Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], треті особи - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON], Комунальне підприємство "Бюро технічної інвентаризації" Одеської міської ради, про визнання недійсними довіреності, договору дарування, припинення права власності та виселення, вказуючи, що відповідач неправомірно на підставі договору дарування заволоділа нерухомим майном - квартирою [ADDRESS], в той час як спадкодавцем на ім'я позивача ще у 1992 році був складений заповіт. Уточнені позовні вимоги мотивовані тим, що спадкодавець [PERSON], померла [INFO], доводилася родичем позивача [PERSON], а саме тіткою, у 1992 році склала на ім'я позивача заповіт, за умовами якого заповідала [PERSON] спірну квартиру, а в кінці 2011 року, будучи людиною похилого віку та маючи ряд хвороб, з невідомих причин подарувала відповідачеві, шляхом надання спочатку довіреності з правом розпорядження з подальшим укладенням договору дарування, тобто зовсім сторонній особі - [PERSON], належну їй квартиру [ADDRESS]. Зазначена довіреність та договір дарування були укладені, за твердженням позивача, шляхом обману та помилки розуміння [PERSON] правових наслідків угоди. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Представник відповідача позовом не визнав, наголошуючи на його безпідставності. Третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON], стверджував, що посвідчені ним довіреність та договір дарування відповідають вимогам діючого законодавства. Представник третьої особи - Комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації" Одеської міської ради, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, третьої особи - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON], допитавши свідків, дослідивши письмові докази, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Восьмою одеською державною нотаріальною конторою 10.06.1992 року №1-2126, [PERSON] належав об'єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS]. За умовами заповіту, посвідченого 24.09.1992 року державним нотаріусом Восьмої одеської державної нотаріальної контори, [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS] заповіла позивачеві [PERSON], що підтверджується заповітом на а.с. 7. 14.12.2011 року [PERSON] підписала довіреність, за якою уповноважила громадянку [PERSON] подарувати від її імені належну їй квартиру [ADDRESS]. Ця довіреність посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 60). 14.12.2011 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] від імені [PERSON] подарувала відповідачеві [PERSON] зазначену вище спірну квартиру (а.с. 58). [INFO] [PERSON] померла. В судовому засіданні приватний нотаріус [PERSON] пояснив, що 10.12.2011 року за запрошенням [PERSON] він прибув до квартири [ADDRESS], щоб посвідчити довіреність на дарування квартири від імені [PERSON]. Він двічі приїздив додому. Також особисто ним був запрошений лікар-психіатр для встановлення психічного стану [PERSON]. Перевіривши її дієздатність, нотаріус посвідчив довіреність на дарування квартири. Представник відповідача в судовому засіданні стверджував, що спірні довіреність на право розпорядження квартирою та договір дарування були та посвідчені з повним дотриманням вимог діючого законодавства, а дійсне волевиявлення [PERSON] в повній мірі відповідало правовим наслідкам укладених нею угод. Проте з такими доводами в повній мірі погодитися не можна. Так, відповідно до ст.ст. 717-720 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада. Батьки (усиновлювачі), опікуни не мають права дарувати майно дітей, підопічних. Договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За положеннями ст. 229 ч. 1 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона була сусідкою померлої [PERSON] і була з нею у дружніх стосунках з моменту вселення у цей будинок, а саме з 1986 року. Між ними склалися дружні стосунки. Оскільки [PERSON] була самотньою людиною, вони дуже часто спілкувалися з різних питань. Свідок також давно знає позивача [PERSON] - племінницю [PERSON] Вона вказала, що весь час родина [PERSON] піклувалася про [PERSON] У зв'язку з тим, що остання була прикута до ліжка тривалий час, вона потребувала постійної турботи, уваги. Родина [PERSON] постійно була з нею поряд. Крім щоденного відвідування після кожної операції та ускладнень здоров'я [PERSON], з нею постійно проживала у квартирі, щоб завжди бути поруч [PERSON] - жінка її покійного брата. За життя [PERSON] розповідала, що ця квартира належить [PERSON] (тобто позивачеві [PERSON]), так як вона написала на неї заповіт іще 20 років тому. Раділа увазі, турботі та догляду з боку близьких родичів та постійного гарного харчування, яке забезпечувала її племінниця. Про відповідача [PERSON] і, взагалі про її появу, вона нічого не знала. Подруга їй про неї ніколи не розповідала. Про те, що квартира була подарована саме [PERSON], свідок [PERSON] дізналася вже набагато пізніше смерті [PERSON] Про смерть своєї подруги вона також дізналася лише через два місяці. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є жінкою рідного брата [PERSON] - [PERSON]. Життя склалося таким чином, що вони проживали завжди поруч - спочатку в одному будинку, а після його знесення отримали квартири на сусідніх вулицях. Оскільки [PERSON] була самотньою людиною і у неї не було своїх дітей, а також родини, вони завжди підтримували родинні стосунки, турбувалися один про одного. З погіршенням стану здоров'я, а також з проведенням неодноразових операцій, які проводилися за рахунок саме родиною племінниці [PERSON], вона потребувала постійного догляду. Пенсія, яку отримувала [PERSON], не дозволяла їй вести в такому стані повноцінне життя. Усі матеріальні витрати на утриманням своєї тітки взяла позивач [PERSON]. Оскільки позивач була медичним працівником, догляд та купування ліків [PERSON] довіряла саме їй. Двоюрідна сестра - [PERSON] роками не з'являлася у квартирі своєї сестри та не спілкувалася з нею, ніколи не цікавилася її здоров'ям, жодного разу не навідувала її, навіть у лікарні. І спілкуватися з нею [PERSON] не бажала, тому що вони давно посварилися. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона дійсно є двоюрідною сестрою [PERSON]. Восени 2011 року їй зателефонувала двоюрідна сестра та попросила її знайти жінку, яка змогла б за нею доглядати, оскільки її покинули родичі. Стан здоров'я [PERSON] не дозволяв їй особисто наглядати за своєю сестрою і вона звернулася до своєї подруги - [PERSON], яка була робітником центру соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян Суворовського району м. Одеси, в закладі якого знаходилася на обліку [PERSON] Її подруга - [PERSON] одразу запропонувала їй найняти свою невістку - відповідачку [PERSON], яка на той час знаходилася у декретній відпустці і нібито мала можливість доглядати за [PERSON] Оскільки у її сестри не було коштів на оплату послуг за доглядом, було запропоновано [PERSON] скласти договір дарування квартири. Вона особисто викликала нотаріуса до квартири, так як її сестра була прикута до ліжка, де і була посвідчена довіреність. Після укладення договору дарування, як пояснила свідок [PERSON], вона більше свою сестру не навідувала, не дзвонила і не цікавилася тим, чи взагалі за нею доглядає ця жінка, мовляв, їй це не дозволяло здоров'я. Суд звертає увагу на тому, що з пояснень свідка [PERSON] вбачається факт наявності за життя [PERSON] її бажання передати належну їй на праві власності квартиру тій особі, яка буде її доглядати, тобто мала на меті укладення угоди із зовсім іншими ознаками, ніж договір дарування. Необхідно також в даному випадку враховувати причину смерті [PERSON], а саме: гостра судинна хвороба кишок (заворот кишок, який досягається довготривалим голодуванням, інтоксикацією із послідуючим ситним прийомом їжі). Одночасно суд вважає за необхідне зазначити наступне. Договір дарування може бути як реальним, так і консенсуальним. Реальність та консенсуальність договору дарування пов'язані з моментом його укладення, який може співпадати або не співпадати у часі з моментом фактичної передачі майна (дарунка). В першому випадку договір дарування вважається укладеним у момент передачі майна від дарувальника обдаровуваному (реальний договір), в другому - з моменту досягнення згоди сторін (дарувальника та обдарованого) з усіх істотних умов договору (консенсуальний договір). Таким чином, момент укладення договору дарування може не співпадати з переходом права власності на майно (дарунок). В останньому випадку на підставі укладеного договору дарування виникають зобов'язальні правовідносини, змістом яких буде зобов'язання дарувальника у майбутньому передати безоплатно майно у власність обдарованому. Характерною рисою договору дарування є його безоплатність. Договір дарування поряд з договорами купівлі-продажу, поставки, міни, є тим правочином, що спрямований на відчуження певного майна від однієї особи до іншої, проте на відміну від них за договором дарування таке відчуження завжди відбувається на безоплатній основі. Тобто, метою договору дарування є передача власником (дарувальником) свого майна у власність іншої особи (обдарованого) без отримання будь-якої взаємної винагороди (майнового задоволення). У випадку наявності зустрічних зобов'язань обдарованого відносно дарувальника. наприклад, передати майно, надати послугу тощо, договір не визнається даруванням, Мотиви укладення договору дарування можуть бути найрізноманітнішими. Вони не мають значення і не впливають на дійсність договору дарування, якщо договір не містить положень щодо зворотнього обов'язку обдарованого відносно дарувальника. Наведені вище обставини надають підстави зробити висновок про те, що [PERSON] помилилася щодо правових наслідків правочину і це є обставиною, що має істотне значення. Вона неправильно сприймала предмет угоди, яку укладала, що вплинуло на її волевиявлення, при розумінні обставин угоди ніколи б не підписала дану угоду, тим більш з зовсім сторонньою особою. Крім того, в ході судового розгляду достовірно встановлено, що ініціатива надання довіреності з подальшим укладенням договору дарування виходила не від [PERSON], а від її двоюрідної сестри - [PERSON] Те, що [PERSON] помилялася з приводу правових наслідків оформленої довіреності та укладеного від її імені договору дарування свідчить також той факт, що після укладення зазначених правочинів вона продовжувала проживати у спірній квартирі. Заповіт на ім'я позивача [PERSON] вона не скасовувала, що, у свою чергу, додатково підтверджує відсутність намірів [PERSON] дарувати будь-якій особі, тим більше сторонній, своє єдине житло. Стосовно позовних вимог про припинення права власності та виселення, суд вважає їх такими, що задоволенню не підлягають, оскільки правові наслідки недійсності правочину чітко визначені положеннями ст.ст. 215, 216, 229, 236 ЦК України, а обставини дійсного проживання відповідача у спірній квартирі не були доведені стороною позивача, що свідчить про відсутність підстав для виселення такої особи. На підставі викладеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, виходячи із встановленого у судовому засіданні факту доведеності невідповідності вимогам закону укладених спірних правочинів, суд приходить до висновку, що пред'явлені позовні вимоги є обґрунтованими частково та підлягають задоволенню в частині визнання недійсними довіреності, посвідченої 10.12.2011 року від імені [PERSON], а також договору дарування, укладеного 14.12.2011 року, за умовами якого [PERSON] від імені [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар нерухоме майно - квартиру [ADDRESS].

Outcome: partial