Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] звернулася з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Києві, третя особа - Директор виконавчої Фонду Соціального страхування Дума Олена Олександрівна про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. У своїй позовній заяві позивачка просила суд: визнати протиправним та скасувати наказ №215к від 03.04.2019 «Про звільнення [PERSON] », виданий управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві; поновити [PERSON] , на роботі на посаді першого заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві; стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Києві на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу; стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Києві на користь [PERSON] судові витрати. Свої позовні вимоги мотивує тим, що починаючи з 13.07.2001 року Позивач працювала на посаді начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Києві. 01.08.2017 Позивача призначено на посаду першого заступника начальника Управління за переведенням. Фонд соціального страхування України (далі - Фонд) є правонаступником Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, а також Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Протягом часу роботи у Відповідача [PERSON] сумлінно виконувала свої обов`язки, що підтверджується численними заохоченнями та нагородами за успіхи в роботі відображеними у її трудовій книжці. Зазначає, що після призначення виконуючим обов`язки начальника Управління [PERSON] , з початку 2019 року Позивач постійно відчувала прискіпливе та упереджене ставлення вказаного керівника до своєї особи. Наказом Відповідача № 215к від 03.04.2020 «Про звільнення [PERSON] » (далі - Наказ № 215к), Позивача звільнено із займаної посади згідно п. 1 ст. 41 КЗпП України. Позивач вважає, що при застосуванні до неї дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, Відповідачем не було дотримано вимог законодавства щодо підстав, умов та порядку його застосування. Вказує, що причини звільнення в наказі взагалі не наведені. Звертає увагу суду, що обставини, які передували звільненню не лише не мають характеру одноразового грубого порушення трудових обов`язків, а й взагалі не можуть бути підставою для застосування щодо неї дисциплінарного стягнення. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 травня 2020 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 04 червня 2020 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про витребування доказів. Одночасно з цим було подано заяву про подання доказів. 04 серпня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до поданого відзиву вбачається, що Управління не погоджується з позовними вимогами, повністю заперечує проти того, що звільнення [PERSON] за одноразове грубе порушення проведено без погодження з виконавчою дирекцією Фонду та без дотримання порядку застосування дисциплінарного стягнення, вважає такі доводи безпідставними та суперечливими. Звертає увагу суду на те, що Позивач не погоджується лише з підставою застосування вказаного виду дисциплінарного стягнення, вказуючи, що мало місце тривале порушення трудової дисципліни, про яке йдеться в акті тематичної перевірки від 02.04.2020, однак замовчуючи вчинене при цьому разове грубе порушення трудової дисципліни, коли [PERSON] , як це видно з акту від 03.04.2020 категорично відмовилась виконувати вказівку в.о. начальника Управління Ксьондза С.М. про необхідність усунення порушень виявлених проведеною тематичною перевіркою працівниками виконавчої дирекції Фонду, які відображенні в акті тематичної перевірки від 2.04.2020, чим грубо порушила свої трудові обов`язки першого заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві (копія додається). Вказана поведінка [PERSON] , на переконання представника відповідача, негативно вплинула на підлеглий персонал Управління, що створювало передумови до погіршення виконавської трудової дисципліни, в т.ч. у підпорядкованому їй відділі страхових виплат. 18 серпня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив. Зі змісту відповіді вбачається, що представник позивача зазначає щодо твердження Відповідача про обов`язок Позивача довести незаконність її звільнення. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є, зокрема, Конвенція Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-Х1І (далі - Конвенція). Згідно зі статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби. За змістом пункту 2 статті 9 вказаної Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Таким чином у трудових спорах про звільнення робітника за ініціативою власника, праву робітника звернутись до суду із позовом про визнання звільнення незаконним, кореспондує обов`язок роботодавця довести законність такого звільнення і ніяк не навпаки. Також позивач наполягав у позовній заяві і наполягає в цій заяві по суті на тому, що відсутні жодні об`єктивні та законні підстави для застосування до неї будь-яких заходів дисциплінарного впливу, а тим паче такого дисциплінарного стягнення, як звільнення. Але, навіть за умови моделювання ситуації з існуванням в діях або бездіяльності Позивача ознак дисциплінарного проступку, незаплямована професійна репутація [PERSON] у будь-якому разі обумовлює необхідність ретельного аргументування роботодавцем рішення про притягнення її до дисциплінарної відповідальності. Саме тому, на думку Позивача, при визначенні міри дисциплінарного стягнення та при прийнятті оскаржуваного наказу, Відповідач, враховуючи обставини цієї справи, був зобов`язаний вказати мотиви надання переваги обраного щодо неї виду дисциплінарного стягнення (звільнення з посади) і неможливості застосування більш м`якого виду дисциплінарної відповідальності. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2020 року було задоволено клопотання позивача щодо витребування доказів у справі. Було витребувано у Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м.Києві належним чином завірені копії: - розпорядчого документу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у відповідності з яким заступник начальника Управління [PERSON] виконував обов`язки начальника Управління з 01.01.2020р. по 27.04.2020р.; - копій постанов про призначення потерпілому у справі №1180 [PERSON] перерахованої щомісячної страхової виплати відповідно до частини 2 статті 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», які приймалися протягом часу з 09.10.2018 р. по 17.04.2019р. Також Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2020 року було задоволено клопотання позивача про зобов`язання учасника справи надати відповідь у справі за позовом [PERSON] до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м.Києві, третя особа - Директор виконавчої Фонду Соціального страхування Дума Олена Олександрівна про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі. Зобов`язано Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Києві надати письмові відповіді на наступні запитання: 1) Яке саме одноразове грубе порушення трудових обов`язків допущене [PERSON] (із зазначенням дати вчинення, дати виявлення та розміру шкоди) послужило підставою для видання Наказу № 215к від 03.04.2020 про її звільнення? 2) Чому посилання на таке одноразове грубе порушення трудових обов`язків допущене [PERSON] відсутнє у Наказі № 215к від 03.04.2020? 3) На якій підставі в.о. начальника Управління [PERSON] вимагав у [PERSON] надати йому пояснення з приводу перевірки, яка здійснювалася робочою групою виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України? 4) Чому у Наказі № 215к про звільнення [PERSON] не зазначені мотиви надання переваги обраного виду дисциплінарного стягнення (звільнення з посади) і неможливості застосування до мого Клієнта більш м`якого виду дисциплінарної відповідальності? 5) На підставі яких документів готувався запит Управління № 904-11 від 29.01.2020 щодо своєчасного одержання інформації про смерть потерпілих (членів їх сімей), які мають право на щомісячні страхові виплати за рахунок коштів Фонду соціального страхування України? 6) Які конкретні заходи були вжиті Управлінням для налагодження системи обміну інформацією про застраховану особу (в тому числі про дату її смерті) за період з 29.01.2020 по 03.04.2020? 7) Чи відображені у Журналі обліку «повернення страхових виплат після смерті потерпілого або осіб, які мають на це право у разі втрати годувальника» в будь- якій формі заходи контролю за поверненням страхових виплат здійснені безпосередньо в.о. начальника Управління Ксьондзом С.М. (зокрема, у вигляді резолюцій, контрольних записів, підписів тощо). 8) Чи приймалися [PERSON] у справі №1180 протягом часу з 09.10.2018 по 17.04.2019 постанови про призначення потерпілому [PERSON] перерахованої щомісячної страхової виплати відповідно до частини 2 статті 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»? Якщо приймалися, то прошу зазначити дати прийняття таких постанов, та причину їх не відображення в Акті тематичної перевірки діяльності Управління за окремими напрямками роботу від 02.04.2020? 9) Коли та з яких джерел та працівником якого відділу Управління отримано інформацію про смерть потерпілого [PERSON] (справа № 1180)? 10) Яка загальна сума повернутих коштів по Управлінню по 175 померлим у 2019 році в розрізі Правобережного та Лівобережного відділень? Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2020 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. 02 лютого 2021 року на адресу суду надійшла заява про подання доказів у справі від представника позивача - адвоката Балюри А.С. Позивач зі своїм представником в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу №215к від 03.04.2019 «Про звільнення [PERSON] », виданий управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві та поновлення [PERSON] , на роботі на посаді першого заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві., суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з матеріалів, Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ № 251 - к від 03 квітня 2020 року «Про звільнення [PERSON] , поновити [PERSON] на посаді першого заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у місті Києві; стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути витрати на професійну правничу допомогу. Посилався позивач на те, що відповідачем порушене право позивача , гарантоване статтею 43 Конституції України на працю та відбулось незаконне звільнення з посади, відповідачем не було дотримано імперативної вимоги про можливість розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця лише з підстав та в порядку , передбачених трудовим законодавством. Відповідач заперечував проти задоволення позову , посилався на те, що звільнення позивача відбулось на законних підставах, позивач відмовився надати пояснення , про що було складено відповідний акт, а тому були підстави звільняти працівника, оскільки позивачем не були виконані вимоги частини 1 статті 149 КЗпП України. З 13 липня 2001 року позивач працювала на посаді начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Києві. 01 серпня 2017 року позивача призначено на посаду першого заступника начальника Управління за переведенням. Фонд соціального страхування України є правонаступником Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України , а також Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Наказом відповідача № 215 -к від 3 квітня 2020 року «Про звільнення [PERSON] » позивача звільнено із займаної посади згідно п. 1 ст. 41 КЗпП України. У наказі зазначено, що позивача звільнено за одноразове грубе порушення трудових обов`язків. В наказі в. о. начальника Управління [PERSON] посилався на акт тематичної перевірки діяльності Управління за окремими напрямками роботи від 2 квітня 2020 року, а також на акт про відмову від надання письмових пояснень [PERSON] від 3 квітня 2020 року. Даний акт перевірки було складено в результаті тематичної перевірки, що проводилася у період часу з 27 березня 2020 року по 2 квітня 2020 року на підставі наказу директора виконавчої дирекції Фонду від 26 березня 2020 року № 128-од «Про проведення перевірки». В акті перевірки основним порушенням [PERSON] було зазначене її самоусунення від виконання службових обов`язків на займаній посаді. Обставини, що кваліфікуються в акті перевірки, як допущені позивачем порушення носять тривалий, а не разовий характер, зокрема, неналежне виконання своїх функціональних обов`язків щодо організації , координації та відсутності належного контролю протягом 2019 року та січня - березня 2020 року за проведенням страхових виплат застрахованим особам. Після ознайомлення близько 10 години 3 квітня 2020 року зі змістом акту перевірки, позивач свої детальні пояснення з обґрунтування незгоди із звинуваченням, виклала в письмових поясненнях. В той же день було видано наказ № 215 К від 3 квітня 2020 року про звільнення позивача з займаної посади. Не можуть бути взяті до уваги доводи відповідача про те, що підставою для звільнення позивача стала відмова надати пояснення , і як наслідок - звільнення з огляду на наступне. Згідно частини 3 статті 149 КЗпП України для застосування такого суворого дисциплінарного стягнення як звільнення у наказі № 215 - к необхідно було навести мотиви надання такого суворого виду дисциплінарної відповідальності як звільнення. Крім того, наказ № 215 к віддано відповідачем з порушенням процедури звільнення [PERSON] з посади першого заступника начальника Управління. Так, відповідно вимогам статуту фонду та положенню про управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Києві, відповідач не мав права звільняти позивача без погодження з директором виконавчої дирекції Фонду. Однак, такого погодження на момент звільнення [PERSON] не існувало. Відповідно до ст.ст. 11, 12,21, 23 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право рівного доступу до державної служби у своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі та сприятливі умови праці та на захист від безробіття, кожна людина без будь - якої дискримінації має право на рівну оплату за рівну працю. Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу). Ознаками порушення зазначеного як підстава звільнення у пункті 1 частини першої статті КЗпП України, є те, що порушення має бути грубим, порушення стосується трудових обов`язків працівника, порушення є одноразовим. Однією з умов застосування цієї норми при звільненні є встановлення не тільки самого факту одноразового порушення трудових обов`язків, і вини працівника в такому порушенні. Отже і рішення компетентного органу, власника підприємства і наказ про звільнення мають містити чітко сформульоване одноразове грубе порушення, яке стало підставою для звільнення керівника за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням встановленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника (ч. 1 ст. 235 КЗпП України). За правилами частини першої та другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Крім того, звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України за своєю природою є дисциплінарним стягненням, а тому воно може бути застосовано у строки та в порядку, що встановлені статтями 148. 149 КЗпП України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 22 Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно виявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Статтею 147-1 КЗпП України передбачено застосування дисциплінарного стягнення органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на саду) працівника. Відповідно до частини першої статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівників від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Частиною 2 вказаної статті цього Кодексу встановлено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Згідно з частинами першою та третьою статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих для захисту своїх законних прав та інтересів, спрямованих проти безпідставного звільнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування всіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення за умови недоведеності належними та допустимими доказами факту порушення трудової дисципліни може бути підставною для накладення дисциплінарного стягнення. З точки зору ст.235 КЗпП України в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За змістом ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права й обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст.16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. За змістом зазначеної норми цивільного права, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. З урахуванням порушених трудових прав позивача, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині позову щодо визнання протиправним та скасування наказу №215к від 03.04.2019 «Про звільнення [PERSON] », виданий управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві., що призвело до порушення трудового права позивача, а також відновлення становища, яке існувало до такого порушення, шляхом поновлення позивача на раніше займаній посаді. Щодо позовних вимог в частині стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Києві на користь [PERSON] середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 04.04.2020 року по 04.02.2021 року у розмірі 364 241,02 грн., су дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», надалі за текстом Постанова № 100, вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до п. 2 Постанови № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Таким чином, при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середня заробітна плата Позивача повинна обчислюватись виходячи з виплат, отримані ним за попередні два місяці роботи, а саме за лютий та березень 2020 року. Як вбачається довідки про середню заробітну плату (дохід) [PERSON] № 25 від 22.04.2020 року, за два останні місяці перед звільненням. Заробітна плата позивача в лютому 2020 року становила 37 472,91 грн., в березні 2020 року - 43 680,91 грн., в лютому - 20 робочих днів, в березні - 21. Отже, за останні два календарні місяці перед звільненням заробітна плата склала 81 153,82 грн., кількість робочих днів - 41. Тому, середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два календарні місяці перед звільненням складає 1 742,78 грн. Відповідно до п. 5 Постанови № 100 основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цієї Постанови визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий п. 8 Постанови № 100).Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій п. 8 Постанови № 100). Нарахована заробітна плата за лютий - березень 2020 року, яку необхідно враховувати при обчисленні середньої заробітної плати [PERSON] , відповідно до вказаної довідки, складає - 71 453,82 гривні, а середньоденна заробітна плата складає 1 742,78 гривень. Відповідно, середня заробітна плата Позивача за час вимушеного прогулу складає: 18 днів квітня 2020 р. х 1742,78 гр. = 31 370,04 гривень; 19 днів травня 2020 р. х 1742,78 гр. - 33 112,82 гривень; 20 днів червня 2020 р. х 1742,78 гр. = 34 855,60 гривень; 23 днів липня 2020 р. х 1742,78 гр. = 40 083,94 гривень; 20 днів серпня 2020 р. х 1742,78 гр. = 34 855,60 гривень; 22 днів вересня 2020 р. х 1742,78 гр. = 38 341,16 гривень; 21 днів жовтня 2020 р. х 1742,78 гр. = 36 598,38 гривень; 21 днів листопада 2020 р. х 1742,78 гр. = 36 598,38 гривень; 22 днів грудня 2020 р. х 1742,78 = 38 341,16 гривень; 19 днів січня 2021 р. х 1742,78 гр. = 33 112,82 гривень; 4 днів лютого 2021 р. х 1742,78 гр. = 6 971,12 гривень, а загалом, за період з 04.04.2020 р. по 04.02.2021 р. - 364 241,02 гривень. Всього за час вимушеного прогулу за період з 04.04.2020 по 04.02.2021 середня заробітна плата, яка, підлягає стягненню на користь [PERSON] , складає 364 241,02 гривень. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Позивач під час подання позову була звільнена від сплати судового збору. Суд дійшов висновку про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 04.04.2020 року по 04.02.2021 року у розмірі 364 241,02 грн. Тому, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за цю вимогу майнового характеру у розмірі 3 642,41 грн., що становить 1% від ціни позову та не є меншим 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Крім того, суд дійшов висновку про визнання протиправним та скасування наказу №215к від 03.04.2019 «Про звільнення [PERSON] », виданий управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у м. Києві, та поновлення [PERSON] , на роботі на посаді першого заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві., тобто про задоволення позовних вимог немайнового характеру. Враховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору, то вказаний судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Загалом з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 483,21 грн. Щодо відшкодування судових витрат понесених позивачем у справі суд зауважує, що відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, щодо закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного суду викладеної у Постанові від 02 вересня 2020 року у справі 329/766/18. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених Позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано до суду копію акту №3 приймання-передачі правничої допомоги від 17.11.2020 року, копію акту №4 приймання передачі правничої допомоги від 04.02.2021, копію рахунку №17/11 від 17.11.2020 року на оплату гонорару, копію рахунку № 05/02 від 05.02.2021 року на оплату гонорару, копію квитанції № 77054939 від 05.02.2021р., копію квитанції № 030510004 від 05.02.2021р., копію квитанції № 77285902 від 06.02.2021р., а тому вимога щодо стягнення з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в м. Києві на користь [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 27 364,50 грн (двадцять сім тисяч триста шістдесят чотири тисячі гривень 50 коп.) є такою, що підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. На підставі ст.ст. 11, 15, 16 ЦК України, Загальної декларації прав людини, Конституції України, ст.ст. 1, 41, 147-1, 148, 149, 235 КЗпП України, Конвенції Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»,

Outcome: approved