Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідача у якому просила визнати незаконною відмову Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] від 06 лютого 2017 року за вих. № 476/02-31 та зобов'язати Дев'яту Київську державну нотаріальну контору видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, а саме житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS], зокрема житловий будинок під літ. "А", сарай літ. "Г", погреб літ. "Д", вбиральня літ. "Е", вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4 , - після смерті [PERSON]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона, [PERSON], [INFO], з народження і по теперішній час зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] (додаток № 1). Зазначає, що будинок за даною адресою, був побудований її батьками: [PERSON] та [PERSON]. Мати, [PERSON], померла [INFO]., після неї прийняв спадщину її чоловік, [PERSON], батько позивача, фактично вступивши в управління майном (п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 р.). Батьком позивача, [PERSON] було складено заповіт від 17 лютого 1994 року, посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори, згідно з яким він заповідав належний йому будинок, за адресою, [ADDRESS], з надвірними будівлями та спорудами Позивачу [PERSON], яка є його донькою. [PERSON] помер [INFO]. На даний момент в даному будинку проживає позивач та її донька [PERSON] На будинок було складено технічний паспорт від 10.10.1987 року. Позивачем було прийнято спадщину, оскільки вона фактично вступила в управління та володіння майном, на підставі статті 549 ЦК УРСР 1963 року, в редакції, чинній на момент відкриття спадщини. Також, 01.11.2010 року позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON], але їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, та рекомендовано звернутись до суду для встановлення факту належності померлому [PERSON] спадкового майна. Позивачем було направлено звернення до Міністерства юстиції з приводу законності дій нотаріуса та неможливості видати свідоцтво на спадщину за заповітом. Міністерство юстиції України надало відповідь у Листі № К-224 від 24.05.2013 року, де серед іншого було вказано «Вами не було пропущено строк для прийняття спадщини - ви прийняли спадщину як така, яка фактично вступила в управління та володіння майном, на підставі ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, в редакції, чинній на момент відкриття спадщини.». З огляду на зазначене, [PERSON] звернулась до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом. Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 16.09.2016 року позов було задоволено у повному обсязі. Відповідачами у справі було подано апеляційну скаргу, яку було задоволено частково. Отримавши вищевказані рішення суду, позивач повторно звернулась із заявою про видачу свідоцтва про спадщину за заповітом від 01.02.2017 року за номером 195/02-14 до Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори. Зазначає, що разом із заявою було подано попередній лист нотаріальної контори про рекомендацію звернутись до суду, рішення вищевказаних судів, якими було встановлено факт належності майна спадкодавцю, та лист Міністерства юстиції. 06 лютого 2017 року їй було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії державним нотаріусом Фроловою Аллою Олександрівною за вих. № 476/02-31 від 06 лютого 2017 року. В зазначеній постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії вказано, що [PERSON] було подано заяву про прийняття спадщини за законом. Вважає, що вказані відомості не відповідають дійсності, очевидно нотаріусом було поверхнево вивчено матеріали спадкової справи та помилково відображено зміст заяви. Також, державний нотаріус невірно відображає резолютивну частину рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 16.09.2016 року, що впливає на невірне тлумачення суті рішення. Наголошує на тому, що неможливо погодитись із вищевказаним твердженням державного нотаріуса, оскільки таке повністю суперечить як вимогам чинного законодавства так і обставинам, що викладені у спадковій справі. На підставі викладеного просила позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та представники позивача підтримали позов в повному обсязі та просили його задовольнити з наведених в ньому підстав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви, посилаючись на те, що усі дії, вчиненні відповідачем були законними та відповідали вимогам чинного законодавства. На підставі викладеного просив відмовити в задоволенні позову. Вислухавши думку позивача, його представників, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та матеріали спадкової справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належали на праві власності батькам позивача [PERSON] та [PERSON] Наявність родинних зв'язків підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] Мати, [PERSON], померла [INFO]., що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER]. [PERSON], батько позивача, фактично вступив в управління майном. 17.02.1994 року, [PERSON] було складено заповіт, посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори, згідно з яким він заповідав належний йому будинок, за адресою, [ADDRESS], з надвірними будівлями та спорудами Позивачу [PERSON], яка є його донькою. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER]. 27.09.2010 року позивач звернулась до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, на підставі чого було заведено спадкову справу №859. 01.11.2010 року за вих. № 3927/02-14 державним нотаріусом Бодак О.М. складено лист, відповідно до якого видати зазначене свідоцтво неможливо, оскільки у позивача відсутні право установчі документи на спадкове майно, а саме: свідоцтво про право власності на будинок та було рекомендовано звернутись до суду. Відповідно до листа Головного управління юстиції у м. Києві від 24.05.2013 року вих. № К-224 начальником управління нотаріату було повідомлено позивача, що нею не було пропущено строк для прийняття спадщини та роз'яснено право на звернення до суду. 16.09.2016 року рішенням Солом'янського районного суду м. Києва встановлено факт належності померлій [PERSON] на момент її смерті 11.11.1993 року 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], зокрема житловий будинок під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня під літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON]. Встановлено факт належності померлому [PERSON] на момент його смерті [INFO] цілої частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], зокрема житловий будинок під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4, що складається з 1/2 його частки у спільній сумісній власності та 1/2 частки, що перейшла до нього після смерті його дружини [PERSON]. Встановлено факт включення до спадкового майна померлого [PERSON] житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], зокрема житловий будинок під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4. 26.12.2016 року рішенням Апеляційного суду м. Києва було частково задоволено апеляційну скаргу відповідачів та Рішення Соломянського районного суду м. Києва від 19.09.2016 року скасовано в частині встановлення факту включення до спадкового майна померлого [PERSON] житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], зокрема житловий будинок під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4, в іншій частині рішення залишено без змін. У зв'язку з викладеним, 01.02.2017 року позивач звернулась з повторною завою до Керівника Дев'ятої нотаріальної Київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину та додала копію листа державного нотаріуса Бодак О.М., копію рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16.09.2016 року, копію рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.12.2016 року, копію листа Міністерства юстиції України. 06.02.2017 року державний нотаріус Фролова А.О. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий бущдинок, що знаходиться в [ADDRESS], після смерті її батька [PERSON], який помер [INFO]. Однак, суд не погоджується з зазначеною постановою з огляду на наступне. Суди першої та апеляційної інстанції задовольняючи позовні вимоги, виходили з того, що [PERSON] прийняв спадщину, оскільки він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, проживав з [PERSON] однією сім'єю. Після смерті матері батько позивача продовжував проживати у будинку, сплачував всі необхідні платежі, обробляв землю, ремонтував житловий будинок та господарські будівлі, тобто фактично вступив в управління та володіння майном. Батьком позивача [PERSON], як спадкодавцем, було складено заповіт від 17.02.1994 року, посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори, згідно з яким заповідав належний йому будинок з надвірними будівлями та спорудами позивачу. [PERSON] помер [INFO]. Оскільки [PERSON] проживала разом із померлим, вона є такою, що прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном, на підставі статті 549 ЦК УРСР 1963 року, в редакції чинній на момент відкриття спадщини. Також, судами було встановлено наступні обставини, які мають важливе значення для вирішення даної справи, зокрема: відповідно до технічного паспорту, будівництво житлового будинку завершилось в 1970 році, отже в цей момент діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, і передбачала обов'язкову реєстрацію будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Відповідно до пункту 6 Інструкції не підлягають реєстрації також будинки та домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них адміністративно не приєднані. Отже, на момент завершення будівництва даний житловий будинок знаходився на території села Жуляни, всі дозвільні документи видавались Жулянською сільською радою, а село Жуляни було підпорядковано до міста Києва лише Указом Президії Верховної ради Української РСР від 26 серпня 1988 року. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад, які є особливою формою статистичного обліку, що здійснювалось в Україні (УРСР) із 1979 року. На виконання Постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105, у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права, а записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Також, судами було встановлено, що матері позивача [PERSON] було виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку розміром 0,19 га в селі Жуляни к/х "КОМУНІСТ" Києво-Святошинськогорайону та встановлено її межі, що підтверджується Актом від 22 червня 1957 року. Також, [PERSON] було надано Дозвіл № 786 від 29 червня 1957 року на будівництво житлового будинку за проектом "УКРГИПРОСЕЛЬССТРОЙ" Б-106 з підсобними будівлями, зокрема сарай, погреб, вбиральня, із площею будівництва 108,46 м2. 20 лютого 1958 року на засіданні правління колгоспу "КОМУНІСТ" ще раз підтверджено право [PERSON] на продовження будівництва житлового будинку з надвірними будівлями і спорудам, оскільки будівництво здійснене на 5%, що підтверджується Протоколом № 2 від 20 лютого 1958 року. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до статті 534 ЦК УРСР 1963 року, у редакції чинній на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно до статті 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно до статті 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Встановлено, що позивачем було прийнято спадщину за заповітом після смерті свого батька у відповідності до вищевказаних норм законодавства, що діяли на момент відкриття спадщини, що підтверджується фактичними обставинами, які крім іншого, також встановлені у рішенні Солом'янського районного суду міста Києва від 16.09.2016 року. Відповідно до ст. 69 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Пункт 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, на який посилається державний нотаріус як підставу відмови, відноситься до підрозділу «Видача свідоцтва про право на спадщину за законом», тоді як позивачем було подано заяву про видачу свідоцтва за заповітом. Крім того, пункт 4.15 Порядку не містить вимоги про подання спадкоємцем саме правовстановлюючого документа на спадкове майно, а натомість посилається на документ, що посвідчує право власності спадкодавця на таке майно. Також нотаріусом вказано, що вищезазначеним рішенням суду за померлим не визнано право власності на житловий будинок. Зазначені доводи нотаріуса не ґрунтуються на нормах законодавства, так як чинним законодавством не передбачено визнання права власності за померлим в силу п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України, згідно з якою право власності припиняється у разі смерті власника. Таким чином, позивачем було подано до суду позов саме про встановлення факту належності майна на момент смерті спадкодавця, як було рекомендовано державним нотаріусом Бодак О.М. після подання першої заяви про видачу свідоцтва про спадщину. Відтак, у вищевказаному рішенні суду було конкретно та однозначно встановлено, що оскільки судом встановлено факт належності на час смерті [PERSON] вищевказаного майна, а відтак вказане майно входить до складу спадщини відповідно до закону. Отже, у даному випадку, документом, що підтверджує право власності спадкодавця на спадкове майно, а саме житловий будинок, є рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 16.09.2016 року, з урахуванням рішення Апеляційного суду міста Києва від 26.12.2016 року. Виходячи з вищевикладеного, постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій була винесена з порушенням норм чинного законодавства, та невірним тлумаченням рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 16.09.2016 року з урахуванням рішення Апеляційного суду міста Києва від 26.12.2016 року. З огляду на це, державний нотаріус зобов'язана була за результатами розгляду заяви позивача видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виходячи із приписів норм цивільного законодавства про порядок спадкування за заповітом та порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про невідповідність дій державного нотаріуса нормам чинного законодавства при винесенні постанови про відмову позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 17 ЗУ «Про нотаріат» встановлено, що державна нотаріальна контора є юридичною особою, яка створюється та реєструється у встановленому законом порядку. Статтею 80 ЦК України визначено, що юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Стаття 50 ЗУ «Про нотаріат» встановлено нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкове майно - це (спадщина, спадкова маса) сукупність прав та обов'язків спадкодавця, які переходять після його смерті до спадкоємців. Відповідно до положень ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як було встановлено судом, позивач [PERSON] є донькою померлого [INFO] [PERSON] та є спадкоємцем першої черги. Таким чином, суд приходить до висновку про зобов'язання Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved