Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

21.03.2019 року [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Міністерства інфраструктури України, Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що з вересня 2010 року він працював начальником ДП «Миколаївський морський торгівельний порт», а з 16.10.2013 року працював начальником Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (далі Миколаївська філія ДП «АМПУ»). Відповідно до наказу від 21.05.2015 року №82-О його було звільнено з посади начальника Миколаївської філії ДП «АМПУ» на підставі п.3 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з систематичним невиконання обов`язків. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.10.2015 року частково задоволено позов позивача до Міністерства інфраструктури України про скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності і звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зазначеним судовим рішенням визнано незаконним та скасовано наказ №10-О від 03.02.2015 року про притягнення [PERSON] дисциплінарної відповідальності, поновлено [PERSON] на роботі а Миколаївській філії ДП «АМПУ» на посаді начальника філії ДП «Адміністрація морських портів України» з 18.08.2015 р., в задоволенні вимог щодо стягнення кошів за час вимушеного прогулу відмовлено. На виконання судового рішення 20.10.2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист щодо поновлення [PERSON] на роботі. 09.11.2015 року головним державним виконавцем відкрито виконавче провадження. 24.11.2015 року наказом Міністерства інфраструктури України №213-О поновлено [PERSON] на роботі на посаді начальника Миколаївській філії ДП «АМПУ». Проте рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25.12.2015 року вищевказане рішення Заводського районного суду м. Миколаєва в частині поновлення [PERSON] на роботі було скасоване та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову, після чого Міністерство інфраструктури України своїм наказом від 16.01.2016 року скасувало наказ від 24.11.2015 року в частині поновлення [PERSON] на роботі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.06.2016 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25.12.2015 року скасовано в частині відмови в поновленні [PERSON] на роботі та залишено в силі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.10.2015 року в цій частині. Таким чином, 15.06.2016 року набуло законної сили рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.10.2015 року, яким [PERSON] поновлено на роботі на посаді начальника Миколаївській філії ДП «АМПУ». Так, рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва відмовлено позивачу у задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки розпорядником коштів є ДП «АМПУ», тому Міністерство інфраструктури України є неналежним відповідачем. 22.02.2019 року позивач отримав лист Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" від 21.02.2019, в якому повідомлено позивача про поновлення його на роботі. Також 22.02.2019 року позивач отримав лист Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" та копію наказу від 21.02.2019 року №10-О, з якого вбачається, що позивача звільнено в зв`язку з припиненням повноважень на підставі п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП. Крім того, 26.02.2019 року позивач отримав супровідний лист Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" та копію наказу, згідно якого позивача поновлено з 20.02.2019 року на посаді начальника Миколаївської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України". Позивач вважає, що наказ від 21.02.2019 року №10-О є незаконним та підлягає скасуванню, з тих підстав, що відповідач видавши наказ про припинення повноважень позивача та звільнивши його з посади діяв в порядку та у спосіб, не передбачений чинним законодавством України, оскільки звільнення за п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України застосовується до посадових осіб господарських товариств. Крім того, позивач звільнений під час хвороби, про яку було повідомлено відповідача, тому звільнення позивача є незаконним та на його користь з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, викладених у позові та просив про їх задоволення. Представники відповідачів Гаврилко О.О., Громова О.С., Обуховська Р.В., в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнали, заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що оскаржуваний наказ видано в межах повноважень, на підставі та у спосіб, визначений чинним законодавством України. Також зазначили, що позивачем не доведено обставин його непрацездатності та не можливості виконувати роботу в день видачі наказу про звільнення, просили в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 25.04.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», згідно змісту якого відповідач вважає позовну заяву щодо скасування та визнання незаконним наказу №10-О від 21.02.2019 року необґрунтованою, так як позивача звільнено на законних підставах згідно п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП, відповідно до вимог трудового законодавства та без порушень прав позивача. 11.05.2019 року на адресу суду надійшов відзив відповідача Міністерства інфраструктури України на позовну заяву, згідно змісту якого відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що твердження позивача про незаконність оскаржуваного наказу не ґрунтуються на чинному законодавстві, не підтверджені належними та допустимими доказами, а позовні вимоги про його скасування є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, встановивши обставини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Наказом №114-О від 12.06.2014 року Міністерства інфраструктури України з 14.06.2013 року [PERSON] призначений виконуючим обов`язки начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських потів України». Наказом №200-О від 15.07.2014 року Міністерства інфраструктури України з 16.07.2013 року [PERSON] призначений на посаду начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських потів України». Наказом Міністра інфраструктури України від 21.05.2015 року № 82-о [PERSON] звільнено з посади начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських потів України» на підставі п.3 ст.40 КЗпП України у зв`язку з систематичним невиконанням обов`язків. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.10.2015 року позов [PERSON] до Міністерства інфраструктури України, третьої особи - державного підприємства Адміністрація морських портів України, Миколаївської державного підприємства Адміністрація морських портів України про скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності і звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково, визнано незаконним та скасовано наказ №10-О від 03.02.2015 року про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, поновлено [PERSON] на роботі в Миколаївській філії ДП «АМПУ» на посаді начальника філії ДП «Адміністрація морських портів України» з 18.08.2015 року. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25.12.2015 року вищевказане рішення Заводського районного суду м. Миколаєва в частині поновлення [PERSON] на роботі було скасоване та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову, а Міністерство інфраструктури України своїм наказом від 16.01.2016 року скасувало наказ від 24.11.2015 року в частині поновлення [PERSON] на роботі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.06.2016 року рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25.12.2015 року скасовано в частині відмови в поновленні [PERSON] на роботі та залишено в силі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.10.2015 року в цій частині. Наказом в.о. міністра Міністерства інфраструктури України В.Довгань № 9-О від 20.02.2019 року [PERSON] поновлено на роботі з 20.02.2019 року на посаді начальника Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрації Миколаївського морського порту), про що [PERSON] направлено лист від 20.02.2019 року. А наказом в.о. міністра Міністерства інфраструктури України В.Довгань № 10-О від 21.02.2019 року припинено повноваження [PERSON] на посаді начальника Миколаївської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрації Миколаївського морського порту), звільнивши його 21.02.2019 року відповідно до п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, про що позивачу направлено лист від 21.02.2019 року. Підставою до звільнення у наказі зазначено п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, подання в.о. Голови державного підприємства "Адміністрація морських портів України". Як зазначено у позовній заяві вищезазначені накази позивач отримав поштою 22.02.2019 року. Пунктом 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України, визначено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бут розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб. Зазначену норму ч.1 ст. 41 КЗпП України було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13.05.2014 року, метою прийняття якого було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. При цьому, оскільки цим Законом були внесені зміни, в тому числі до ГК України та Закону України «Про акціонерні товариства», суд вважає, що положення п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України поширюються на посадових осіб господарських товариств, які є спеціальними суб`єктами і тому саме до них може бути застосована вказана норма. Тобто, звільнити на підставі п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України можливо лише керівника господарського товариства. Аналогічний висновок міститься й в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.09.2017 року по справі №711/9140/15-ц. Таким чином, враховуючи те, що п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України застосовується до посадових осіб господарських товариств, яким не є Миколаївська філія державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (адміністрації Миколаївського морського порту), оскільки останнє створене та функціонує у формі філії державного підприємства, а начальник філії державного підприємства не є спеціальним суб`єктом, щодо якого може бути застосована вказана норма, звільнення позивача на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України є неправомірним, у зв`язку з чим наказ про звільнення позивача підлягає скасуванню, а позивач має бути поновлений на роботі. Також судом встановлено, що з 18.02.2019 року [PERSON] фактично не перебував на роботі, оскільки за станом здоров`я знаходився на лікуванні, що підтверджується зворотнім повідомленням міської лікарні №3. 22.02.2020 року позивачем до державного підприємства "Адміністрація морських портів України" та міністра інфраструктури України [PERSON] направлено повідомлення про те, що на теперішній час він знаходиться на лікуванні, приступити до виконання обов`язків начальника МФ ДП «АМПУ (адміністрація Миколаївського МП)» не уявляється можливим. Також позивач у листі зазначив, що по закінченню лікування він готовий приступити до виконання своїх обов`язків, про що він доповість додатково. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, яка визначає додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Згідно ч. 3 цієї статті, розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України, - не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», - правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП ( 322-08 ) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Згідно з пунктом 1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 9 квітня 2008 року № 189, непрацездатність (утрата непрацездатності) - це стан здоров`я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров`я. Отже, факт тимчасової непрацездатності працівника через хворобу унеможливлює виконання ним своїх трудових обов`язків з поважних причин і на законних підставах звільняє його від їх виконання та відповідальності за їх невиконання. Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частини другої статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно ст. 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника, тому суд приходить до переконання щодо неправомірності наказу Міністерства інфраструктури України №10-О від 21.02.2019 року «Про керівника Миколаївської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрації Миколаївського морського порту)», в зв`язку з чим він підлягає скасуванню. В частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи. При цьому, при обчисленні розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу суд виходить з п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати визначений\~Постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Як вбачається із довідки МФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Миколаївського МП) Таб №1 розмір середньоденного заробітку позивача за період з 01.12.2018 року по 01.01.2019 року становить 2569,27 грн. Середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто за період з 21.02.2019 року по 03.03.2020 року включно (257 робочих днів) буде становити 660302,39 грн., виходячи з розрахунку: 2569,27 грн. х 257 робочих днів. Таким чином, стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 660302,39 грн. за мінусом загальнообов`язкових податків та зборів, що стягуються з нарахованої заробітної плати. \~ \~ \~ \~Крім того, відповідно до ч. 1\~ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Враховуючи те, що позивач був звільнений від сплати судового збору, його, згідно ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача Державного підприємства «Адміністрація морських портів України». На підставі викладеного,

Outcome: approved