Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» м. Дніпропетровськ про визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи тим що 19.04.2007 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № VІМОGА00001300, відповідно до якого, йому надано кредит у розмірі 24 203 доларів США та встановлено термін користування до 17.04.2017 року. В забезпечення виконання зобов'язань по вказаному кредитному договору 19.04.2007 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] передали в іпотеку ЗАТ КБ '"Приватбанк" нерухоме майно, а саме: житлову квартиру [ADDRESS]. Позивач посилається на фінансову кризу 2008 року, яка зумовила значне зростання курсу долара США по відношенню до гривні, що призвело до дорожчання розміру кредиту майже в двічі. Тому змінились обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, що викликає необхідність змінити умови договору. Позивач посилається на ч.2 ст. 615 ЦК України, відповідно до якої договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках встановлених договором або законом. Наслідком визнання кредитного договору недійним є також недійсність договору застави чи іпотеки. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Відповідно до умов кредитного договору, банк наділений правом змінювати умови договору в сторону обтяження позичальника, в той час, як позичальнику такого права не надано, що є несправедливим і такими, що порушують принципи рівності сторін договору і відповідно до вимог ч.5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можуть бути визнані недійсними. Також позивач наголошує, що єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України, є гривня. Однією із підстав визнання кредитних договорів недійсними є укладення таких договорів в іноземній валюті без відповідної ліцензії. Також позивач наголошує, що він неодноразово звертався до кредитора про зміну умов договору, але його звернення були не розглянуті належним чином, тому він вважає, що причини пропуску строку позовної давності є поважними і просить суд поновити їх та визнати кредитний договір № VІМОGА00001300 від 19.04.2007 року недійсним із застосуванням наслідків його недійсності. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала і суду пояснила, що 19.04.2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № VІМОGА00001300, відповідно до якого, позивачу надано кредит у розмірі 24 203 доларів США та встановлено термін користування до 17.04.2017 року. В забезпечення виконання зобов'язань по вказаному кредитному договору 19.04.2007 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] передали в іпотеку ЗАТ КБ '"ПриватБанк" житлову квартиру [ADDRESS]. При цьому [PERSON] сплатив страховку в сумі 2 203 доларів США, квитанції про сплату якої йому надано не було і договір страхування укладений також не був. Представник позивача зазначає, що в кредитному договорі зазначено ряд вимог, які суперечать одне одному. Також представник відмітила, що фінансова криза 2008 року істотно змінила обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, що поставило сторони договору в нерівні умови і є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Наслідком визнання кредитного договору недійсним є також недійсність договору застави чи іпотеки. Однією із підстав визнання кредитного договору недійсним, на думку представника позивача, є його укладення в іноземній валюті без відповідної ліцензії. Також, представник наголосила на тому, що ПАТ «ПриватБанк» в односторонньому порядку збільшив відсоткову ставку за кредитним договором, що є неправомірним, а умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої відсоткової ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Представник позивача вважає, що положення вказаного кредитного договору є несправедливими і такими, що порушують принцип рівності сторін договору, а тому відповідно до вимог ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» можуть бути визнані недійсними. Позивачу також було відмовлено у наданні кредитних канікул, він по даний час продовжує здійснювати усі необхідні платежі за договором кредиту. Просить поновити [PERSON] строк позовної давності, посилаючись на звернення ПАТ «ПриватБанк» з заявою до суду з позовними вимогами до [PERSON] за даними кредитними вимогами, про яке він дізнався у 2013 році. Представник позивача просить визнати кредитний договір № VІМОGА00001300 від 19.04.2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], недійсним із застосуванням наслідків його недійсності. Представник третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог , [PERSON] в судовому засіданні вважає позовні вимоги правомірними та обґрунтованими, а тому на її думку вони підлягають задоволенню. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, вважає їх необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню, суду пояснив, що свої доводи він виклав у запереченні на позовну заяву, які надав у письмовому вигляді. Відмітив, що ПАТ КБ «ПриватБанк» має генеральну ліцензію № 22, яка видана Національним банком України 04.12.2001 року, дозвіл № 22-2 від 04.12.2001 року та додаток до дозволу № 22-2 від 29.07.2003 року, які давали йому право на здійснення валютних операцій. Також представник позивача звернувся із клопотанням про застосування строку позовної давності в порядку ст. 267 ЦК України і відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовів слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно з кредитним договором № VІМОGА00001300 від 19.04.2007 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» надав [PERSON] кредитні кошти у розмірі 24 203 доларів США та встановив термін користування до 17.04.2017 року (а.с. 6-8). В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за вказаним кредитним договором між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідачем ЗАТ КБ «ПриватБанк» 19.04.2007 року укладено договір іпотеки, у відповідності до якого [PERSON], [PERSON] та [PERSON] надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] (а.с. 9-11). Дана квартира належить останнім на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Могилів-Подільської міської ради Вінницької області 10.12.2004 року згідно з рішенням виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради № 469 від 07.12.2004 року (а.с.12). Відносно вказаного договору іпотеки до Державного реєстру іпотек внесено реєстраційний запис, про що свідчить витяг про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек, № витягу 12181854 від 19.04.2007 року (а.с.13). Приватним нотаріусом Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] 19.04.2007 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна внесено реєстраційний запис, параметрами якого є заборона на нерухоме майно на підставі договору іпотеки від 19.04.2007 року на квартиру [ADDRESS] (а.с.14). Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача посилається на ч.1 ст.652, ч.2 ст.615 ЦК України, зазначивши фінансову кризу 2008 року основною подією , яка істотно змінила обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, що поставило сторони договору в нерівні умови і є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Проте з таким твердження погодитися не можна. Відповідно до ч.1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Для розірвання договору у разі істотної зміни обставин необхідна наявність одночасно чотирьох умов, визначених ч.2 ст. 652 ЦК України. Згідно з п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30. 03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсу валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Крім того, вимагаючи визнання спірного договору недійсним, позивач в обґрунтування свого позову посилається на норми закону, які передбачають підстави для розірвання договору. Також , на думку суду, є необґрунтованими твердження представника позивача, що підставою визнання кредитного договору недійсним є його укладення в іноземній валюті без відповідної індивідуальної ліцензії. Як зазначив представник відповідача, ПАТ КБ «ПриватБанк» має генеральну ліцензію № 22, яка видана Національним банком України 04.12.2001 року, дозвіл № 22-2 від 04.12.2001 року та додаток до дозволу № 22-2 від 29.07.2003 року, які давали йому право під час укладення спірного договору на здійснення валютних операцій (а.с. 38-41). Відповідно до п.11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30. 03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», Національним банком України на виконання положень ст. 11 Декрету про валютне регулювання, ст. 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління національного банку України від 14.10.2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09.11. 2004 року № 1429/10028). Згідно з п. 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на використання вимог п.1 розділу ІІ Закону України від 15.02.2011 року № 3024-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодній зі сторін кредитного договору. Суд також не визнає обґрунтованими доводи представника позивача, щодо неправомірності збільшення відповідачем в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитним договором. Як вбачається із п.2.3.1. спірного кредитного договору, банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користуванням кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в України, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні. Позивач був попереджений листом про те, що Приватбанк змушений вимагати зміни умов Кредитного договору N VІМОGА00001300 від 19.04.2007 року (а.с.16). Також, в обґрунтування свого позову позивач посилається на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача», якою передбачено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, зокрема, виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. При цьому поняття "несправедливі умови договору" визначено в ч. 2 ст. 18 цього Закону: умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Суд вважає, що в судовому засіданні стороною позивача не доведено, у чому саме полягає несправедливість спірного кредитного договору у цілому або окремих його положень , а тому це не може бути підставою для визнання його недійсним. Зі змісту договору кредиту №VIMOGA00001300 від 19.04.2007 року вбачається, що позивачем прийнято умови даного спірного кредитного договору, також в судовому засіданні встановлено, що позивач по даний час продовжує здійснювати усі необхідні платежі за договором кредиту. Крім того, відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Про застосування строку позовної давності було заявлено як позивачем у позовній заяві, так і представником відповідача в окремій заяві (а. с. 42). Ч. 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила, в зв'язку з чим суд дійшов висновку, що оскільки умови договору кредиту були відомі позивачу з дня його укладення, тому строк позовної давності, у межах якого позивач міг звернутись до суду з вимогою про визнання цього договору недійсним, сплив 19.04.2010 року. З позовом про визнання кредитного договору №VIMOGA00001300 від 19.04.2007 року недійсним позивач звернувся до суду 14.02.2014 року, тобто, з пропуском строку позовної давності. Підстав для поновлення зазначеного строку судом не встановлено. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Таким чином, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» м. Дніпропетровськ про визнання кредитного договору №VIMOGA00001300 від 19.04.2007 року недійсним задоволенню не підлягає. На підставі ст.ст. 257, 261 ч.1, 267 ЦК України, ст. 18 ЗУ"Про захист прав споживачів", постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30. 03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»,

Outcome: dismissed