Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

Товариства з обмеженою відповідальністю «П.Г.С.-Україна» (далі Товариство) звернулось у суд з позовом до [PERSON] (далі Відповідач) про визнання недійсним договору поворотної фінансової безвідсоткової цільової позики від 01.02.2011р. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01.02.2011р. між [PERSON] (Позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «П.Г.С. - Україна» в особі уповноваженої особи Грибик Світлани Василівни, що діяла на підставі Доручення №01/02-11 від 01.02.2011р. (Позичальник) укладено Договір поворотної фінансової безвідсоткової цільової позики,відповідно до умов якого Позикодавець в порядку й на умовах, передбачених цим Договором, надає Позичальникові поворотну фінансову безвідсоткову цільову позику, а останній зобов'язується використати дану позику по цільовому призначенню. Вважає, що оскільки оскаржуваний Договір поворотної фінансової безвідсоткової цільової позики від 01.02.2011р. не містить такої істотної умови як предмет договору, зокрема інформації про суму позики, то сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, в зв'язку з чим оскаржуваний договір є неукладеним. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та просив задовольнити. Представник відповідач в судовому засіданні позову не визнав з підстав, викладених у запереченнях та пояснив, що Відповідачем були внесені як безпроцентна фінансова позика на розрахунковий рахунок Позивача грошові кошти, що підтверджується платіжними дорученнями та меморіальними ордерами на загальну суму 93121,62 грн. Внесення грошових коштів у формі позики на розрахунковий рахунок Товариства, підтверджується наказами з конкретно вказаними цільовими призначеннями щодо використання даних коштів. З метою своєчасного повернення коштів Товариством Відповідачем було завчасно направлено на адресу Товариства лист вих. « 15/03/13-1» від 15 березня 2013 року з нагадуванням виконання зобов'язання за договором позики. Станом на 22.07.2013р. сума позики в розмірі 93121,62грн., не повернута. Просить відмовити в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог. На підставі ч.3 ст. 209 ЦПК України в судовому засіданні 18.02.2014року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 01.02.2011року між [PERSON] (Позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «П.Г.С. - Україна» в особі уповноваженої особи Грибик Світлани Василівни, що діяла на підставі Доручення №01/02-11 від 01.02.2011р. (Позичальник) укладено Договір поворотної фінансової безвідсоткової цільової позики, відповідно до п.1.1 якого Позикодавець в порядку й на умовах, передбачених цим Договором, надає Позичальникові поворотну фінансову безвідсоткову цільову позику, а останній зобов'язується використати дану позику по цільовому призначенню. Пунктом 2.1. даного Договору зазначено, що Позикодавець ([PERSON]) зобов'язалась у разі необхідності вносити на розрахунковий рахунок Позичальника (ТзОВ «П.Г.С. - Україна») грошові кошти у вигляді безвідсоткової поворотної фінансової позики, необхідні для забезпечення господарської діяльності Позичальника. Як вбачається, з матеріалів справи платіжними дорученнями № @2PL201332 від 28.02.2011 на суму 11500,00грн., №@2PL884468 від 08.08.2011 на суму 16800,00 грн., №@2PL714655 від 19.10.2011 на суму 600,00грн., № @2PL269702 від 5940,60 грн., № @2PL304512 від 01.03.2012 на суму 5000,00грн., та меморіальними ордерами № @2PL541767 від 19.02.2013 на суму 2000,00грн., № @2PL868431 від 01.03.2013 на суму 32300,00грн., № @2PL017348 від 13.03.2013 на суму 18981,02грн. було здійснено платежі за призначенням позика через [PERSON] та фінансова допомога на зворотній основі від [PERSON]. Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Пунктами 4.1, 7.1.5 статей 4,7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 5 квітня 2001 року N 2346-III, передбачено, що для проведення переказу можуть використовуватися кошти як у готівковій, так і в безготівковій формі. Зарахування коштів на рахунок клієнта здійснюється як шляхом внесення їх у готівковій формі, так і шляхом переказу коштів у безготівковій формі з інших рахунків. Згідно визначень п.1.30, 1.19-1 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 5 квітня 2001 року N 2346-III, платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача; меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України. Підставою для проведення безготівкового розрахунку з контрагентом є платіжне доручення. Цим документом платник дає вказівку своєму банку перерахувати вказану грошову суму на розрахунковий рахунок одержувача. Банківська виписка - зведений документ, що складається з платіжних доручень за певний період. Банківська виписка - це копія записів на розрахунковому рахунку в банку, яка одночасно служить також підставою для бухгалтерських записів в обліковій системі. У цьому документі є всі необхідні реквізити для контролю фінансової дисципліни по конкретних операціях: номер платіжного доручення, дата здійсненої операції, банківські реквізити контрагента, сума операції, суми по дебету і кредиту, призначення платежу. У терміни, узгоджені з банком організація отримує від банку виписку з розрахункового рахунку. Виписка є копію записів по розрахунковому рахунку за відповідний період. До виписки додаються копії документів, на підставі яких зараховані або списані кошти. Виписки банку з розрахункового рахунку замінює регістр аналітичного обліку. Перевірені і оброблені виписки є підставою для записів на рахунки бухгалтерського обліку. Як вбачається з наданих суду квитанцій, що є у матеріалах справи, на підставі яких були здійсненні банківські операції згідно вищезгаданих платіжних доручень та меморіальних ордерів, [PERSON] на розрахунковий рахунок ТОВ «П.Г.С. - Україна» були внесені та перераховані грошові кошти на загальну суму 93121,62 грн. Факт зарахування коштів на розрахунковий рахунок Позивача підтверджується також і банківськими звітами (виписками) ПАТ КБ «Приватбанк» за періоди з 13.03.2013 по 13.03.2013р., з 01.03.2013 по 01.03.2013р., з 19.02.2013 по 19.02.2013р., з 01.03.2012 по 01.03.2012р., з 31.01.2012 по 31.01.2012р., з 19.10.2011 по 19.10.2011р., з 08.08.2011 по 08.08.2011р.,28.02.2011 по 28.02.2011р. Крім того, як вбачається з наказів генерального директора ТзОВ «П.Г.С.-Україна» (про безпроцентну фінансову позику) від 28.02.2011р., 08.08.2011р., 19.10.2011р., 01.03.2012р., 31.01.2012р., 19.02.2013р.,28.02.2013р.,13.03.2013р., вищезазначені кошти були отримані від Позикодавця [PERSON], та використані за цільовим призначенням у фінансово-господарській діяльності підприємства. Досліджуючи платіжні документи чи договори позики, слід виявити справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Це має важливе значення, оскільки нерідко така форма позики, як платіжне доручення слугує підставою й для інших боргових зобов'язань, які виникають незалежно від позики, наприклад, з інших правових підстав, зокрема договору купівлі - продажу, підряду тощо. Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63цс13. Як вбачається з квитанцій, платіжних доручень та меморіальних ордерів, на користь ТОВ П.Г.С.-Україна були здійснені платежі за призначенням надання позики через [PERSON], оскільки позивачем не доведено наявність у [PERSON] зобов'язань за іншими правочинами, окрім договору позики, суд приходить до переконання, що дані платежі були здійснені відповідачем на виконання договору позики та підтверджують надання позивачу грошових коштів. Крім того, Позивач не заперечує того факту, що дійсно отримав від Відповідача грошові кошти в якості позики, а тому суд не вбачає правових підстав для визнання договору позики недійсним. Позиція висловлена Пленумом Верховного Суду України у п.9 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року, зазначає, що згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Слід зауважити, що на підтвердження договору позики може бути представлена не лише письмова розписка, а й, наприклад, платіжне доручення банку, рахунок - фактура на товари тощо. Головне, щоб ці документи підтверджували передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика за своєю юридичною природою є реальним, одностороннім, та, за загальним правилом, оплатним договором. Реальність позики прямо встановлена ст. 1046 Цивільного кодексу України, згідно з якою договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Зазначена норма Закону сформульована імперативним чином, отже, сторони не можуть договором передбачити обов'язок позикодавця надати позику, тобто не можуть використати конструкцію консенсуального договору. Однак їм ніщо не заважає укласти попередній договір (ст. 635 Цивільного кодексу України) про вчинення договору позики в майбутньому і визначити в ньому відповідальність сторін у разі його невиконання. Якщо предметом позики виступають безготівкові кошти, договір є укладеним з моменту, коли гроші будуть перераховані на рахунок позичальника, відкритий у банківській установі. Тобто моментом надання безготівкової позики є дата зарахування коштів на рахунок позичальника. Як вбачається з вищезгаданих банківських звітів (виписок) та наказів генерального директора Товариства кошти від [PERSON] Товариством були отримані та використані для платежів пов'язаних з господарською діяльністю ТзОВ "П.Г.С.-Україна". Отже, договір позики є реальним договором, який вважається укладеним лише з моменту передання грошей (інших речей) позикодавцем позичальникові. Це відповідає особливостям реальних договорів, що прямо передбачено ч. 2 ст. 640 ЦК. Разом з тим не слід відкидати й досягнуту у позиковому зобов'язанні домовленість, яка разом із переданням грошей чи речей є додатковою правовою підставою для виникнення зобов'язання, за відсутності якої взагалі неможливо говорити про те, що боргове зобов'язання виникло. Положеннями ч.1,3 ст. 1049 ЦК України, встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Як вбачається з листа [PERSON] до ТзОВ "П.Г.С.-Україна "вх.."15/03/13-1" від "15" березня 2013р., Відповідач зверталась до Товариства з вимогою перерахувати до 01.04.2013 року суму боргу, що складає 93121,62 грн., на рахунок [PERSON] за вказаними реквізитами. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на те, що Відповідачем [PERSON] доведено факт передання грошових коштів та їх отримання ТОВ «П.Г.С.-Україна» як позики, а не за іншими зобов'язаннями, то суд приходить до переконання, що даний цивільно-правовий договір укладений з узгодженої волі сторін, а відтак, підстав для визнання його неукладеним чи недійсним немає. За таких обставин, враховуючи наведене вище та досліджені у своїй сукупності докази суд вважає відсутніми підстави для задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вище викладене,

Outcome: dismissed