Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

Позивач - представник ПАТ «ВіЕс Банк» Михайлишин В.М. звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа без самостійних вимог: [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок №8 "а", загальною площею 301,75 кв.м. та земельну діляну загальною площею 0,1016 га., цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування жилого будинку, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що 11 липня 2008 року між ПАТ "ВіЕс Банк" (правонаступник ВАТ "Електрон Банк", ВАТ "Фольксбанк", ПАТ "Фольксбанк") та [PERSON] укладено Кредитний договір №KF 50774, відповідно до якого позивач надав, Позичальнику грошові кошти в сумі 230 000,00 доларів США на придбання продукції, для особистих потреб з кінцевими строком погашення не пізніше 11 липня 2018 року. За користування кредитом Позичальник [PERSON] взяв на себе зобов'язання щомісячно забезпечити сплату процентів у розмірі 13,5% річних, а у випадку прострочення заборгованості за кредитом або частиною кредиту та/або процентами, процент за користування кредитом встановлюється в розмірі 23,5% річних. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 24 березня 2010 року з [PERSON] стягнуто на користь Банку заборгованість по кредиту, однак станом на 29 червня 2016 року, дане рішення суду не виконано, навіть частково, та заборгував Банку кошти в сумі 245 004,00 доларів США що по офіційному курсу НБУ станом на 29 червня 2016 року (24,873395 гривень за 1 долар США) становить 6 094 081,27 гривень, в тому числі: заборгованість по кредиту - 224 972,16 доларів США; заборгованість по процентам - 20 031,84 доларів США. Також позивач зазначає, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором №KF 50774 від 11 липня 2008 року між ПАТ "ВіЕс Банк", Позичальником [PERSON] та [PERSON] укладено Іпотечний договір від 11 липня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович В.В. та зареєстрований в реєстрі за №3992, згідно якого [PERSON] надала в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно з усіма його приналежностями, а саме: житловий будинок №б/н загальною площею 301,75 кв.м., який розташований в [ADDRESS]; та земельну ділянку, площею 0,1016 га., яка розташована за адресою: Мукачівський район, с.Синяк для будівництва та обслуговування жилого будинку. Так, станом на сьогоднішній день житловий будинок перебуває в іпотеці ПАТ "ВіЕс Банк", Іпотечний договір №3992 від 11 липня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович В.В. є дійсним. Однак з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 березня 2016 року за номером 56363641 Банку стало відомо, що в листопаді 2013 року, власником предмету іпотеки стала [PERSON], мешканка смт.Кольчино, Мукачівського району Закарпатської області. Також Банк доводить до відому той -2- факт, що предмету іпотеки - житловому будинку, було присвоєно номер 8 "а". Тому на підставі вищенаведеного представник ПАТ "ВіЕс Банк" Михайлишин В.М. звертається до суду та просить визнати житловий будинок [ADDRESS] предметом іпотеки згідно з іпотечним Договором №3992 від 11 липня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович В.В., звернути стягнення на вищевказаний будинок та земельну ділянку, площею 0,1016 га., яка розташована під будинком за адресою: Мукачівський район, с.Синяк для будівництва та обслуговування жилого будинку, та закріпити за Банком права управителя щодо вищевказаного нерухомого майно та стягнути з відповідачів понесені Банком судові витрати. Позивач - представник Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк» Михайлишин В.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задоволити. Щодо заявленої заяви представником відповідача [PERSON] - [PERSON] про застосування строків позовної давності до поданої Банком позовної заяви зазначив, що відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. У пункті 1.2 Кредитного договору №KF 50774 від 11 липня 2008 року, зазначено, що кінцевий строк погашення кредиту - не пізніше 11 липня 2018 року, тому вважає, що строк позовної давності для звернення Банку до суду з вищевказаною позовною заявою - не сплив. Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися по невідомій суду причині, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з'явився, по невідомій суду причині, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Однак в матеріалах справи наявні заперечення на позовну заяву ПАТ "ВіЕс Банк", які мотивує тим, що [PERSON] являється власником будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №56363641 від 31 березня 2016 року, згідно якої, у свою чергу, вказаний будинок [PERSON] придбала у [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 06 листопада 2013 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Мукачівського нотаріального округу Тромпак Н.В. в реєстрі за номером 1692. Також, позивач зазначає, що 10 липня 2008 року між ВАТ "Електрон Банк", правонаступником якого являється ПАТ "ВіЕс Банк" та [PERSON] укладено Кредитний договір №KF 50774. Предметом вказаного договору є отримання [PERSON] грошових коштів в сумі 230 000,00 доларів США, а 11 липня 2008 року між ВАТ "Електрон Банк", правонаступником якого являється ПАТ "ВіЕс Банк", [PERSON] та [PERSON] - укладено Іпотечний договір, де предметом вказаного Договору є з метою виконання зобов'язань за Кредитним договором №KF 50774, про передачу в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS]; земельна ділянка, площею 0,1016 га., за адресою: Мукачівський район, с.Синяк, для будівництва та обслуговування житлового будинку. В той же час, [PERSON] не являється стороною Кредитного договору №KF 50774 від 11 липня 2008 року та Іпотечного договору від 11 липня 2008 року, [PERSON] ніколи не належав будинок за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка за адресою: Мукачівський район, Чинадіївська селищна рада с.Синяк, для будівництва та обслуговування житлового будинку, тобто [PERSON] ніякі права позивача не порушені. Також зазначає, що в с.Синяк знаходиться біля 100 житлових будинків, і велика частина із них розміщені за адресою: [ADDRESS], і враховуючи підхід Банку, можна на кожен із даних будинків звернути стягнення, як на іпотечне майно. Тому на підставі вищенаведеного представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просить в задоволенні позовної заяви до [PERSON] про визнання житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] предметом іпотеки , згідно з Іпотечним договором від 11 липня 2008 року та звернення стягнення на даний будинок. Також подав до суду заяву про застосування строків позовної давності до вищевказаної позовної заяви поданої ПАТ "ВіЕс Банк". Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився по невідомій суду причині, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 60 Цивільно - процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною 1 статті 11 Цивільно - процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. -3- Відповідно до частини 3-4 статті 10 Цивільно - процесуального кодексу України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що 11 липня 2008 року між ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») та [PERSON], було укладено Кредитний договір №KF 50774, відповідно до якого Банк надав відповідачу грошові кошти у розмірі 230 000 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 11 липня 2018 року під 13,5% річних. Відповідно до п.п. 6.2., 6.3. Кредитного договору №KF 50774 від 11 липня 2008 року за несвоєчасне (неналежне) повернення кредиту або його частини та несвоєчасну (неналежну) сплату процентів за користування кредитом позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня, обрахованої від суми боргу за кожен день прострочення виконання (а.с.6-8). Також, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №KF 50774 від 11 липня 2008 року, між Банком та відповідачем [PERSON], був укладений Іпотечний договір від 11 липня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович В.В. та зареєстрований в реєстрі за №3993, згідно з умовами якого відповідач [PERSON], як іпотекодавець - майновий поручитель, в забезпечення виконання умов кредитного договору передала Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме : земельну ділянку площею 0,1016 га., яка знаходиться за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, урочище "Синяк", цільове призначення якої - для ведення будівництва та обслуговування жилого будинку, кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER] та будинок до складу якого входить: житловий будинок загальною площею 301,75 м.кв., житловою площею 131,1 кв.м., що на плані значиться в літері "А", який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.9-11) Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 24 березня 2010 року, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Фольксбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту задоволено та вирішено: "Стягнути з [PERSON] на користь ПАТ "Фольксбанк" заборгованість по Кредитному Договору №КР 50774 від 11 липня 2008 року, в сумі - 245004,00 доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 28 січня 2010 року (8,0024 гривень за 1 долар США) становить 1960 620 грн. Стягнути з [PERSON] на користь ПАТ "Фольксбанк" витрати по сплаті судового збору у розмірі 1700,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи у розмірі 120,00 грн. (а.с.12-13). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, сформований 31 березня 2016 року, вбачається, що власником житлового будинку, загальною площею 301,7 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.14-17). З копії листа №02-15/604 виданого селищним головою Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області Мошак І.І. від 15 липня 2016 року вбачається, що житловим будинкам [PERSON] в [ADDRESS] пл.301,75 кв.м. та №8 "б" - пл. 194,8 кв.м.. Відповідно до статтей 526, 527, 530 Цивільног кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Згідно з статтею 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно з статтею 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з -4- урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 33 та статтею 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Положеннями статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Вказані положення, відповідно до ч. 2 ст. 35 цього Закону, не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку Статтею 589 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до частини 1 та 2 статті 23 Закону України "Про іпотеку", у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Частиною 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» та п.15 Договору іпотеки передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя (застереженням в іпотечному договорі). Таким чином, цивільним законодавством України та умовами договору обумовлено, що вибір у даному випадку одного із кількох можливих способів захисту цивільного права залежить від волевиявлення іпотекодержателя. Згідно статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації; одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до статті 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. -5- Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 42 Постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 Цивільно - процесуального кодексу України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Вирішуючи спір, суд також враховує правову позицію Верховного Суду України, яка відображена в Постанові від 27 травня 2015 року (справа № 6-61цс15) про те, що виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Так відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Разом з тим, 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до пункту 1.1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно та загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] отримав від ПАТ "ВіЕс Банк" (який є правонаступником ВАТ "Електрон Банк" грошові кошти в сумі 230 000,00 доларів США строком на 10 років, а для забезпечення його виконання [PERSON] передла в іпотеку будинок загальною площею 301,75 кв.м. та земельну діляну загальною площею 0,1016 га., які знаходяться за адресою [ADDRESS]. У зв'язку з цим необхідно зазначити, що за своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети, забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог. Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п.ункт 2 частина 1 статті 263 Цивільного кодексу України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений вищевказаним законодавчим актом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). -6- Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Однак, як зазначалося вище, встановлені судом обставини щодо поширення на спірні правовідносини по справі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є перешкодою для задоволення вимоги про звернення стягнення на іпотечне майна, а є підставою для неможливості виконання рішення суду у цій частині протягом дії мораторію. Розглядаючи заяву представника відповідача [PERSON] - [PERSON] щодо застосування до позовної заяви ПАТ «ВіЕс Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки , строку позовної давності, суд приходить до наступного. Приписами статтей 256, 257 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, та яка визначає стабільність цивільно-правових відносин, виховує та дисциплінує учасників цивільно-правових відносин, є стимулом до активного використання ними власних прав, а з іншої сторони - зміцнює договірну дисципліну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З частини 5 статті 261 цього Кодексу вбачається, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Так, з матеріалів справи та з пояснень наданих в судовому засіданні представником позивача Михайлишин В.М., вбачається, що кінцевий строк погашення кредиту по Кредитного догвоору №KF 50774 від 11 липня 2008 року не пізніше 11 липня 2018 року, тобто строк виконання вищевказаного Кредитного договору ще не сплив, що у свою чергу свідчить про те, що Банком строки звернення до суду з даною позовною заявою не порушені і тому суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про застосування строку позовної давності - необхідно відмовити. З урахуванням наведенного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають до задоволення, однак до правовідносин сторін слід застосувати норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та в порядку статті 217 Цивільно - процесуального кодексу України, виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити на період дії Закону України №1304-V11 "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Згідно статті 88 Цивільно - процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved