Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з зазначеною позовною заявою, в якій просить стягнути на свою користь з [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 16389,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 3000,00 грн. У судове засідання позивач не з'явився, звернувшись до суду з заявою, у якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить слухати справу за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. У судове засідання відповідач не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, поважні причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надійшло. На підставі ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою , яка її завдала, якщо не доведе, що шкоду завдано не з її вини. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.1989 р. «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» ( зі змінами внесеними згідно Постанови Пленуму Верховного Суду від 03.12.1997 р.). У разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства. Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.1989 р. «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абз.1 п. 2 постанови Пленуму ВСУ №6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 12.06.2015 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі, з тих підстав, що він 12.09.2014 року таємно викрав мобільний телефон марки "Sonу Еricsson Xperia", вартістю 3729,00 грн., що належить [PERSON], 13.10.2014 року таємно викрав фотоапарат марки "Nikon D5100" з об'єктивом марки "Nikon AF-S 18-105", вартістю 5149,00 грн. та картою пам'яті на 32 Гб, вартістю 240,00 грн., що належать [PERSON], 17.01.2015 року викрав з автомобіля марки "Chevrolet aveo", номерний знак [NUMBER], навігатор марки "Ergo GPS 750", вартістю 880,00 грн., що належить потерпілому [PERSON] (а.с. 3-5). Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Як вказує [PERSON], внаслідок неправомірних дій, [PERSON] їй завдана матеріальна шкода, яка полягає у відшкодуванні вартості фотоапарату марки "Nikon D5100" з об'єктивом марки "Nikon AF-S 18-105", яка станом на момент вчинення злочину становила 16389,00 грн., що підтверджується роздруківкою з сайту, та повинна відшкодовуватись відповідачем (а.с. 13). Цивільне законодавство України встановлює два види шкоди, завданої внаслідок порушення цивільних прав особи, а саме майнову і моральну. Поняття майнової і моральної шкоди дається у ст.ст. 22 і 23 ЦК України. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. В зв'язку із цим, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди в розмірі 16389,00 грн.. Щодо вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, яку вона оцінює в 3000,00 грн., зазначену вимогу суд визнає також обґрунтованою та доведеною виходячи з наступного. Статтею 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичні особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Відповідно до ст. 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Оскільки Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 12.06.2015 року встановлено винність [PERSON] у вчиненні злочину, внаслідок чого викрадено майно позивача, суд вважає, що неправомірними діями відповідача позивачу спричинено моральну шкоду, яка полягає в негативних психологічних наслідках, пов'язаних злочином щодо майна позивача та його втрати, погіршенні звичайних життєвих зв'язків та неможливістю здійснювати свою діяльність, яка є джерелом доходу позивача. Сума відшкодування моральної шкоди, визначена позивачем, відповідає обставинам за яких її завдано, мірою вини відповідача, принципам розумності та справедливості. Цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення проти позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати свої процесуальні обов'язки. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позовної заяви. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved