Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

Представник [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 02.02..2017 року, просив усунути [PERSON] перешкоди у володінні та розпорядженні квартирою [ADDRESS], шляхом виселення з неї [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з позбавленням права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності. Листом від 03.06.2015 року від ОСББ "Димитрова,19" [PERSON] стало відомо, що крім нього в квартирі зареєстровані та проживають відповідачі, згоду на реєстрацію та вселення яких він, як власник житла не давав. Відповідачі зняті з реєстрації за вказаною адресою. Вказані особи вселились в квартиру без згоди позивача, не є його родичами, своїм проживанням порушують права власності [PERSON] щодо користування, володіння та розпорядження належним йому майном. Представник [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], Херсонської міської ради та публічного акціонерного товариства "Херсонський завод карданних валів" про визнання недійсним ордера ВАТ "Херсонський завод карданних валів" виданого [PERSON] серії ВЖ №135 від 10.11.2009 року на житлове приміщення, а саме: квартиру [ADDRESS] та визнання недійсним приватизаційого свідоцтва на на квартиру [ADDRESS]. Вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тими обставинами, що 10.11.2009 року ПАТ "Херсонський завод карданних валів" видано ордер серії ВЖ №135 [PERSON] на житлове приміщення, а саме: квартиру [ADDRESS]. 08.09.2010 року рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона [PERSON] визнано такою, що втратила право користування вказаною квартирою та разом з малолітньою дитиною [PERSON] знято з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. Відповідач приватизував вказану квартиру. Однак рішенням апеляційного суду Херсонської області від 25.01.2011 року було скасовано рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 08.09.2010 року та в задоволенні позову відмовлено, в зв'язку із зазначеним представник позивача за зустрічним позовом вважає, що [PERSON] та члени її сімї з моменту її первинної реєстрації у квартирі [ADDRESS] мають право проживання та користування зазначеною квартирою, а отже і на момент видачі ордера [PERSON] зазначене житлове приміщення вважалось зайнятим Представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав в повному обсязі, проти зустрічного позову заперечував, надав суду письмові заперечення. Представник [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON] вимоги за зустрічним позовом підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, проти первісного позову заперечував. Представник Херсонської міської ради в судове засідання не з'явився, подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, у вирішенні спору покладався на розсуд суду. Представник публічного акціонерного товариства "Херсонський завод карданних валів" в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі та надав письмові заперечення проти зустрічного позову, первісний позов просив задовольнити. Представник третьої особи органу опіки і піклування в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечувала, зазначила, що задоволення позову порушить права неповнолітніх дітей на користування житлом. Вимоги зустрічного позову підтримала. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом позивачем доведені, обґрунтовані належними доказами та підлягають задоволенню. Натомість вимоги зустрічного позову є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 31.01.2012 року на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. У зазначеній квартирі згідно довідки від 03.06.2015 року, виданої ОСББ "Димитрова, 19" проживають відповідач [PERSON] та її діти [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпоряджатися своїм майном. Частиною 1 ст.321 ЦК України, передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти будь-які дії щодо свого майна, які не суперечать закону. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 150 ЖК Української РСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. На підставі вищезазначеного суд дійшов висновку, що оскільки відповідачами за первісним позовом не підтверджено правомірність вселення до спірної квартири, а отже вони без законних підстав проживають у належній позивачу на праві власності квартирі і тому мають бути виселені, а відповідно не мають права користування квартирою [ADDRESS]. Враховуючи вищенаведене суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню. Суд не приймає до уваги заперечення третьої особи, щодо порушення задоволенням первісного позову прав неповнолітніх дітей на користування житлом, оскільки відповідно до вимог ч. 3 ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що місцем проживання неповнолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] має бути місце проживання їх матері, де вона проживає постійно, переважно або тимчасово. Право користування жилим приміщенням дитини є похідним від права користування житловим приміщенням або права власності на житло батьків. За відсутності такого права у батьків, право користування відсутнє і у малолітніх дітей. Щодо вимог за зустрічним позовом, суд дійшов висновку, що вони не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON], як працівник ПАТ "Херсонський завод карданних валів" отримав ордер №135 від 10.11.2009 року на вселення в квартиру [ADDRESS]. У відповідності до вимог ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Згідно зі ст. 59 ЖК ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Представник [PERSON] в запереченнях на зустрічну позовну заяву просив застосувати позовну давність до вимоги про визнання ордера недійсним. Відповідно до ст. 59 ЖК УРСР та ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність для звернення до суду з вимогою про визнання ордера недійсним становить три роки. Згідно з ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосовує строк позовної давності до вимоги про визнання недійсним ордеру, оскільки на застосуванні такого строку наполягає відповідач за зустрічним позовом. Судом встановлено, що [PERSON] отримав ордер на вселення в квартиру [ADDRESS] 10.09.2009 року, а зустрічну позовну заяву подано до суду 30.06.2016 року, тобто з порушенням трирічного строку звернення до суду. Суд не знаходить підстав для поновлення позивачу за зустрічним позовом строку позовної давності, оскільки суду не надано доказів наявності поважних причин пропуску такого строку. Відповідно до ст. 8 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сімї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 65 ЖК України передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. [PERSON] не є членом сімї [PERSON], згоду на її вселення та реєстрацію у квартирі [ADDRESS] не надавав. Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 12.01.2009 року було усунено перешкоди ВАТ "Херсонський завод карданних валів" в користуванні квартирою [ADDRESS], шляхом зняття з реєстрації [PERSON] та [PERSON] Вказане рішення суду було виконано та на вже вільну квартиру [PERSON] було видано ордер на вселення, на підставі якого він зареєструвався в квартирі, що підтверджується карткою прописки. [PERSON] 31.01.2012 року отримав приватизаційне свідоцтво про право власності на квартиру. Порядок приватизації [PERSON] не був порушений і дотриманий у відповідності до ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду". На момент приватизації квартира [ADDRESS] була вільна. Позивачем за зустрічним позовом суду не надано будь-яких доказів неправомірності дій посадових осіб при видачі ордеру, доказів порушення прав позивача, доказів існування інших обставин, які можуть бути підставами для визнання ордеру недійсним, а тому суд приходить до висновку, що позов в цій частині задоволенню не підлягає. Права громадян України на житло є невідчужуваними та непорушними правами, що гарантуються державою, не можуть бути скасовані, що знайшло своє закріплення в Конституції України. Зокрема, ст. 41 Конституції визначає, що право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. А примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток, на підставі і в порядку, встановлених тільки законом. Порядку реприватизації квартир, тобто механізму добровільного повернення у державну власність приватизованого житлового фонду ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" та іншим нормативно-правовими актами не визначено. Відповідно до п. 5 ст. 5 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" кожен громадянин має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлових чеків або з частковою доплатою один раз, про що робиться відповідний запис в паспорті. Так, у Постанові Кабінету Міністрів України "Про випуск в обіг приватизаційних чеків" від 26.04.1993 р. за №305 було передбачено робити відповідну відмітку органу приватизації державного житлового фонду в паспорт про право на безоплатну приватизацію житла у відповідному для даного громадянина обсязі. Оскільки до цього часу законодавчо не визначено правового механізму повернення житлових чеків їх власникам або відшкодування вартості цих приватизаційних паперів у грошах за умови визнання недійсною приватизацію житла, то її фактичне проведення порушує права громадян. Оскільки визнання недійсним приватизаційного свідоцтво про право власності від 31.01.2012 року на квартиру [ADDRESS], видане Управлінням комунальної власності Херсонської міської ради на ім'я [PERSON], призведе до ситуації, що [PERSON], як наслідок позбавляється права власності на свою частку у квартирі, у тому числі і право на подальшу повторну приватизацію через правову невизначеність, то суд, приходить до висновку, що вказана вимога задоволенню не підлягає. Таким чином, суд вважає у відповідачів відсутнє право користування спірним житловим приміщенням, тому вимоги первісного позову про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відповідачів є обґрунтованими.

Outcome: approved