий, в цьому йому коштами допомагав його син, позивачка ніякої допомоги не надавала, особистих коштів у будівництво не вкладала. До 2011 року він з позивачкою лише періодично зустрічався, ночував у неї, іноді проводили разом час в компанії її та його друзів, але сім'єю це назвати неможна, так як основне місце проживання його було в м. Києві, бюджет з позивачем у нього був окремий і сім'єю вони себе не вважали. В 2011 році почав частіше зустрічатися з позивачкою та 26.11.2011 року уклав з нею шлюб та з того часу вони проживали в спірному домоволодінні. Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Рішенням Черкаського районного суду від 13 березня 2014 року, яке набрало законної сили, встановлено, що з будинкової книги та витягу з рішення Черкаської районної ради № 190 від 23.11.1988 року вбачається, що відповідач [PERSON] придбав 19.04.1988 року згідно договору купівлі-продажу у громадянки [PERSON] домоволодіння № 26 в с.Руська Поляна Черкаського району по вул. Жданова (перейменована в 62 Дивізії). Реєстрацію свого місця проживання за вказаною адресою відповідач здійснив 21.06.2002 року, з 08.06.2005 року відповідач знявся з реєстрації в спірному домоволодінні та був зареєстрований у м.Києві з 23.06.2005 по 31.05.2011 року, з 10.06.2011 року відповідач знову зареєструвався в спірному домоволодінні про зазначено у копії його паспорту. З Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 18.05.2008 року по цивільній справі № 2-481/2008 слідує, що у 2007 році відповідач без відповідного дозволу зніс належний йому житловий будинок в с.Руська Поляна Черкаського району, по вул. 62 Дивізії, 26та на його місці побудував новий, після чого звернувся до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно та за ним було визнано право власності на самочинно збудований житловий будинок та сарай в с.Руська Поляна Черкаського району по вул. 62 Дивізії, 26. Після одруження 26.11.2011 року позивач та відповідач стали разом проживати у спірному домоволодінні в с.Руська Поляна Черкаського району по вул. 62 Дивізії, 26, що підтверджується сторонами та показами свідків. З вище викладеного вбачається, що спірний будинок був набутий відповідачем [PERSON] до офіційної реєстрації шлюбу з [PERSON] Позивач в своєму позові зазначає, що вона почала проживати спільно з відповідачем з 2003 року, тому вирішуючи питання, яким нормативно правовим актом регулюються виниклі спірні правовідносини, суд виходив з того, що відповідно до п. 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набуття ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України (абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 р. N 3). Як встановлено в судовому засіданні спірне майно було набуте відповідачем після 2004 року. Частина 1 статті 21 Сімейного кодексу України встановлює, що на території України дійсним визнається лише шлюб, який належним чином зареєстрований. Одним із принципів регулювання сімейних відносин визнання шлюбу, укладеного лише в органах реєстрації актів цивільного стану. Лише зареєстрований в органах РАЦСу шлюб породжує правові наслідки, в чому полягає конститутивне (правостворююче) значення реєстрації шлюбу. Саме від дня державної реєстрації шлюбу у подружжя виникає цілий комплекс взаємних прав та зобов'язань. Оскільки закон визнає лише зареєстрований (цивільний або світський) шлюб, укладений в органах РАЦСу, перебування громадян у фактичних шлюбних відносинах або укладення ними шлюбу за релігійним обрядом є особистою справою кожного громадянина, але не тягне жодних правових наслідків законного шлюбу. Встановлення обов'язкової державної реєстрації шлюбу означає, що фактичні шлюбні відносини, незалежно від того, наскільки вони є тривалими, не являються шлюбом в юридичному значенні та не породжують правових наслідків. Проживання однією сім'єю (що неправомірно у побуті іменується "цивільним шлюбом") містить лише одну ознаку шлюбу - ознаку сімейного союзу жінки та чоловіка, а відсутність державної реєстрації не робить такий союз актом цивільного стану, тобто шлюбом, як правової категорії. Жінка та чоловік у такому союзі набувають статус сім'ї, але не набувають статус подружжя, а отже проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Таким чином, жінка та чоловік, які спільно проживають без шлюбу, не наділені правами та обов'язками подружжя, а наділені правами та обов'язками як особи, які проживають однією сім'єю. Разом із тим, згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно. Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Отже для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя не обхідно встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу. Крім того, при визнанні майна спільною сумісною власністю подружжя суду необхідно встановити наявність у сукупності ознак, що притаманні визначенню викладеному в ст. 3 СК України. Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач [PERSON] не довела належними та допустимими доказами, що між нею та [PERSON] з жовтня 2003 року до реєстрації шлюбу у 2011 році склались саме сімейні відносини, що притаманні подружжю, а саме спільне проживання, піклування, спільне ведення домашнього господарства та спільний бюджет. До показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про те, що на їх думку позивач та відповідач проживали з 2003 року однією сім'єю суд відноситься критично. Вказані свідки показали, що вони є друзями та знайомими позивача, зробили висновок, що сторони проживали як одна сім'я з 2003 року, з огляду на те, що періодично бачили [PERSON] в домоволодінні [PERSON], на святкуванні днів народжень, спільному відпочинку. Інших обставин, що підтверджують проживання сторін однією сім'єю з 2003 року по 2011 рік суду не показали. Разом з тим свідки підтвердили, що сторони почали проживати в спірному домоволодінні лише після одруження в 2011 році. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] показали суду, що до того часу як [PERSON] розвалив старий будинок та побудував на його місці новий вони на будівництві позивачку не бачили про те щоб вона надавала відповідачу якусь матеріальну допомогу для будівництва будинку вони не знають, підтвердити факт проживання позивачки і відповідача як сімї вони не можуть. Відповідач [PERSON] в суді не заперечував що з 2004 року він періодично зустрічався з позивачкою, іноді залишався у неї ночувати, запрошував її та її друзів на своє день народження, ходив з нею в гості до її друзів, але однією сім'єю вони не проживали, спільного бюджету вони не мали і участі у набутті спірного майна позивач ніякої не приймала. Згідно з ст. 57 СК України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. В судовому засіданні позивачем не було надано суду належних доказів того, що за рахунок її грошових та трудових затрат істотно збільшилась вартість спірного будинку з моменту реєстрації шлюбу між нею та відповідачем. Також позивач не надала суду жодних доказів, що за саме за рахунок її коштів проводилося будівництво будинку в 2007 році. Отже за відсутності доказів спільного сумісного проживання сторонами в період з 2003 року по 2011 рік, то і відсутні підстави для визнання майна набутого відповідачем до 2011 року спільною сумісною власністю та його поділу. Оцінюючи усі докази, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed