Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Позивачка звернулася з позовною заявою, яку в подальшому уточнила та просила визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу 5676/18/009718 автомобіля «Daewoo Lanos», СЕДАН-В, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] від 14.03.2018 року укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним. В рамках поділу спільного майна подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію на частку у спільному майні, а саме 1/2 частину вартості автомобіля «Daewoo Lanos», СЕДАН-В, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] в сумі 63980 грн. Ухвалою суду від 13.04.2018 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. 07.05.2018 року представник відповідача [PERSON] Юрійовича- адвокат [PERSON] через канцелярію суду подала зустрічну позовну заяву до [PERSON], треті особи- Мошура [PERSON], [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. Позивач за зустрічним позовом, [PERSON], просить визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль Daewoo Lanos, реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску з дати його купівлі 04.09.2008 року по дату його продажу 14.03.2018 року. Ухвалою суду від 18.05.2018 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 22.05.2018 року заява позивача [PERSON] про забезпечення позову по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] була задоволена частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження автомобіля марки «Daewoo Lanos», 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], що зареєстрований на імя [PERSON], [INFO], ІПН [NUMBER], [NUMBER], виданий Орджонікідзевським РВ ХМУ УМВСУ в Харківській області, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія АХС 128985 та заборони вчиняти дії, повязані з відчуженням автомобіля. Позивач за первісним позовом в обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що автомобіль Daewoo Lanos, реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску (спірне майно, Автомобіль) був придбаний нею та Відповідачем за первісним позовом в шлюбі, а тому він належить їй та Відповідачу за первісним позовом на праві спільної сумісної власності. Так, під час шлюбу, 04.09.2008 року подружжям, за спільні кошти, було придбано спірне авто, яке було зареєстровано на імя відповідача. Кошти, які було витрачено на придбання спірного авто були сімейними заощадженнями позивача та відповідача. Відповідач працював, позивач теж працювала, окрім того вона підробляла проводячи індивідуальні заняття з англійської мови з учнями. Також вона отримала грошові виплати по вагітності та пологах перед придбанням спірного авто. Частина отриманих ними коштів в період сумісного проживання витрачалась на життя, а частина відкладалась. Як їй стало відомо, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 14.03.2018 року, спірний автомобіль зареєстровано за [PERSON] Вона не давала своєї згоди на продаж спірного авто чи переоформлення права власності на інших осіб і була впевнена, що автомобіль досі оформлено на [PERSON] і документи на нього теж знаходяться у нього. Так як спірний автомобіль є неподільною річчю, та фактично залишався у користуванні відповідача, навіть після відчуження на користь [PERSON] просить суд присудити їй грошову компенсацію у праві спільної сумісної власності на авто. Відповідач за\~первісним позовом\~(Позивач\~за зустрічним\~позовом)\~в обґрунтування\~своїх позовних\~вимог зазначив,\~що автомобіль DAEWOO LANOS TF69Y, реєстраційний номер [NUMBER] придбаний за грошові кошти, що йому були подаровані його матір'ю, тому що вони з його колишньою дружиною [PERSON] не мали спільних заощаджень для купівлі Автомобіля. Позивачка за первісним позовом в червні 2008 року народила дитину та знаходилася у відпустці по догляду за дитиною, а тому всі невеликі заробітки [PERSON] витрачалися на утримання сім'ї та потреби новонародженої дитини. З огляду на викладені обставини [PERSON] зазначав, що спірне майно не може вважатися спільною сумісною власністю подружжя. На підтвердження викладених обставин [PERSON] надав заяву [PERSON] від 03 травня 2018 року, підпис якої був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та посилався на свідоцтво про народження дитини, яке було додано [PERSON] до позовної заяви. Зазначив, що оскільки позивачкою не було надано суду належних та допустимих доказів про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю, вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] Згідно письмових клопотань представника позивачки [PERSON] адвоката [PERSON], остання просила з метою з'ясування фактів викладених в нотаріально засвідченій заяві від 03.05.2018 року викликати та допитати свідка [PERSON], витребувати з регіонального центру в Харківській області Міністерства Внутрішніх справ України інформацію за ким зареєстрований автомобіль марки Daewoo, модель «Lanos», TF69Y СЕДАН-В, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , витребувати з регіонального центру в Харківській області Міністерства Внутрішніх справ України копії відповідних документів, які послугували підставою для перереєстрації (переходу) права власності на автомобіль марки Daewoo, модель Lanos», TF69Y СЕДАН-В, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] від [PERSON] на іншу особу, призначити автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручити експертам Харківського науково-дослідницького інституту судових експертиз ім. Засл. проф. [PERSON], з метою надання суду доказу про невідповідність зазначеної вартості спірного автомобіля в зустрічній позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник -адвокат [PERSON] при підготовчому розгляді проти задоволення клопотання представника позивачки щодо виклику та допит в якості свідка [PERSON] не заперечували та просили задовольнити, що стосується клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи та витребування письмових доказів заперечували, у зв'язку із тим, що за зустрічним позовом залучена особа, яка є власником автомобіля «Daewoo» та буде допитана в судовому засіданні, призначення експертизи вважали передчасним. Ухвалою суду від 19 листопада 2018 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, поділ майна, що є обєктом права спільної власності, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], треті особи- Мошура Л.М., [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, об?єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження із вимогами первісного позову, задоволено клопотання представника позивачки [PERSON]- адвоката [PERSON] про виклик і допит в якості свідка [PERSON], відмовлено в задоволенні клопотання представника позивачки [PERSON] адвоката [PERSON] про витребування письмових доказів та призначення автотоварознавчої експертизи. В судовому засіданні представник позивачки-адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. В подальшому позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судове засідання не зявилися, через канцелярію суду адвокат [PERSON] подала заяву з проханням розглянути справу за відсутністю [PERSON] та її представника, ухвалити рішення на підставі доказів, які містяться у справі, позовні вимоги [PERSON] підтримують та просять задовольнити, в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] за основним позовом, вона ж третя особа за зустрічним позовом, в судове засідання не прибула, повідомлялась належним чином та своєчасно. Відповідач [PERSON] надала письмові пояснення, згідно яких зазначила, що заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-відеозапису та іншими доказами. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за наявності згоди другого подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуження не в інтересах сімї майна. Аналізуючи п. 6 ст. 3, ч. 2 ст. 369 ЦК України можна зробити висновок, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна та третя особа-контрагент за таким договором , діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Зазначає, що особисто їй було відомо від [PERSON], що спірний автомобіль був придбаний ним за грошові кошти, подаровані його матірю. Також під час спілкування з [PERSON], остання повідомляла, що вона надавала синові кошти для придбання автомобіля. Отже вважає, що відсутні підстави для задоволення позову [PERSON] Вивчивши та дослідивши матеріали справи, вислухавши представника відповідача за первісним позовом, пояснення свідка та третьої особи, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови не підлягають задоволенню. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, підтверджені доказами, які були досліджені в судовому засіданні та на які позивачі за первісним та зустрічним позовами посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, приходить до наступного висновку. Між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 2 Харківського обласного управління юстиції (актовий запис № 1638 від 12.11.2005 р.). (а. с. 4) Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13.03.2018 року у справі № 644/498/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. [PERSON] та [PERSON] мають спільну дитину, [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим 25 червня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 2 Харківського міського управління юстиції. ( а. с. 5) 30 серпня 2008 року між [PERSON] (Покупець) та Акціонерним товариством Українська автомобільна корпорація (Продавець) був укладений договір купівлі-продажу автомобіля № 1044 (Договір). На умовах цього Договору Продавець зобовязався передати у власність Покупця, а Покупець оплатити та прийняти автомобіль (п.1.1 Договору) Відповідно до пункту 2.1. Договору модель автомобіля - TF69Y23, марка - ЛАНОС-СKD, колір - красний рубенс. Загальна вартість автомобіля (з ПДВ) становила 52 600 гривень (п.2.4. Договору). За умовами пункту 2.5. Договору Покупець на підставі виписаних рахунків-фактур, протягом двох банківських днів з моменту їх отримання, вносить на поточний рахунок Продавця передплату в розмірі 100% вартості Автомобіля, зазначену в п. 2.4. Договору за наступними банківськими реквізитами Продавця: отримувач коштів Філіал АвтоЗАЗ-сервіс АТ Українська Автомобільна Корпорація, р/р 260040332823429 в Укрексімбанк в м. Києві, МФО 322313, код ЄДРПОУ 03121566 призначення платежу - Оплата автомобіля згідно договору № 1044 від 30 серпня 2008 року, та згідно рахунку № 1044 від 30 серпня 2008 року, код дилера 412341, вид оплати 10, модель авто TF69YP23, № кузова 80172186, прізвище Покупця, або за іншими банківськими реквізитами зазначеними Продавцем у рахунку-фактурі. Місцем отримання Автомобіля сторони визначили м. Харків, вул. Плеханівська, 57а.(п.2.7 Договору). ( а. с. 40-44) Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу АХС128985, автомобіль марки DAEWOO, модель LANOS TF69Y, реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований 04.09.2008 року за [PERSON], з правом керування [PERSON] та [PERSON]. ( а. с. 16) 14 березня 2018 року ТОВ ТБ Слобожанщина (Комісіонер) та [PERSON] (Комітент) уклали договір комісії № 5676/18/009718 за яким Комісіонер зобов'язується за дорученням Комітента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу марки, моделі DAEWOO LANOS TF69Y СЕДАН-В, 2008 року випуску, колір червоний, свідоцтво про реєстрацію АХС 128985, номерний знак [NUMBER] зареєстрований за Комітентом 04.09.2008 року, за ціною, не нижче узгодженою сторонами, а саме: 10 000 (десять тисяч) гривень. ( а. с. 94) 14 березня 2018 року між ТОВ ТБ Слобожанщина (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу 5676/18/009718 за умовами якого Продавець зобов'язався передати у власність Покупцю транспортний засіб марки DAEWOO LANOS, моделі TF69Y СЕДАН-В, 2008 року випуску, колір червоний, свідоцтво про реєстрацію АХС 128985, номерний знак [NUMBER] зареєстрований за Власником (Комітентом за договором комісії) 04.09.2008 року. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу склала 10 000 (десять тисяч) гривень (пункт 3.1. Договору) Згідно пункту 2.2 Договору купівлі-продажу транспортного засобу 5676/18/009718 від 14.03.2018 року Покупець набуває право власності на транспортний засіб з моменту підписання сторонами Даного договору купівлі-продажу. Договір підписаний 14 березня 2018 року [PERSON] (Покупцем) та субєктом господарювання, ТОВ «ТБ Слобожанщина» в особі [PERSON] (Продавець), що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору договору комісії № 5676/18/009718 від 14.03.2018 року, укладеного з власником транспортного засобу. ( а. с. 46) [PERSON] в письмовій заяві від 14.03.2018 року на імя Директора ТОВ «ТБ Слобожанщина» [PERSON] завірив факт відсутності будь-яких обмежень на відчуження належного йому Автомобіля, який він продав через ТОВ «ТБ Слобожанщина». Розрахунки за Автомобіль в сумі 10\~000 гривень здійснені в повній мірі, претензій один до одного немає. Покупець, [PERSON], ознайомлена з цією заявою 14.03.2018 року, що підтвердила своїм підписом в ній. ( а. с. 135) З пояснень [PERSON], наданих нею в судовому засіданні, суд встановив, що [PERSON] особисто знайома з [PERSON], з яким перебуває в близьких стосунках, а також має гарні стосунки з його матірю, [PERSON]. [PERSON] відомо, що спірний Автомобіль був куплений [PERSON] за грошові кошти, які йому дала [PERSON] для купівлі Автомобіля. Також [PERSON] підтвердила, що на цей час є власницею спірного Автомобіля, який придбала в березні 2018 року за десять тисяч гривень. Свідок [PERSON] повідомила суду, що її син, [PERSON], перебував у шлюбі з позивачкою за первісним позовом, [PERSON] та вони жили разом з нею, тому що власного житла не мали. На цей час її син з невісткою розлучені та живуть окремо. Зі слів [PERSON] вона завжди допомагала грошима родині сина, бо вони не мали достатніх заробітків для задоволення всіх своїх потреб. Після народження онуки в 2008 році [PERSON] обговорювала із сином, [PERSON], необхідність купівлі автомобіля та запропонувала йому допомогти грошима. Свідок [PERSON] повідомила суду, що працювала, мала власні заощадження, а також додатково взяла в борг суму, якої не вистачало для купівлі автомобілю. Також свідок [PERSON] повідомила суду, що в 2008 році разом із її сином, [PERSON], вони прибули до автосалону, що знаходиться в місті Харкові на вулиці Плеханівський, де обрали Автомобіль. В день купівлі автомобіля вона віддала синові належні їй кошти для розрахунку та оформлення на сина всіх необхідних документів на Автомобіль. На питання суду, чи давала грошові кошти [PERSON] для придбання Автомобіля, [PERSON] повідомила, що її невістка взагалі не цікавилася питанням купівлі Автомобіля та грошових коштів для цього не давала. Суду надано заяву [PERSON], підпис на якій був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] третього травня дві тисячі вісімнадцятого року, зареєстровано в реєстрі за № 634, як доказ купівлі спірного Автомобіля [PERSON] за грошові кошти, що належали [PERSON]. Належних доказів дарування [PERSON] грошових коштів в сумі 55\~000 гривень [PERSON] позивачем за зустрічним позовом суду надано не було. ( а. с. 45) З довідки про доходи [PERSON] від 16.07.2018 року № 264, доданої до відзиву на зустрічну позовну заяву, суд встановив, що [PERSON] дійсно працювала в Харківському аграрному ліцеї на посаді вчителя та в період з січня 2008 року по вересень 2008 року отримала дохід в сумі 8\~494 гривні. 17 коп. ( а. с. 123) Будь-яких інших доказів про наявність спільних заощаджень чи доходів, отриманих подружжям [PERSON] та [PERSON] за час перебування в шлюбі, сторонами та учасниками справи суду надано не було. Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Відповідно до ст. 368 ч. 3 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 372 ч. 2 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 Сімейного кодексу України (СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто Використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз'яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. За приписами ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі ЦК), цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але, за аналогією, породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. За загальним правилом, викладеним у ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК). Як зазначено в ч. 1 ст. 691 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар за ціною, встановленою в договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена в договорі й не може бути визначена, виходячи з його умов, за ціною, що визначається відповідно до ст.632 цього кодексу, а також учинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Водночас, за приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ч. ч.13, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч. 1 ст. 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави й суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Обовязок доведення наявності обставин, з якими закон повязує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Отже, законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя. Відповідно до ч. 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною другою цієї ж статті встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 1 частини 1 статті 364 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Відповідно до положень ст. ст. 76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем за первісним позовом, [PERSON], не було надано суду доказів, що джерелом придбання спірного Автомобіля в 2008 році за Договором купівлі-продажу автомобіля № 1044 від 30 серпня 2008 року були грошові кошти подружжя в сумі 63980 гривень. Також [PERSON] не надано суду доказів, що отримані нею з січня 2008 року по вересень 2008 року доходи в сумі 8\~494 гривні. 17 коп. були витрачені повністю або частково на купівлю спірного Автомобіля за Договором купівлі-продажу автомобіля № 1044 від 30 серпня 2008 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що спірний Автомобіль не належав на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], а тому наявні підстави для відмови в задоволенні первісного позову [PERSON] про стягнення з [PERSON] грошової компенсації на частку у спільному майні, а саме 1/2 частину вартості автомобіля «Daewoo Lanos», СЕДАН-В, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] в сумі 63980 грн. та визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу 5676/18/009718 від 14.03.2018 року. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного Кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Позивачка за первісним позовом, [PERSON], не надала суду доказів наявності обставин для визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу 5676/18/009718 від 14.03.2018 року, за яким [PERSON] набула право власності на спірний Автомобіль. Таким чином, оскільки судом було встановлено, що спірний автомобіль було придбано за кошти матері відповідача-Мошури Л.М., яка в свою чергу не ставить питання щодо недійсності договору купівлі-продажу автомобіля № 1044 від 30.08.2008 року, суд прийшов до висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання спірного автомобіля його особистою приватною власністю. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. За таких обставин, вжиті заходи забезпечення позову підлягають скасуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed