Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-02 00:00:00

Позивач в грудні 2018 року звернулась до суду з вимогами ухвалити рішення, яким надати її неповнолітньому сину [PERSON] , 2006 року народження дозвіл на виїзд за межі України без письмової згоди батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] терміном до досягнення дитиною повноліття. Позивач стверджує, що з 2011 року відповідач не цікавиться долею сина, не приймає участі в утриманні та вихованні дитини. Відповідач в 2011 році виїхав на постійне місце проживання в Крим. В судовому засіданні позивач вимоги підтримала. Відповідач до суду не з`явився, про час і місце слухання справи сповіщався судом у відповідності до вимог закону за останнім відомим місцем проживання в м. Одесі . Представник органу опіки та піклування - Київської рай адміністрації до суду не з`явився, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд з-а згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляду справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Суд вислухав позивача , вивчив матеріали справи і встановив наступне: [PERSON] . і [PERSON] з 2005 року по 2016 рік проживали однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. [INFO] року [PERSON] народила хлопчика. Відомості до актового запису про народження дитини №1358, вчиненому 13.09.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м.Одеси, внесені у відповідності до положень ст.126 СК України. Після припинення стосунків між сторонами у 2011 році, дитина залишилась проживати з матір`ю, проти чого батько не заперечував. З 2011 року питаннями виховання, утримання, забезпечення відповідних умов для всебічного розвитку дитини переймається тільки мати. В судовому засіданні позивач доводила, що з 2011 року вона не має відомостей щодо місця фактичного мешкання відповідача, його сімейного стану. Позивач також пояснила, що син відвідує спортивну секцію, навчається додатково на курсах англійської мови, займається танцями і має приймати участь у конкурсах і змаганнях, які проводяться і за межами України, для цього дитині належить отримати відповідну письмову згоду батьків. Окрім того, позивач пояснила, що з метою оздоровлення дитини та його гармонійного розвитку, вона - [PERSON] має намір періодично (під час шкільних канікул) виїздити з сином до країн Шенгенської угоди, до Турецької Республіки. Оскільки фактичне місце мешканні відповідача не встановлено,отримати дозвіл на виїзд сина за межі України [PERSON] має тільки в судовому порядку. На обґрунтування своїх вимог позивачева сторона посилалась на такі докази: свідоцтво про народження дитини, довідку з місця проживання, довідку з місця навчання дитини. При наведених обставинах суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з таких підстав: Стаття 150 СК України зобов`язує батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до положень ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ст. 6 ЗУ "Про охорону дитинства", ст ст 17, 31 Конвенції про права дитини визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров`я. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20.11.1989р., ратифікованої 27.02.1991р., держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В пункті 21 Постанови КМ України №57 від 27.01.1995 р. "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України" визначено такий порядок виїзду за межі України неповнолітньої особи - виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, у супроводі одного із батьків здійснюється за рішенням суду про надання дозволу на виїзд за межі України. Відповідно до абз.2 ч.2 ст.4 ЗУ " Про порядок виїзду з України і в`їзд в Україну громадян України" від 21.01.1994 року, за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України закордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Суд встановив, що у даному випадку виїзд неповнолітнього [PERSON] , 2006 року народження за кордон пов`язаний з його розвитком та відпочинком. Суд погоджується з доводами позивачевої сторони, що виїзд дитини за межі України з метою відпочинку, участі у конкурсах та змаганнях є необхідною складовою для всебічного розвитку хлопчика, зміцнення його здоров`я.

Outcome: approved