Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що йому на праві власності належав автомобіль Peageot 405, 1990 р. випуску, державний реєстраційний № [NUMBER] . В Хортицькому ВДВС м. Запоріжжя знаходиться виконавче провадження № 36105065 з примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів з позивача [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, починаючи з 08.11.2010 р. і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Постановою державного виконавця Галь М.І. від 21.08.2018 р. описано та накладено арешт на належний позивачу автомобіль Peugeot 405. Постановою про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 13.09.2018 р. призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання ТОВ "Земля Плюс", якому було доручено визначення ринкової вартості автомобіля для подальшої реалізації на електронних торгах. За даними звіту ТОВ "Земля Плюс" вартість автомобіля визначено у сумі 27.399 грн. Відомості про визначену оцінювачем вартість автомобіля позивач отримав 28.10.2018 р. Оскільки звіт було складено з помилками, з метою штучного заниження вартості автомобіля, позивач 30.10.2018 р. оскаржив цей звіт в судовому порядку, про що державний виконавець Галь М.І. була повідомлена заздалегідь. Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 27.05.2019 р., яка залишена без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 30.07.2019 р., скаргу [PERSON] на дії державного виконавця Хортицького ВДВС Галь М.І. було задоволено, визнано незаконними дії державного виконавця в частині використання під час здійснення виконавчого провадження звіту щодо ринкової вартості автомобіля, складеного станом на 01.10.2018 р. ТОВ "Земля Плюс", визнано цей звіт таким, що не підлягає використанню при визначенні стартової ціни під час проведення торгів з реалізації майна. Проте 28.11.2018 р. було проведено електронні торги з продажу автомобіля. Відповідно до протоколу № 372198 проведення електронних торгів та акту про проведені електронні торги від 28.11.2018 р. автомобіль реалізовано за ціною 29.864,91 грн., переможцем (покупцем автомобіля) є громадянка [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] . Посилаючись на норми Закону України "Про виконавче провадження", положення ст. ст. 203, 215 ЦК України, [PERSON] просить визнати недійсними електронні торги з реалізації автомобіля Peageot 405, 1990 р. випуску, державний реєстраційний № [NUMBER] , належного [PERSON] , результати яких оформлені протоколом проведення електронних торгів № 372198 від 28.11.2018 р., а також визнати недійсним акт від 28.11.2018 р. про проведені електронні торги у виконавчому провадженні № 36105065, затверджений начальником Хортицького відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Ухвалою суду від 3.12.2019 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче провадження. 14.01.2020 року ДП «СЕТАМ» надав відзив на позов, в якому виклав заперечення проти заявлених позовних вимог, зазначивши, що продаж майна за заниженою ціною не може бути підставою для визнання торгів недійсними, торги відбулися з дотриманням правил проведення електронних торгів, визначених Порядком реалізації арештованого майна, про що було складено протокол їх проведення. На момент проведення електронних торгів жодних заборон на реалізацію транспортного засобу автомобіля Peageot 405, 1990 р. випуску, не існувало, як і не було визнано дій виконавця щодо визначення вартості майна незаконними , таким чином під час проведення електронних торгів не відбулось порушення правил їх проведення. Жодним належним доказом позивач не доводить, що відбулося порушення вимог Порядку при проведенні електронних торгів; що ці порушення вплинули на результати торгів, що під час проведення електронних торгів були порушенні законні інтереси та права позивача. Просить у задоволенні позову відмовити,Ж справу розглядати без участі представника ДП «СЕТАМ». 27.01.2020 року позивач уточнив позовні вимоги. [PERSON] було залучено до участі у справі в якості співвідповідача. Ухвалою суду від 12.02.2020 року підготовче провадження по справі закрито. Справа призначена до розгляду у судових засіданнях. У судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали, просять позов задовольнити, також зробили заяву щодо стягнення з відповідачів понесених витрат на надання правничої допомоги, розрахунок яких нададуть протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Представник відповідача 1 - державний виконавець під час проведення підготовчого провадження проти заявлених позовних вимог заперечив, зазначивши, що процедура призначення і проведення оцінки і самих електронних торгів відбувалася у відповідності з вимогами законодавства, позивачу було своєчасно повідомлено про результат оцінки майна, а подання ним скарги згідно з законом не зупиняє проведення торгів. У судове засідання представники відповідачів та відповідач [PERSON] , а також третя особа [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили, в матеріалах провадження наявні зави щодо розгляду справи у їх відсутність. У відповідності до положень ст. 223 ЦПК України суд провів судове засідання у відсутність осіб, що не з`явилися до судового засідання. Вислухавши пояснення учасників провадження, розглянувши матеріали провадження, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено: На виконанні в Хортицькому ВДВС м. Запоріжжя (правонаступником якого є Хортицький відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)) знаходиться виконавче провадження № 36105065 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4747/2010 від 06.12.2010 р., виданого Оріхівським районним судом Запорізької області про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання дітей у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, починаючи з 08.11.2010 р. і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Постановою державного виконавця Галь М.І. від 21.08.2018 р. описано та накладено арешт на транспортний засіб Peugeot 405, державний номер [NUMBER] , білого кольору (наявна іржа та корозія по всьому кузову, вм`ятина задньої правої двері, подряпини заднього правого крила, пошкоджений задній бампер, ключі та технічний паспорт відсутні), що належить на праві власності боржнику [PERSON] . Спірний автомобіль було вилучено без участі стягувача та боржника. Постановою про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 13.09.2018 р. призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання ТОВ "Земля плюс 2006". Копія вказаної постанови була надіслана сторонам виконавчого провадження листом № 114918 від 13.09.2018 р. Як зазначено у Звіті про незалежну оцінку вартості автомобіля Peugeot 405, державний номер [NUMBER] , складеного 18.10.2018 р. ТОВ "Земля плюс 2006", метою даного дослідження було визначення початкової вартості об`єкта оцінки, яким є колісний транспортний засіб Peugeot 405, реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] , 1990 року випуску. Огляд транспортного засобу проводився 01.10.2018 року на території охоронюваної стоянки за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Звіту початкова вартість для реалізації на електронних торгах вказаного автомобіля станом на 01.10.2018 р. становить 27399,00 грн. (без ПДВ). Листом № 11397/14 від 23.10.2018 р. державний виконавець Галь М.І. надіслала сторонам виконавчого провадження повідомлення про результати оцінки арештованого майна. Відповідно до протоколу № 372198 проведення електронних торгів та акту про проведені електроні торги від 28.11.2018 року, спірний автомобіль реалізовано за ціною 29864,91 грн. Зазначені факти встановлені постановою Запорізького апеляційного суду від 30.07.2019 р. у справі № 323/3383/18, учасниками справи заперечень щодо цих фактів не висловлено. Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізькій області від 27.05.2019 року скаргу [PERSON] на дії державного виконавця Хортицького ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області Галь М.І. задоволено, визнані незаконними дії державного виконавця в частині використання під час здійснення виконавчого провадження звіту щодо ринкової вартості належного [PERSON] автомобіля Peugeot 405, 1990 року випуску, складеного станом на 01.10.2018 року ТОВ «Земля Плюс»; визнано таким, що не підлягає використанню при визначенні стартової ціни під час проведення торгів з реалізації майна, звіту від 18.10.2018 року про оцінку майна боржника автомобіля Peugeot 405, 1990 року випуску, виконаного ТОВ «Земля Плюс». У відповідності з статтею 1 Закону №606-ХІV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню Частиною 3 статті 62 Закону № 606-XIV передбачено, що майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону. Пунктом 1 Розділу V Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів визначено, що реалізація майна здійснюється шляхом проведення організатором електронних торгів. Передачею майна на реалізацію вважається момент внесення інформації про лот у систему електронних торгів. Вартість майна, переданого на реалізацію, є дійсною на період реалізації майна. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 58 Закону України "Про виконавче провадження", визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден державний виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні". У разі заперечення однією із сторін проти результатів оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання, державний виконавець призначає рецензування звіту про оцінку майна. Витрати, пов`язані з рецензуванням звіту, несе сторона, яка заперечує проти результатів оцінки. У разі незгоди з оцінкою, визначеною за результатами рецензування, сторони мають право оскаржити її в судовому порядку в десятиденний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Позивач скористався таким правом і оскаржив дії державного виконавця щодо визначення вартості майна за правилами ст. ст. 447 - 451 ЦПК України. Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 27.05.2019 р. у справі № 323/3383/18 встановлено, що державний виконавець не забезпечила сторонам виконавчого провадження, зокрема позивачу, можливість у 10-денний строк з моменту винесення постанови про арешт дійти згоди з приводу визначення вартості майна боржника, тоді як за змістом ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» лише відсутність згоди між сторонами щодо цього питання є підставою для вжиття державним виконавцем наступних заходів - визначення вартості майна за ринковими цінами самостійно або із залученням суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання. Крім того, зміст звіту про оцінку та висновок суб`єкта оціночної діяльності, викладений у ньому, не відповідають вимогам чинного законодавства. Судом також встановлено, що дії державного виконавця щодо передачі спірного автомобіля на реалізацію за вартістю, визначеною у звіті, що був складений з очевидними порушеннями і не містив відомостей про ринкову вартість цього майна, не відповідали вимогам ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки фактично вартість спірного автомобіля не була визначена в порядку, передбаченому ст. 57 згаданого Закону. Проте подання позивачем скарги на рішення та дії державного виконавця не забезпечило йому реальне і ефективне відновлення порушених прав на майно. При цьому під ефективним засобом (способом) захисту права слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект, який забезпечить поновлення порушеного права. Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначено у статтею 16 ЦК, згідно з пунктом 2 частини 2 якої одним із таких способів є визнання правочину недійсним. Згідно з ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених чч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства. За приписами ч. 4 ст. 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті. Враховуючи, що відчуження майна з електронних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені ч.ч. 1, 3, 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України. В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 25.11.2015 р. у справі № 6-1749цс15, проведення прилюдних торгів з реалізації майна за ціною, визначеною звітом про оцінку майна, який утратив чинність, є підставою для визнання цих торгів недійсними за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює. Проведення електронних торгів із реалізації майна за ціною, яка є значно нижчою дійсної ринкової вартості спірного майна на час проведення торгів, є порушенням установлених законодавством правил про порядок реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів. Продаж автомобіля за заниженою ціною є порушенням прав позивача, оскільки виручені кошти були перераховані кредитору у меншій сумі, ніж позивач міг розраховувати, а отже порушені майнові права та інтереси боржника. Щодо доводів відповідача про те, що позивачем не доведено порушення його прав під час проведення електронних торгів за значно нижчою від ринкової вартістю, то вони є безпідставними, оскільки позивач є власником майна, яке було реалізоване під час виконавчого провадження з примусового виконання судових рішень, тому цілком очевидно, що ціна, за якою майно реалізується на торгах, безпосередньо впливає на обсяг зобов`язань, які будуть погашені під час відповідного виконавчого провадження. Як зазначив ЄСПЛ у Рішенні від 20.10.2011 р. у справі "Рисовський проти Українии": "(…) у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (…) Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (…) 71. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (…)". Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98). Безсумнівно, що вилучення та реалізація майна, що належало позивачу, було здійснено в інтересах належного виконання судового рішення, що є легітимною метою в "загальних інтересах" суспільства. Водночас необхідної рівноваги не було досягнуто в зв`язку з реалізацією майна позивача за ціною, що менше від ринкової вартості цього майна, чим порушено справедливу рівновагу, а позивач несе особистий і надмірний тягар, що є порушенням ст. 1 Протоколу N 1 до Конвенції. Обраний позивачем спосіб захист порушеного права відповідає вимогам ст. 16 ЦК України. Отже, судом встановлено, що електронні торги з продажу спірного майна були проведені з порушенням норм чинного законодавства, оскільки реалізацію майна проведено за ціною, яка в рази є меншою від ринкової ціни вказаного об`єкту на дату продажу майна, що вплинуло як не результати торгів (стартова ціна на майно була в рази меншою від реальної ринкової вартості), чим порушені права та охоронювані законом інтереси позивача на продаж його майна для забезпечення вимог кредиторів за ринковою ціною. За таких обставин вимоги позивача про визнання недійсними результатів електронних торгів, які оформлені протоколом проведення електронних торгів та актом про проведені електронні торги є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.03.2020 у справі № 927/1184/15, де суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що електронні торги відбулись з такими порушеннями вимог законодавства, які вплинули на їх результати, за ціною, яка є значно меншою від ринкової ціни вказаного об`єкта на дату продажу майна, а також порушили права позивача, як власника реалізованого майна. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 1536,80 грн., тобто по 512,25 грн. з кожного. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦК України відповідач має право на відшкодування понесених судових витрат, пов`язаних з наданням йому правничої допомоги. . Згідно до п.8 ЦПК України 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Враховуючи, що відповідна заява у судових дебатах була зроблена представником позивача, враховуючи вимоги п. 5) ч.7 ст 265 ЦПК України суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved