Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-30 00:00:00

Позивач у позовній заяві, із врахуванням зміни предмету позову в порядку ч.3 ст.49 ЦПК України, просила зобов`язати відповідача повернути холодильник "Самсунг" в кімнату 1-5 згідно техпаспорту на будинок по [ADDRESS] і стягнути з нього 4125,00 гривень заподіяної матеріальної шкоди. Вимоги обґрунтувала тим, що є власником 95/216 частки житлового будинку за вищевказаною адресою. Інша 121/216 частина будинку належить відповідачу. Рішенням суду від 04.06.2018 року їй у користування виділено кімнату 1-5. У зв`язку із перебуванням за межами Волинської області кімнату вона закрила на замок, а нагляд за нею довірила [PERSON] 14.07.2018 року остання приїхала до будинку і у присутності дружини відповідача [PERSON] виявила зламані замок і двері до цієї кімнати, а в самій кімнаті - безлад і відсутність холодильника. В подальшому холодильник виявила у кімнаті, якою користується відповідач і його дружина. По даному факту [PERSON] звернулась в правоохоронні органи. На прохання навести порядок в кімнаті, полагодити двері, встановити замок і повернути холодильник [PERSON] жодних дій не вчиняла. Після звернення до суду за захистом порушених прав з`ясувалось, що ці неправомірні дії були вчинені чоловіком [PERSON] - відповідачем [PERSON] Його мотивація таких своїх дій необхідністю пройти до своєї кімнати не відповідає дійсності, оскільки кожна житлова кімната в будинку має окремий вхід, а судовим рішенням від 27.11.2015 року встановлено, що в кімнату 1-5 входять виключно з кухні 1-6, дверима між кімнатами 1-4 та 1-5 ніхто не користується. Уже під час перебування позову на розгляді суду вона за власні кошти придбала і замінила пошкоджені двері, вартість яких становить 4 125,00 гривень. В добровільному порядку відповідач відшкодовувати шкоду не бажає, тому захищати свої права змушена у судовому порядку. Відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву. У ньому заперечив неправомірність своїх дій з тих підстав, що позивач до вступу рішення суду від 21.05.2018 року в законну силу не вправі була розпоряджатися кімнатою 1-5 на власний розсуд, закривати її на замок і переносити до неї речі домашнього побуту, у тому числі холодильник. Приїхавши 09.06.2018 року з Республіки Польща, був змушений зламати замок в кімнату 1-5, щоб через кухню потрапити у виділену йому в користування кімнату. Холодильник був придбаний батьками, а оскільки він разом з ними проживав однією сім`єю з дня народження і до їх смерті, має переважне право перед іншими спадкоємцями на виділ в натурі предметів домашньої обстановки. Позивач такого права не має, оскільки не проживала зі спадкодавцем постійно упродовж останнього року до відкриття спадщини. Попри це, вона забрала собі майно домашнього вжитку на значно більшу суму, ніж вартість холодильника. Однак це є окремим цивільно-правовим спором, який підлягає вирішенню в порядку ст.ст.1278, 1279 ЦК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала і пояснила, що після ухвалення судом рішення від 21.05.2018 року звільнила раніше виділену їй кімнату, а свої речі перенесла у виділену цим рішенням суду кімнату 1-5. У зв`язку із поїздкою 05.06.2018 року і ухваленим рішенням двері до цієї кімнати закрила на замок. Двері до кімнати відповідача закривались на навісний замок і легко відкривались, тому потреби ламати двері до її кімнати у нього не було. Холодильник був придбаний усіма дітьми для батьків. При цьому відповідач має старий холодильник і морозильну камеру. Заходів для добровільного врегулювання спору не вживала через відсутність відповідача та фактичну неприязність відносин між ними. Представник позивача [PERSON] позов підтримала. Пояснила, що потреби пошкоджувати двері в кімнату 1-5 у відповідача не було, оскільки до його кімнати 1-4 є окремий вхід. Неправомірність дій відповідача виявилась у пошкодженні дверей, дверного отвору та виносі холодильника. Щоб закривати кімнату, позивач була вимушена демонтувати старі двері і встановити нові. Просила позов задовольнити. Відповідач позов не визнав з наведених у відзиві підстав. Окрім цього пояснив, що будинок має три житлові кімнати: кімнатою 1-3 користувалась відповідач, кімнатою 1-4 - він з дружиною, в кімнаті 1-5 жив батько. Після смерті батька позивач перебувала у від`їзді. У цей період він розпочав ремонт у своїй кімнаті 1-4, а оскільки була зима - відкрив двері між його кімнатою і кімнатою 1-5, де була грубка, і у зв`язку із ремонтом жив у цій кімнаті. У кімнату 1-4 ходили через кухню 1-6 та кімнату 1-5 , коридором 1-7 не користувались. Коли від`їжджав в Республіку Польща на роботу, позивача в будинку не було. Після приїзду 09.06.2018 року двері у кімнату 1-5 уже були закриті на замок. Дружини дома не було, оскільки вона поїхала до рідні. Ключів до цих дверей і до дверей в свою кімнату 1-4 з коридору 1-7 у нього з собою не було, були лише ключі до дверей, що між кімнатами 1-4 та 1-5. Тому, щоб потрапити до своєї кімнати, вимушений був зламати замок до дверей, що між кухнею 1-6 та кімнатою 1-5. Цей замок йому було легше зламати, а ніж до дверей, що між коридором 1-7 і його кімнатою 1-4, які мали два замки (навісний та врізний) і розташовані углиб кімнати. На той час він уже знав, що кімната 1-5 виділена позивачу, однак йшов через цю кімнату, оскільки рішення суду законної сили ще не набрало. Двері до кімнати 1-5 планував полагодити, а саме замінити їх дверима з кімнати 1-3, оскільки усі двері в будинку є однаковими. Проте цього не встиг зробити, так як перебував в Республіці Польща на роботі. Холодильник позивачу не належить, він був придбаний за материні кошти і потреби у його використанні за призначенням у позивача немає. Просив відмовити у задоволенні позову. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. На підставі Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 31.05.2019 року встановлено, що житловий будинок по [ADDRESS] належить сторонам по справі на праві спільної часткової власності. Позивачу [PERSON] належить 95/216 частки (57/216 - на підставі свідоцтва про право на спадщину, 4/108 - на підставі договору дарування, 5/36 - на підставі рішення суду від 09.10.2014 року), відповідачу [PERSON] - 121/216 частки (19/216 - на підставі свідоцтва про право на спадщину, 17/36 - на підставі рішення суду від 09.10.2014 року). Відповідно до довідок Машівської сільської ради Любомльського району від 23.10.2018 року та від 31.10.2018 року відповідач проживає і зареєстрований у цьому будинку з дня народження по теперішній час; місце проживання позивача на території сільської ради не зареєстроване. Згідно із копією технічного паспорту цей будинок складається із наступних приміщень: 1-1, 1-7 - коридори, 1-3, 1-4, 1-5 - кімнати, 1-6 - кухня, 1-2 - кладова. Із коридору 1-7 наявні окремі входи в кімнати 1-3, 1-4 та в кухню 1-6. У кімнату 1-5 вхід із кухні 1-6. Також наявний вхід між кімнатами 1-5 та 1-4. Рішенням Любомльського районного суду від 27.11.2015 року, яке набрало законної сили 15.01.2016 року, між сторонами був встановлений порядок користування будинком: позивачу у користування виділено кімнату 1-3, відповідачу - 1-4. У спільному користуванні залишено кухню 1-6, коридор 1-7, кладову 1-2, веранду 1-1 та господарські споруди. На момент ухвалення цього рішення в кімнаті 1-5 проживав батько сторін і спору з приводу користування цією кімнатою між сторонами на той час не було. На підставі довідки Машівської сільської ради Любомльського району від 31.10.2018 року встановлено, що [INFO] батько сторін [PERSON] помер. Його частка у будинку як спадкове майно складала 19/54. До дня смерті разом із ним проживав син - відповідач [PERSON] і невістка [PERSON] Частка батька у будинку була успадкована і оформлена у встановленому порядку сторонами по справі. Рішенням Любомльського районного суду від 21.05.2018 року позивачу у користування виділено кімнату 1-5, відповідачу - кімнати №1-3 та №1-4. Решта приміщень в будинку та господарські споруди залишені у спільному користуванні. Дане рішення вступило в законну силу 21.06.2018 року. Із повідомлення Любомльського відділу поліції від 17.07.2018 року та рапорту чергового від 14.07.2018 року встановлено, що 14.07.2018 року [PERSON] звернулась в Любомльський відділ поліції з приводу конфлікту з родичами - безладу в кімнаті, яка дісталась у спадок. За результатами проведеної перевірки працівниками поліції з [PERSON] проведено бесіду профілактичного характеру. З доданих до позову фотографій вбачається пошкодження дверей. Відповідно до виданої приватним підприємцем [PERSON] накладної від 29.11.2018 року за №125 позивач [PERSON] придбала у нього міжкімнатні двері "90 см" за 4125,00 гривень. Згідно із наявними штампами у паспорті громадянина України для виїзду за кордон серії [NUMBER] відповідач [PERSON] в`їхав на територію Польщі 05.04.2018 року, виїхав - 09.06.2018 року; знову в`їхав - 24.06.2018 року, виїхав з Польщі - 29.09.2018 року. Отже, на підставі пояснень сторін і досліджених письмових доказів судом встановлено, що до 21.06.2018 року, тобто дати набрання рішенням суду від 21.05.2018 року законної сили, між сторонами діяв встановлений порядок користування житловими приміщеннями в будинку згідно рішення суду від 27.11.2015 року, за яким позивач користувалась кімнатою [NUMBER] , відповідач - кімнатою 1-4. Після смерті батька і оформлення після нього спадкової частки у будинку 19/54 (позивачем - 57/216, відповідач - 19/216 частки) сторони набули рівних прав як власники спільної часткової власності по відношенні до кімнати 1-5. Позивач в судовому засіданні не заперечила своєї відсутності у будинку на момент від`їзду відповідача в Республіку Польща 05.04.2018 року, а також відсутності відповідача на момент свого від`їзду 05.06.2018 року за межі області. Водночас, посилаючись на існування судового рішення від 21.05.2018 року, підтвердила те, що під час свого від`їзду закрила кімнату 1-5 на замок. Відповідач, не заперечуючи факту злому дверей у цю кімнату саме ним, вказав, що ці події мали місце 09.06.2018 року по його приїзду з Республіки Польща, а не 14.07.2018 року, на що вказує позивач. З огляду на документальне підтвердження таких пояснень відповідача його закордонним паспортом у суду відсутні підстави не приймати їх до уваги, тому дану обставину суд вважає доведеною. Сторона позивача зі своєї сторони такі доводи відповідача не спростувала, а факт цих подій саме 14.07.2018 року належними і допустимими доказами не підтвердила. Даючи оцінку зверненню громадянки [PERSON] до поліції 14.07.2018 року, суд вважає, що даний факт свідчить лише про виявлення останньою злому дверей у цей день, а не вчинення самого пошкодження цього дня. Доказів про стан дверей у період з 09.06.2018 року по 13.07.2018 року суду не надано. Частиною 1 статті 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Таким чином, враховуючи вимоги даної норми та встановлені фактичні обставини, суд встановив підстави вважати, що позивач до вступу в законну силу рішення суду від 21.05.2018 року на власний розсуд, без відома і згоди відповідача як іншого співвласника, а відтак без достатньої правової підстави самостійно закрила двері до кімнати 1-5 на замок, тим самим обмежила існуючі на той час у відповідача права співвласника щодо володіння і користування цією кімнатою. При цьому відповідач в судовому засіданні вказав на відсутність у нього ключів до дверей із кухні 1-6 в кімнату 1-5 і цієї обставини позивач не спростувала. Загальні підстави для відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України. Частиною першою даної норми передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У частині другій вказаної норми встановлено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже, дане законодавче положення встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, а це означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин). Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є правовою підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Судом встановлено, що при від`їзді відповідача до Республіки Польща 05.04.2018 року позивача в будинку не було (перебувала у від`їзді). Після смерті батька у відсутності позивача у зв`язку із ремонтом виділеної йому у користування кімнати 1-4 відповідач користувався кімнатою 1-5, через яку з кухні 1-6 заходили в кімнату 1-4. Дверима у цю кімнату з коридору 1-7 на той час не користувались. Ці двері були закриті на два замки. Повернувшись додому 09.06.2018 року він не міг потрапити до кімнати 1-4. Дружини у цей час дома не було. У нього були ключі лише від дверей, що між його кімнатою 1-4 і кімнатою 1-5. Ключів до дверей між коридором 1-7 і його кімнатою 1-4 у нього при собі не було. Також він не мав ключів до дверей між кухнею 1-6 і кімнатою 1-5. За викладених обставин відповідач не міг потрапити ні у виділену йому кімнату рішенням суду від 15.01.2016 року, ні у кімнату 1-5, на яку на той час мав аналогічні права, що й позивач. Враховуючи розташування дверей між коридором 1-7 і його кімнатою 1-4 "вглиб", вимушений був пошкодити двері, що між кухнею 1-6 і кімнатою 1-5, з якої до дверей у свою кімнату мав ключі. Наведене відповідачем розташування дверей з коридору 1/7 в кімнату 1-4 позивач в судовому засіданні не заперечувала і не спростувала. З огляду на такі фактичні обставини справи суд вважає, що дії відповідача по злому дверей були вимушеними і зумовленими об`єктивними чинниками, наявність яких безпосередньо пов`язана і мала місце внаслідок дій позивача, а саме - самовільного закриття кімнати 1-5 на замок. Згідно із ст.1171 ЦК України шкода, завдана особі у зв`язку із вчиненням дій, спрямованих на усунення небезпеки, що загрожувала цивільним правам чи інтересам іншої фізичної або юридичної особи, якщо цю небезпеку за даних умов не можна було усунути іншими засобами (крайня необхідність), відшкодовується особою, яка її завдала. Особа, яка відшкодувала шкоду, має право пред`явити зворотну вимогу до особи, в інтересах якої вона діяла. Враховуючи обставини, за яких було завдано шкоди у стані крайньої необхідності, суд може покласти обов`язок її відшкодування на особу, в інтересах якої діяла особа, яка завдала шкоди, або зобов`язати кожного з них відшкодувати шкоду в певній частці або звільнити їх від відшкодування шкоди частково або в повному обсязі. Зважаючи на винну поведінку позивача та з`ясовані обставини справи, суд вважає встановленими підстави для звільнення відповідача від відшкодування вартості пошкоджених дверей, що сталось через перебування відповідача в стані крайньої необхідності. Не дочекавшись дати набрання законної сили судовим рішенням, позивач порушила право відповідача як співвласника будинку як на користування спільним майном, так і на доступ до частини будинку, що був йому виділений у користування судовим рішенням. Щодо вимоги про повернення холодильника "Самсунг" суд дійшов наступного висновку. На підставі пояснень сторін встановлено, що цей холодильник належав їх батькам, а відтак згідно із ст.1218 ЦК України входить до складу спадщини після їх смерті. Рішенням Любомльського районного суду від 21.05.2018 року визначено лише порядок користування приміщеннями житлового будинку. Питання збереження (залишення) у виділених сторонам кімнатах певних предметів домашньої обстановки і вжитку не заявлялось і судом в межах даної справи не розглядалось. Отже, з врахуванням того, що позивач не є власником холодильника і не володіє ним на іншій правовій підставі, вважати її право порушеним і таким, що підлягає захисту, немає підстав. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд погоджується з викладеними у відзиві доводами відповідача про те, що спір за холодильник має характер спадкових правовідносин і підлягає вирішенню в порядку ст.ст.1278, 1279 ЦК України. Проте із цих підстав позивач позовних вимог не заявляла, а суд в силу ч.1 ст.13 ЦПК України позбавлений права виходити за межі пред`явленого позову. Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. У зв`язку із таким рішенням згідно із вимогами ст.141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати у виді судового збору і правничої допомоги відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed