Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури діючи в інтересах держави, звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що Рішенням Горенської сільської ради 10 сесії 5 скликання від 26.04.2007 відведено в приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,134 га з кадастровим номером [NUMBER] на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району для ведення особистого селянського господарства. В подальшому, на підставі вищевказаного рішення сільської ради [PERSON] видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, який зареєстровано 09.07.2009в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 010991301956. Відповідно до даних Державного земельного кадастру право власності на земельну ділянку [PERSON] не відчужувалось. Відповідно до інформації Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем від 03.03.2017 № 01-01/73 спірна земельна ділянка і кадастровим номером [NUMBER] відведена за рахунок земель водного фонду, а саме за рахунок 25-метрової прибережної захисної смуги річки Горенка в межах Горенської сільської ради. Також, з інформації Центральної геофізичної обсерваторії від 22.02.2017 № 17-08/383 вбачається, що річка Горенка має статус природнього водотоку, є правою притокою р. Ірпінь, згідно класифікації річок України належить до малих річок та має площу водозабору 29,1 км2, прибережні захисні смуги р. Горенка становлять 25 метрів. З огляду на викладене, рішення Горенської сільської ради 10 сесії 5 скликання від 26.04.2007, яким відведено в приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,134 га з кадастровим номером [NUMBER] для ведення особистого селянського господарства є незаконним та підлягає скасуванню. Прийняття спірного рішення щодо відведення земельної ділянки у приватну власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства прийнято також всупереч вимог ст. ст. 60,83,118 Земельного кодексу України, ст.ст. 21 Закону України «Про основи містобудування», ст. ст. 3, 12 Закону України «Про планування і забудову і територій», в порушення визначеного діючою містобудівною документацією функціонального призначення території, за рахунок озеленених територій загального користування, які не можуть передаватись у приватну власність. Тому прокурор просив визнати незаконними та скасувати рішення Горенської сільської ради 10 сесії 5 скликання від 26.04.2007 щодо відведення в приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,134 га з кадастровим номером [NUMBER] на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Визнати недійсним державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,134 га, виданий на ім'я [PERSON]. Судовий збір стягнути з відповідача на користь прокуратури Київської області. В судовому засіданні прокурор вимоги позову підтримав та просив позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Горенська сільська рада направила до суду лист згідно якого просила розгляд справи провести у відсутності їх представника та прийняти рішення відповідно до закону. Суд, заслухавши пояснення прокурора, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Горенської сільської ради 10 сесії 5 скликання від 26.04.2007 відведено в приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,134 га з кадастровим номером [NUMBER] на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району для ведення особистого селянського господарства. В подальшому, на підставі вищевказаного рішення сільської ради [PERSON] видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, який зареєстровано 09.07.2009в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 010991301956. Відповідно до листа Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем від 02.11.2017 № 01-01/489 спірна земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] відведена за рахунок земель водного фонду, а саме за рахунок 25-метрової прибережної захисної смуги річки Горенка в межах Горенської сільської ради. На даний лист прокурор посилався як на підставу своїх вимог. Статтями 5, 6 Водного кодексу України встановлено, що до водних об'єктів загальнодержавного значення належать поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків. Води (водні об'єкти) є виключно власністю народу України і надаються тільки у користування. Також, відповідно до ст. 4 Водного кодексу України та ст. 58 Земельного кодексу України, до земель водного фонду належать зокрема землі, зайняті річками та прибережними захисними смугами вздовж річок та навколо водойм. Згідно ч. 3 ст. 83 Земельного кодексу України землі загального користування населених пунктів, майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо), не можуть передаватись у приватну власність. Стаття 60 ЦПК України визначає що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись до суду з даним позовом до суду та під час розгляду справи в суді прокурор не надав суду належних та допустимих доказів в підтвердження того, що спірна земельна ділянка накладається на землі водного фонду. В судовому засіданні клопотань щодо призначення земельної-технічної експертизи прокуроря заявлено не було. Клопотань щодо витребування технічної документації із землеустрою щодо земельної ділянки відповідача також заявлено не було. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК України. При цьому суд створив всі умови для змагальності сторін, в тому числі роз'яснював права сторонам їх права та обов'язку доведення тих обставин на які вони посилались на підтвердження своїх вимог. Крім того, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В положеннях пункту 53 Рішення по справі «Сичов проти України» (справа за заявою № 4773/02), Європейський суд з прав людини зазначає, що держава несе відповідальність за недотримання своїх обов'язків, передбачених положеннями статті 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, щодо забезпечення збереження, закріплених цією Конвенцією та Протоколом № 1 до неї, прав та свобод на національному рівні для кожного, хто знаходиться під їх юрисдикцією. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та. відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої особи (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" ("Sporrong and Lonnroth v. Sweden") від 23.09.1982р., "Новоселецький проти України" від 11.03.2003р., "Федоренко проти України" від 01.06.2006р.). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст.1 зазначеного Першого протоколу. Зокрема, необхідно щоби була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагається досягти держава шляхом позбавлення особи її власності. Європейський Суд наголошує на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади. Рішенням Європейського суду з права людини від 24.06.2003 р. №44277/98 "Стретч проти Сполученого Королівства" встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку владного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", отже визнання недійсним договору, згідно якого особа отримала майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у позовних вимогах повному обсязі. К

Outcome: dismissed