Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом в інтересах [PERSON] до АТ КБ "ПриватБанк", державного реєстратора приватного нотаріуса Стойки Надії, третя особа [PERSON] про визнання протиправним та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і Реєстрі права власності на нерухоме майно запис про право власності. Позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що 18.03.2008 року року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №MKW0GA0000000025, згідно якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 25982,00 доларів СІІІА на наступні цілі: 20000,00 доларів США - на споживчі цілі, 5981 доларів США на: сплату страхових платежів, винагороди за надання фінансового інструменту, винагороди за резервування ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 18.03.2028 року. 24.03.2008 року задля забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено Договір іпотеки №MKW0GA0000000025, згідно з яким [PERSON] передав в іпотеку банку домоволодіння, загальною площею 175,70 кв.м, житловою площею 79,90 кв.м. У зв`язку з кризовими явищами в світовій економіці та серйозною кризою в економіці України, яка супроводжувалась різкою девальвацією національної валюти й зниженням рівня доходів населення [PERSON] втратила можливість своєчасно виконувати взяті на себе за договором зобов`язання. Наслідком цього були дії банку спрямовані на примусове стягнення боргу, як от звернення до суду та отримання виконавчого напису нотаріуса. Водночас [PERSON] , по мірі можливості виконувала взяті на себе кредитні зобов`язання, а 27.12.2018 року сторони дійшли взаємної згоди добровільно врегулювати спір укладенням додаткової угоди №1 до кредитного договору №MKW0GA0000000025. Відтак [PERSON] повністю виконала взяті на себе кредитні зобов`язання за вказаним вище договором, що доводиться довідкою від 11.01.2019. Відповідно до довідки AT КБ «Приватбанк» від 11.01.2019 [PERSON] заборгованості по кредитному договору №MKW0GA0000000025 немає, дата закриття кредита 03.01.2019. 01.12.2020 року Воловецьким районним судом Закарпатської області відкрито провадження в справі № 936/1011/20 за позовом AT КБ «Приватбанк» до [PERSON] та [PERSON] та Воловецької районної ради про виселення. В період з 2015 по 2021 роки позивач брав безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки, оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в місцях проведення АТО (ООС). Тільки після отримання ухвали про відкриття провадження в справі №936/1011/20 з доданими до неї позовною заявою і додатками - з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на майно жінка позивача [PERSON] дізнався про те, що житловий будинок в якому проживає їх сім`я та який є для них єдиним житлом більше не належить їм на праві власності, а є власністю відповідача. Після прибуття додому в лютому 2021 року позивач дізнався про те, що відповідач скориставшись послугами державного реєстратора протиправно позбавив його і його сім`ю єдиного житла. 22.10.2016 року державним реєстратором в особі приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойка Надією Михайлівною було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 32064965 від 26.10.2016 та зареєстровано за ПАТ КБ «Приватбанк» право власності на даний житловий будинок, номер запису про право власності 17111163. Вважає, що реєстрація за банком права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку відбулася з порушеннями прав людини та норм матеріального права. Позивачу не надходили від банку жодні письмові вимоги про усунення порушень основного та/або іпотечного договору чи попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задоволити. Представник відповідача АТ КБ "ПриватБанк" Жарський В.Р. в судовому засіданні підтримав поданий ним відзив на позовну заяву та заперечив позовні вимоги, зазначивши, що позивач не надав доказів на підтвердження погашення заборгованості за кредитним договором, довідка АТ КБ "ПриватБанк" від 11.01.2019 року, на яку посилається позивач, не містить інформації як та за чиї кошти відбулось погашення заборгованості за кредитним договором. Відповідач приватний нотаріус Стойка Н. в судове засідання повторно не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Третя особа в судове засідання не з`явилася, пояснень щодо суті спору не надала. Заслухавши представників сторін, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Так, 18.03.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №MKW0GA0000000025, на підставі якого банк надав позичальнику кредит у сумі 25982,00 доларів СІІІА на наступні цілі: 20000,00 доларів США - на споживчі цілі, 5981 доларів США на: сплату страхових платежів, винагороди за надання фінансового інструменту, винагороди за резервування ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 18.03.2028 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 18.03.2028 року між Банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки, на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано житловий будинок, загальною площею 175,7 кв. м, житловою площею 79,9 кв. м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 29 Іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: - переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або - продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме №255591668 вбачається, що за ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зареєстроване право власності на житловий будинок, дата, час державної реєстрації: 22.10.2016, підстава виникнення права власності: договір іпотеки від 24.03.2008 року, повідомлення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 18.12.2016, підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32064965 від 26.10.2016 21:26:54 . Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до ч.3 ст. 12 та ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення фактичного та законного власника житлового будинку, правомірності дій приватного нотаріуса при здійсненні нею державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову. Так, частинами 1, 2 та 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються приписи частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з положеннями ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У відповідності до частини першої ст. 575 Цивільного кодексу України окремим видом застави є іпотека (застава нерухомого майна). Правовими приписами ст.ст. 589, 590 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави, яке здійснюється за рішенням суду. За нормативним правилом, передбаченим ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (частини перша та третя), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Оскільки іпотечний договір між сторонами було укладено 24.03.2008 року, застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року. Відповідно до статті 36 цього Закону в редакції від 12 травня 2006 року сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати в тому числі: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. При цьому, згідно із частинами першою та другою статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. За змістом пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 вказаного Закону (у редакції, чинній до 16.01.2020, яка діяла на час прийняття оскаржених рішень, звернення з позовом у цій справі) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Однак згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідну правову позицію викладено у постановах КГС ВС: від 03.09.2020 у справі №914/1201/19, від 20.08.2020 у справі №916/2464/19, від 14.07.2020 у справі №910/8387/19, від 23.06.2020 у справі №906/516/19, від 23.06.2020 у справі №905/633/19, від 23.06.2020 у справі №922/2589/19. Викладене свідчить, що з 16.01.2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає. Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16.01.2020 цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно з ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як способи захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки викладені в п. 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №923/876/16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340). З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (правова позиція, що викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц) Виходячи з вищевикладеного, судом встановлено, що представником позивача, звертаючись до суду з позовом у цій справі, та, визначаючи предметом спору скасування запису про реєстрацію права власності, обрано невірний спосіб захисту прав та інтересів, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно ст.141 ЦПК України суд вважає за доцільне судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed