Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

26 лютого 2013 року позивач-Публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі ПАТ КБ) "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус», в особі філії ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова, [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNH4KP49000676 від 04.11.2006 року станом на 15.01.2013 р. у розмірі 100 563,43 грн., що складається із заборгованості за кредитом-8 885,86 грн., заборгованості з нарахованих відсотків за користування кредитом- 34 887,60 грн., пені- 51 715, 52 грн., а також штрафів: 500 грн. штраф (фіксована частина), 4774,45 грн.- штраф (процентна складова). Також позивач просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати по справі . Позовні вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] договору №DNH4KP49000676 від 04 листопада 2006 року, який складається із заяви позичальника, умов надання банківських послуг, позивач надав відповідачу кредит у розмірі 8889,40 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення , що відповідає строку дії картки. У результаті неналежного виконання умов кредитного договору з боку відповідача, існує заборгованість в загальній сумі 100 763, 43 грн. станом на 15.01.2013 р. В забезпечення виконання кредитних зобов`язань , 22 березня 2011 року між Банком та ТОВ "Українське Фінансове Агентство "Верус" укладено договір поруки б/н, за умовами якого ТОВ взяло на себе зобов`язання відповідати перед Банком за належне виконання [PERSON] умов договору кредиту, у розмірі обмеженої суми, зазначеної в Додатку № 1 до цього договору - 200 грн. Посилаючись на неналежне виконання [PERSON] кредитних зобов`язань та на вимоги ст.ст. 526, 530, 543, 553,554, 611, 625, 629 ЦК України, позивач просив стягнути з [PERSON] зазначену заборгованість за договором . Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 10.04.2013 р. позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволені, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № HAE4RX12650324 від 10 вересня 2006 року, а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1007 грн. 63 коп., всього 101571 грн. 06 коп. Крім того, стягнуто солідарно з [PERSON] , ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус», в особі філії ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»» 200 грн. заборгованості за договором кредиту ( а.с. 35-36). УхвалоюКомінтернівського районного суду м.Харкова від 06.07.2018 р. скасовано заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.04.2013 року і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом сторін ( а.с. 145-146). 12 липня 2018 року ухвалою Комінтернівського районного суду м.Харкова задоволена заяву представника позивача ТОВ КБ «ПриватБанк», заборонено відчуження транспортного засобу - автомобілю марки Daewoo Lanos, 1998 року випуску, державний номер [NUMBER] , реєстрованого на ім`я [PERSON] ( а.с. 165-166). Ухвалою Комінтернівського районного суду м.Харкова від 14.08.2018 р. провадження у справі за позовною заявою ПАТ КБ «Приватбанк» до ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус», в особі філії ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова про стягнення заборгованості за договором кредиту закрито. Цивільну справу за позовною заявою ТОВ КБ «Приватбанк» до [PERSON] стягнення заборгованості за договором кредиту, направлено до Жовтневого районного суду м. Харкова за територіальною підсудністю ( а.с. 219-221). Відповідач [PERSON] направив 02.07.2018 р. клопотання про застосування строків позовної давності, стверджуючи, що він уклав кредитний договір з кінцевим терміном повернення 04.11.2008 р., отже позивач мав звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості до 05.11.2011 р, а звернувся з пропуском встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку, а саме 26.02.2013 р., що є підставою для відмови у позові ( а.с. 78). Позивач- ПАТ КБ «ПриватБанк» подав відзив на клопотання про застосування строків позовної давності, вказуючи, що відповідно до п. 5.5 Умов договору строк позовної давності за кредитом був збільшений до 5 років, отже , враховуючи строк виконання зобов`язань 04.11.2008 року, позивачем дотримано при зверненні до суду строків позовної давності (а.с. 103-107, 247-248). Не погоджуючись з позовом про стягнення заборгованості, відповідач [PERSON] 16.07.2018 р. направив відзив, в якому посилається на те, що заборгованість за відсотками за користування кредитом нарахована у розмірі 34 887,60 грн. при сумі отриманого кредиту-8 889,40 грн. та процентної ставки-25,08% на рік на суму залишку заборгованості. Разом з тим, нарахована заборгованість значно завищена, оскільки розрахунок зроблений таким чином, що відсотки нараховувались не лише на суму кредиту, а і на відсотки за попередній період. Оскільки відповідач брав кредит на два роки, то заборгованість за підрахунком відповідача, може становити не більше 4457,15 грн., а не з перевищенням у майже 8 разів, 34 887,60 грн. Щодо штрафів та пені [PERSON] стверджував, що покладання на боржника нових додаткових обов`язків як міри цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у разі стягнення неустойки ( пені, штрафу). За положеннями ст. 61 Конституції ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те ж саме правопорушення. Відповідно до ст. 549 ЦК штраф і пеня відноситься до одного виду цивільно-правової відповідальності, тому їх одночасне застосування за одне і теж порушення-термінів виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених Основним законом. Крім того, за нормами п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України, позовна давність до вимог про стягнення неустойки становить один рік, тому нарахування пені протягом трьої років є незаконним. Неправомірним є нарахування процентної складової штрафу, оскільки згідно з ч.2 ст. 530 ЦК на неустойку проценти не нараховуються. Просить відмовити у задоволенні позову, застосувавши строки позовної давності ( а.с. 177-180). Позивач надав відповідь на відзив, в якому посилається на те, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, укладення кредитного договору здійснювалось за принципом укладання банком і клієнтом договору приєднання, що відповідає ст. 634 ЦК.Підписанням заяви позичальник приєднався до запропонованих банком Умов надання споживчого кредиту .При оформленні кредиту заяву було підписано відповідачем, [PERSON] надано вся необхідна інформація в письмовому вигляді, отже кредитний договір оформлений належним чином, з дотриманням письмової форми та з узгодженням пунктів сторонами, тому , на думку позивача, заперечення відповідача не заслуговують на увагу. Правомірність нарахування відсотків до повного погашення заборгованості підтверджена п.п. 3.2.2,3.2.3, 3.2.9 Умов надання банківських послуг. Позивач просить врахувати, що пеня і штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій, а у межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій, заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає із закону. За твердженнями представника ПАТ КБ «ПриватБанк» не має підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені, оскільки порушення зобов`язання триває.До основної вимоги застосовується п`ятирічний строк позовної давності, передбачений п. 5.5 Умов договору ( а.с. 201-212). Суд, вислухавши пояснення представників сторін , перевіривши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного. 04 листопада 2006 року [PERSON] заповнив та підписав анкету-заяву про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПриватБанк». З тексту заяви вбачається, що відповідач виявив бажання та отримав строковий кредит в сумі 8 889,40 грн. строком на 24 місяця по 04 листопада 2008 року, під 2,09% у місяць на суму залишку заборгованості на придбання у торгівельно-сервісному підприємстві системного блоку, монітора і мобільного телефону загальною вартістю 6 838,00 грн. , а також погашення комісії Банку та компанії. . Згідно п. 4.2 Умов, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6% на місяць, розрахованих на суму залишку непогашеної заборгованості за кредитом.Своїм підписом [PERSON] погодився з тим, що дана заява разом з Умовами споживчого кредиту, Тарифами Банку складає кредитно-заставний договір. ( а.с. 6). При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України (договір приєднання), згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Тобто, в даному випадку, зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах і Правилах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Таким чином, між банком та позичальником укладено договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким шляхом чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами здійснені всі необхідні дії для набуття, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків, що за змістом частини 1 статті 202 ЦК України вказує на вчинення двостороннього договору, складовими якого виступають заява, Умови, та Тарифи, з якими позичальник ознайомлена, про що свідчить підпис в заяві. Як вбачається з п.п.3.2.3, 3.2.3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка) (Стандарт) позичальник зобов`язується погасити кредит у порядку та строки відповідно до заяви, сплатити відсотки ( щомісяця) за користування кредитом згідно із заявою, п.п. 4.1, 4.2 даних Умов та Тарифів. Згідно п. 3.2.9 Умов позичальник зобов`язується повністю повернути кредит до дати, зазначеної в заяві.При непогашенні кредиту в строки, зазначеній в заяві, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою.На залишок заборгованості по простроченої сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється відповідно до п. 4.2 цих Умов з дати виникнення простроченої заборгованості. Розділом 5 Умов надання споживчого кредиту визначено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених Заявою та п.п.3.2.2,3.2.3 даних Умов, Банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу. При порушенні позивальником строків платежів по буль-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. +5% від суми заборгованості( п.п. 5.1, 5.3 Умов) ( а.с. 7-10). Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За приписами частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно частини 2 статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. У порушення зазначених умов договору [PERSON] зобов`язання за договором №№DNH4KP49000676 від 04.11.2006 року належним чином не виконав. Із наданого позивачем розрахунку заборгованості за віщезазначеним договором вбачається, що [PERSON] станом на 15.01.2013 року має заборгованість перед банком в розмірі 100 763,43 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 8 885,86 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 34 887,60 грн., заборгованості за пенею - 51715,52 грн., , а також із штрафів : 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 4774,45 грн. - штраф (процентна складова) ( а.с. 5). [PERSON] сплатив 02.02.2007 року на погашення відсотків 181,55 грн. , після чого жодного разу платежів не здійснював. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до Умов надання споживчого кредиту, заяви позичальника кредит надано строком на 24 місяця, тобто до 04.11.2008 року включно, погашення кредиту здійснюється у порядку та строки відповідно до заяви, щомісяця. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня строку дії договору (стаття 261 ЦК України). За вимогами частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Умовами укладеного між сторонами кредитного договору не передбачено нарахування процентів за користування кредитом та інших платежів після закінчення строку дії договору. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, який уможливив стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду. Таким чином, банк як кредитор позбавлений права нараховувати відсотки та інші платежі, передбачені кредитним договором, після спливу строку кредитування, який обмежений строком дії картки, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Оскільки строк дії договору, в межах якого надавася кредит закінчився , то з 05.11.2008 року позивач не міг нараховувати проценти, пеню та штрафи, обумовлені кредитним договором. Суд відхиляє доводи позивача про те, що пред`явивши позов про стягнення заборгованості з [PERSON] 26.02.2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» не порушив строків позовної давності, тому як згідно п.5.5 Умов договору строк був збільшений до 5 років, а строк виконання зобовязання сплив 04.11.2008 року. Визначений в Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам збільшений строк позовної давності не може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин, оскільки відсутня письмова згода позичальника на збільшення позовної давності, відповідно до положення частини першої статті 259 ЦК України. Збільшення позовної давності до 5 років потребувало дотримання сторонами встановленої законом письмової форми шляхом укладення відповідного договору, який боржник мав би підписати. За відсутності зазначеного, підстав вважати, що відбулася домовленість між сторонами про зміну тривалості позовної давності, немає. Крім того, у заяві позичальника домовленість сторін щодо збільшення строку позовної давності відсутня, а підпису позичальника на Умовах відсутній. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року (справа № 6-240цс14), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 серпня 2018 року у справі №381/306/17 (провадження №61-6458св18). Таким чином, до спірних правовідносин підлягає застосуванню загальний строк позовної давності у три роки - до вимог щодо стягнення заборгованості . Як вбачається з матеріалів справи строк кредитування закінчився 04 листопада 2008 року, тому строк позовної давності необхідно рахувати з 05 листопада 2008 року, а банк звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав, та законних інтересів 26.02.2013, тобто після спливу позовної давності. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Отже, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд відмовляє у задоволенні заявлених вимог ПАТ КБ «ПриватБанк». На підставі викладеного і

Outcome: dismissed