Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф», в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 2122, укладений 14.01.2017 року між нею та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», і стягнути з відповідача на її користь 32200 грн., сплачених за договором фінансового лізингу № 2122, укладеного 14.01.2017 року. Позовні вимоги мотивовано тим, що в січні 2017 року в мережі Інтернет вона знайшла оголошення про продаж автомобіля "Renault Logan", розміщене працівниками відповідача. В телефонному режимі за телефоном, зазначеним в оголошенні, їй роз'яснили про наявність транспортного засобу та необхідність приїзду для оформлення необхідних документів та сплати авансу до регіонального менеджера, який знаходиться в м. Кам'янське (м. Дніпродзержинськ). 14.01.2017 року між нею та відповідачем, від імені якого діяв представник [PERSON], поза офісним приміщенням відповідача за місцем знаходження його представника у місті Дніпродзержинськ Дніпропетровської області укладено Договір фінансового лізингу № 2122. Згідно умов договору предметом лізингу є транспортний засіб "Renault Logan". Вартість предмета лізингу відповідно до п. 8.2 Договору та Додатків № 1 та № 2 до Договору становить 11136 доларів США, гривневий еквівалент на день укладення договору становить 320160 грн. За домовленістю між ними, зважаючи на наявність в неї достатньої суми готівкових грошових коштів для придбання бажаного автомобіля, було погоджено, що при передачі предмету лізингу, договір лізингу буде припинено у відповідності до п.2.4 договору, про що свідчить наявна в неї копія заяви від 14.01.2017 року, в якій зазначено про бажання придбати автомобіль вартістю 145000 грн. за готівку. На виконання умов договору 14.01.2017 року нею було внесено авансовий платіж в сумі 32200 грн., як часткову оплату вартості автомобіля, про що свідчить рахунок та банківська квитанція. Відповідно до п.4.1 Договору встановлено 30-денний строк для передачі предмету лізингу. При укладенні договору менеджер запевнив, що бажаний автомобіль, який є предметом лізингу, є в наявності, зберігається на складі і буде доставлений через 3 дні. В озвучений менеджером строк передача автомобіля не відбулася, натомість в телефонному режимі менеджер неодноразово переносив очікувану дату надходження автомобіля, посилаючись на різні причини, а потім повідомив, що лізингодавець в силу різних причин не має можливості своєчасно передати предмет договору, а тому готовий повернути кошти, у зв'язку з чим просить написати відповідну заяву про розірвання договору та повернення коштів. Зважаючи на досягнуту домовленість, 26.01.2017 року (до закінчення 14-денного строку від дня укладення договору) вона направила на адресу відповідача відповідну заяву, яку відповідачем отримано 27.01.2017 року, про що свідчить наявна в неї експрес-накладна Нової пошти. 18.02.2017 року нею було отримано відповідь відповідача за вих. № 794 від 14.02.2017 року, якою їй повідомлено про розірвання договору з її ініціативи та повідомлено про готовність повернути грошові кошти в сумі 110 грн. 40 коп. При цьому зазначено про відмову повернути частину сплаченого позивачем авансового внеску в сумі 32016,00 грн. з посиланням на те, що ця сума зарахована як комісія за організацію угоди, що не підлягає поверненню відповідно до п. 12.1 Договору. 03.03.2017 року нею направлено вимогу про повернення грошових коштів, однак 13.03.2017року отримано відповідь відповідача за № 823 про готовність повернути лише 110 грн. 40 коп. Вважає, що діяльність відповідача містить ознаки нечесної підприємницької практики, порушує її права як споживача послуг. Укладений між ними договір фінансового лізингу не відповідає вимогам чинного законодавства України, містить несправедливі умови, що в сукупності є підставою для визнання його недійсним та повернення сплачених коштів . Позивач та її представник в судове засіданні не з»явились, від представника позивача надійшла заява з проханням розглядати справу у їхню відсутність. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача двічі в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про необхідність позовні вимоги задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 14.01.2017 року між [PERSON] та відповідачем, від імені якого діяв представник [PERSON], укладено Договір фінансового лізингу № 2122 (а.с.4-13). Вказаний договір нотаріально посвідчений не був. Згідно умов договору, предметом лізингу є транспортний засіб "Renault Logan". Вартість предмета лізингу відповідно до п. 8.2 Договору та Додатків № 1 та № 2 до Договору становить 11136 доларів США, гривневий еквівалент на день укладення договору становить 320160 грн. На виконання умов договору 14.01.2017 року [PERSON] було внесено авансовий платіж в сумі 32200 грн. як часткову оплату вартості автомобіля, про що свідчить рахунок та банківська квитанція (а.с. 15-16). Відповідно до п. 4.1 Договору встановлено 30-денний строк для передачі предмету лізингу. 26.01.2017 року (до закінчення 14-денного строку від дня укладення договору) [PERSON] направила на адресу відповідача заяву з проханням розірвати договір лізингу та повернути сплачені нею кошти, яку відповідачем отримано 27.01.2017 року, про що свідчить експрес-накладна Нової пошти (а.с. 18, 19). 18.02.2017 року [PERSON] отримано відповідь відповідача за вих. № 794 від 14.02.2017 року, якою їй було повідомлено про розірвання договору з її ініціативи та повідомлено про готовність повернути грошові кошти в сумі 110 грн.40 коп. При цьому зазначено про відмову повернути частину сплаченого нею авансового внеску в сумі 32016,00 грн. з посиланням на те, що ця сума зарахована, як комісія за організацію угоди, що не підлягає поверненню відповідно до п. 12.1 Договору (а.с. 20). 03.03.2017 року [PERSON] направлено відповідачеві вимогу про повернення грошових коштів (а.с. 21-22). 13.03.2017 року позивачем отримано відповідь ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» за № 823 про готовність повернути лише 110 грн. 40 коп (а.с. 24). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов), що є несправедливими, обмежують права споживача, недійсними. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). На думку суду, у спірному договорі фінансового лізингу має місце несправедливий дисбаланс між обсягом прав та обов'язків сторін. Так, в п. 12.1 договору зазначено, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п.п. 1.7 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо наміру розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію Угоди в такому випадку поверненню не підлягає. Вказана умова договору суперечить п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, є несправедливою умовою договору. Інші умови договору, на думку суду, також є несправедливими відносно споживача з наступних підстав. Так, відповідно до п. 12.6 договору максимальний строк повернення грошових коштів становить 30 банківських днів з моменту отримання лізингодавцем заяви лізингоодержувачу про розірвання договору із зазначенням власних банківських реквізитів, згідно яких повинні бути перераховані грошові кошти, проте відповідальність лізингодавця за прострочення повернення грошових коштів договором не передбачена. Пунктами 12.7, 12.8, 12.9, 12.13 ,12.16 договору передбачено, що лізингоодержувач за несвоєчасне внесення лізингових платежів сплачує пеню та проценти за користування чужими коштами, штрафи в розмірі від 3-5 % від загальної вартості предмету лізингу за використання предмету лізингу не за призначенням, порушення п. 3.3.6, за створення перешкод в інспектуванні предмета лізингу, штраф в розмірі 10 % від вартості предмету лізингу за затримку повернення лізингодавцю предмету лізингу, а також у випадку відмови від прийняття предмету лізингу і при цьому лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання договору кошти. При цьому випадків відповідальності Лізингодавця взагалі не передбачено. Пунктом 10.11 договору встановлена умова, що дострокове погашення лізингових платежів може відбуватися не раніше, ніж через 12 місяців після підписання акту прийому-передачі предмета лізингу, що є обмеженням права споживача на дострокове виконання своїх зобов'язань. Таким чином, умовами договору фінансового лізингу виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача, стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Договір містить і інші ознаки, які в своїй сукупності, вказують на наявні підстави для визнання його недійсним. Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Однак, умовами договору всупереч ч. 2 ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» зазначено несправедливою умовою сплату комісії за організацію Угоди (п.п. 9.1, 9.6), відповідно до яких комісія за організацію Угоди становить собою першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію та супроводження протягом терміну дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Верховний Суд України в постанові № 6-2766цс15 від 16.12.2015 року висловив правову позицію щодо застосування норм права, які регулюють правовідносини лізингу, в якій зазначив, що «згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії". Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою відповідно до п. 11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Частиною 1 ст. 227 ЦК України передбачено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення такий договір є нікчемним. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України правові висновки Верховного суду України щодо застосування норм права мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції. Укладений між [PERSON] та відповідачем договір фінансового лізингу № 2122 від 14.01.2017 року, нотаріально посвідчений не був, відомості про наявність у відповідача відповідної ліцензії на надання фінансових послуг в спірному договорі відсутні. Зважаючи на це, а також на наявність в спірному договорі ряду несправедливих умов, договір має бути визнаний недійсним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України у разу недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. У зв'язку з цим з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 32200 грн., що були сплачені [PERSON] на виконання оспорюваного договору фінансового лізингу. Відповідно вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати у справі суд покладає на рахунок відповідача.

Outcome: approved