Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

12 листопада 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Володимир-Волинського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України м. Львів про визнання протиправним та скасування висновку, зобов`язання вчинити певні дії. В позовній заяві покликається на ту обставину, що вона прагне відновити та зберегти своє етнічне польське походження. ЇЇ батько, [PERSON] , був поляком за національністю, у зв`язку з цим був охрещений в римо-католицькій парафії, сповідував римо-католицьку віру, дотримувався традицій своєї національності та завжди рахував себе частиною польської спільноти, польського суспільства. Також його батьки були поляками, що було встановлено рішенням Володимир-Волинським міським судом Волинської області від 27 жовтня 2010 року та підтверджується письмовими поясненнями свідків, довідкою № 20/08/1 від 20.08.2010 року виданою Жидичинською сільською радою Ківерцівського району Волинської області, а також дані обставини підтверджуються архівною довідкою від 19.10.2010 року № 1967/01-20. З тих підстав вона звернулася із заявою до Володимир-Волинського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, щодо внесення змін до актового запису про народження № 15 від 23.05.1967 року, складеного Жидичівською сільською радою Ківерцівського району Волинської області, змінити національність батька з «українець» на « поляк ». Вказує, що нею для відповідача було надані всі документи, які підтверджували те, що її батько за національністю «поляк», але працівники Володимир-Волинського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відмовилися приймати дані докази та документи, мотивуючи це тим, що вони їм не потрібні. Згодом, на її звернення, 24. 04. 2020 року позивач отримала висновок-відмову від начальника Володимир-Волинського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), яка повідомила, що не може внести зміни до актового запису про народження. Звертає увагу на ту обставину, що вона є членом «Товариства польської культури на Волині», а її діти мають «Карту побиту» у Республіці Польщі. На думку позивача, вказана відмова порушує її конституційні права та охоронювані законом інтереси, у зв`язку з чим вона звернулася до Волинського окружного адміністративного суду, однак ухвалою даного суду від 27 липня 2020 року їй було відмовлено у відкритті провадження. Не погоджуючись із даним висновком суду, вона змушена була оскаржувати дану ухвалу у Восьмому апеляційному адміністративному суді. 15.10.2020 року постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду було прийнято залишити її апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 27 липня 2020 - без змін. Суд у своїх рішеннях мотивував відмову у відкритті провадження тим, що вона, звертаючись до органу реєстрації актів цивільного стану з заявою, мала намір вирішити питання про внесення змін в уже існуючий актовий запис, а відтак спір у цій справі не має ознак публічно-правового спору та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. З урахуванням викладеного, за сутністю спору дана справа підлягає розгляду місцевому загальному суду в порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом. Виходячи із вищевикладеного, змушена звертатися до місцевого суду в порядку ЦПК України. Просить визнати протиправним та скасувати висновок- відмову від 24. 04. 2020 року Володимир-Волинського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерство юстиції щодо внесення змін до актового запису про народження № 15 від 23.05.1967 року, складеного Жидичівською сільською радою Ківерцівського району Волинської області, відносно зміни графи національність батька з «українець» на « поляк » та зобов`язати Володимир-Волинський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерство юстиції внести зміни до актового запису про народження [PERSON] № 15 від 23.05.1967 року, складеного Жидичівською сільською радою Ківерцівського району Волинської області, із зміною в графі національність батька з «українець» на " поляк ". Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13 листопада 2020 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 01 грудня 2020 року закрито підготовче провадження. В судове засідання сторони по справі не з`явились, від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Відповідач свого представника для участі у розгляді справи до суду не направив, відзиву на позов не подав. Просить взяти до уваги висновок-відмову, наявний у справі. Дослідивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, з наступних підстав. За змістом ст. ст. 3-4, 213-215 ЦПК України судовому захисту шляхом задоволення позову підлягають наявні в особи, яка звернулася до суду, права, свободи чи інтереси, що порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 5, 6 вказаної норми Закону визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що батько позивача - [PERSON] , був поляком за національністю, у зв`язку з цим був охрещений в римо-католицькій парафії, сповідував римо-католицьку віру, дотримувався традицій своєї національності та завжди рахував себе частиною польської спільноти, польського суспільства. Також його батьки були поляками, що було встановлено рішенням Володимир-Волинським міським судом Волинської області від 27 жовтня 2010 року та підтверджується письмовими поясненнями свідків, довідкою № 20/08/1 від 20.08.2010 року виданою Жидичинською сільською радою Ківерцівського району Волинської області, а також дані обставини підтверджуються архівною довідкою від 19.10.2010 року № 1967/01-20. Наявними у справі копіями членського квитка стверджується, що позивач є членом «Товариства польської культури на Волині», а копіями документів її дітей - [PERSON] та [PERSON] стверджується, що вони мають « КARTU POBYTU » у Республіці Польщі. З метою відновити та зберегти своє етнічне польське походження, позивач звернулася із заявою до Володимир-Волинського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, щодо внесення змін до актового запису про народження № 15 від 23.05.1967 року, складеного Жидичівською сільською радою Ківерцівського району Волинської області, змінити національність батька з «українець» на « поляк ». 24. 04. 2020 року позивач отримала висновок-відмову від начальника Володимир-Волинського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), яким її повідомлено про неможливість внесення зміни до актового запису про народження та рекомендовано звернутись до суду для вирішення цього питання. Судом встановлено також, що позивач з аналогічним позовом в порядку адміністративного судочинства звернулася до Волинського окружного адміністративного суду, однак ухвалою даного суду від 27 липня 2020 року їй було відмовлено у відкритті провадження. Не погоджуючись із даним висновком суду, вона змушена була оскаржувати дану ухвалу у Восьмому апеляційному адміністративному суді. 15.10.2020 року постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду було прийнято залишити її апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 27 липня 2020 - без змін. Суд у своїх рішеннях мотивував відмову у відкритті провадження тим, що вона, звертаючись до органу реєстрації актів цивільного стану з заявою, мала намір вирішити питання про внесення змін в уже існуючий актовий запис, а відтак спір у цій справі не має ознак публічно-правового спору та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Згідно з ч.1 ст.32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються. З урахуванням викладеного, за сутністю публічно-правового спору, дана справа підлягає розгляду місцевому загальному суду в порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом. Відповідно до статті 3 Конституції України кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Статтею 3 Закону України "Про національні меншини в Україні" від 25.06.1992 №2494-XII (далі - Закон України "Про національні меншини в Україні") визначено, що до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Відповідно до статті 4 Закону України "Про національні меншини в Україні" відносини, які виникають з приводу реалізації громадянами України прав і свобод, пов`язаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України. Згідно зі статтею 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язаі діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до приписів частини другої статті 300 Цивільного кодексу України фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. За змістом статей 11, 18 Закону України "Про національні меншини в Україні" громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Будь-яке пряме чи непряме обмеження прав і свобод громадян за національною ознакою забороняється й карається законом. Статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин, ратифікованої Законом України від 09 грудня 1997 року №703/97-ВР передбачено, що кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Чинне законодавство України не містить визначення поняття "національність". В загальновідомому мовному вжитку "національність" - це приналежність особи до нації, держави або народу. Іншими словами під національністю розуміють приналежність людини до певної національної, етнічної групи, що включає спільність мови, історії, культури і традицій. Спірні правовідносини виникли у зв`язку з тим, що у позивача є потреба в офіційному підтвердженні в офіційному документі, виданому органом державної влади України, факту своєї належності до національності "полька", яка визначається в залежності від національності батьків. Суд вважає, що національність - це питання самоідентифікації людини, що є більше суб`єктивною категорією самосприйняття, а не об`єктивним показником, яким є громадянство. Якщо позивач має бажання самоідентифікувати себе як "полька", то немає жодних правових підстав їй у цьому перешкоджати, оскільки це порушує положення Конституції України. Чинне законодавство України не містить вимог про внесення в паспорт громадянина України, у свідоцтво про народження, у свідоцтво про шлюб чи в інші документи відомостей про національність. Втім, відсутність нормативно-правових актів, які встановлюють порядок зміни відомостей про національність в актових записах, не може бути підставою для відмови у позові, оскільки саме Держава повинна забезпечити видання таких нормативно-правових актів. Більш того, таке право позивача прямо гарантоване статтею 11 Закону України "Про національні меншини в Україні". Відповідно до пункту 2.13 Правил, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є: 2.13.2 - постанова адміністративного суду. Згідно із пунктом 2.16.7 Правил, на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. Аналіз вказаних норм свідчить про те, що зміни до актового запису цивільного стану можуть бути внесені, зокрема, на підставі рішення суду про внесення змін в актовий запис цивільного стану, якщо це не суперечить чинному законодавству України. Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права. Згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип належного урядування покладає на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку. Рішенням Європейського суду з прав людини справа "Гарнага проти України" (Заява №20390/07) від 16.05.2013, в аналогічній справі щодо права особи на зміну по-батькові, порядок якого також не був передбачений діючим законодавством, визнано порушення Україною статті 8 Конвенції, оскільки державними органами не було надано жодного обґрунтування позбавлення заявниці її права приймати рішення з цього важливого аспекту її приватного та сімейного життя, і таке обґрунтування не було встановлено жодним іншим способом. Оскільки державні органи не забезпечили балансу відповідних інтересів, про які йдеться, вони не виконали своє позитивне зобов`язання щодо забезпечення права заявниці на повагу до її приватного життя. Отже, визначення належності особи до певної національності є її особистим немайновим правом, яке нерозривно пов`язане з особою. Більш того, таке право гарантоване статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутність нормативно-правових актів, які встановлюють порядок зміни громадянами національності, не може бути підставою для відмови в позові, оскільки саме Держава і повинна забезпечити видання таких нормативно-правових актів. З огляду на вищевказане та з метою не порушення права позивача на вільний вибір та відновлення національності, з урахуванням досліджених доказів, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved