Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення на предмет іпотеки. Заочним рішенням суду від 16.04.2013 р. позов Публічного акціонерного товариства «Акціонерний Банк «Порто-Франко» задоволений. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Акціонерний Банк «Порто-Франко» заборгованість у розмірі 240290 грн. 47 коп. та судові витрати по справі у розмірі 1948 грн. 88 коп. 06.11.2015 року рішенням апеляційного суду Одеської області заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 16.04.2013 року було змінено. Зазначена справа до провадження судді надійшла 28.01.2016 р. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 01.02.2016 року по зазначеній справі було відкрито провадження. В судове засідання 02.06.2016 року представник позивача - Ногай Д.С. (діє на підставі довіреності від 01.02.2016р.) подав до суду письмову заяву, про розгляд справи за його відсутності якою зазначив, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі, у судове засідання не з'явилися, про час і місце були повідомлені належним чином, поважних причин неявки суду не представили. Суд у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності відповідачів, згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, за згодою позивача, у порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, додані до неї документи, заслухавши думку осіб, які беруть участь в справі, оцінивши в сукупності надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до матеріалів справи 03.08.2010 року між ПАТ АБ „Порто-Франко" та [PERSON]. був укладений кредитний договір № 249/8-10, згідно якого банк прийняв на себе зобов'язання по видачі короткострокового кредиту під контракт в сумі 67 434 (шістдесят сім тисяч чотириста тридцять чотири) гривні 84 копійки на строк по 02.02.2011р. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 29% річних, а позичальник прийняв на себе зобов'язання своєчасного повернення Банку всієї суми кредиту, відсотків у розмірах, строки і на умовах визначених Кредитним договором. (а.с. 11-14). Відповідно до п.1.2. Кредитного Договору вказана сума кредиту видавалась одночасно з утриманням суми відсотків у розмірі 9 804 (дев'ять тисяч вісімсот чотири) гривні 84 копійки, авансом у день видачі кредиту. Таким чином, Позичальник отримав кредитні кошти за вирахуванням авансово утриманих відсотків, особисто через касу Банку, що склало 57 630 ( п'ятдесят сім тисяч шістсот тридцять) гривень00 копійок, що підтверджується заявою про видачу готівки №2575 від 03.08.2010 р. 03.08.2010 між ПАТ АБ „Порто-Франко" та [PERSON], [PERSON] був укладений Договір застави майнових прав № 1162/1-10-ИП (а.с.16). Згідно даного договору заставодавцями було передано в заставу Банку майнові права на нерухоме майно: 620/1000 частини квартири, що розміщується за адресою: [ADDRESS], що складає 80, 78 м.кв., від загальної площі, яка належить Заставодавцям на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету ОМР від 19.03.1996 року [NUMBER], зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 22.01.2010 року №662. (а.с.21). Відповідно до п. 3.1.3. зазначеного договору у випадку невиконання Заставодавцями обов'язків за даним договором чи за Кредитним договором заставодержатель має право здійснити стягнення на Предмет застави, реалізувати його у відповідності до 5 розділу даного Договору, та за рахунок Предмета застави, переважно перед іншими кредиторами, задовольнити в повному обсязі свої вимоги, які визначені до моменту фактичного задоволення, включаючи суми кредиту, сплату відсотків, неустойки, відшкодування збитків, спричинених порушенням обов'язків. Підпунктом 5.2. зазначеного договору визначено випадки в яких Заставодержатель отримує право звернення стягнення на Предмет застави та його реалізацію. Зі змістом, умовами та правовими наслідками іпотечного договору відповідачі були ознайомлені та згодні, про що свідчать їх підписи на цьому договорі. 28.01.2011р. [PERSON] звернувся до Банку з клопотанням про продовження строку дії кредиту, та збільшення суми кредиту. 02.02.2011 р. була підписана Додаткова угода №1 до Кредитного договору про збільшення суми кредиту, загальна сума якого складає 74 813 (сімдесят чотири тисячі вісімсот тринадцять) гривень 72 копійки на строк по 02.06.2011 року, з оплатою 30% річних.(а.с.15). Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Одеської області солідарно стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ АБ „Порто-Франко" заборгованість за кредитним договором від 03.08.2010 р. в розмірі 178195 грн. 08 коп. Згідно ч.1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно ч.1 ст. 18 Закону України № 898-IV від 05.06.2003 року «Про іпотеку» - іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Станом на теперішній час [PERSON] не виконує свої зобов'язання за Кредитним договором, в зв'язку з чим виникла заборгованість по погашенню кредиту. Згідно рішення апеляційного суду Одеської області від 06.11.2015 року загальна заборгованість Позичальника перед ПАТ АБ „Порто-Франко" складає 178 195 грн. 05 коп., з яких: Заборгованість по тілу кредиту - 74813 грн. 72 коп.; Заборгованість по відсоткам - 27071 грн. 37 коп; Пеня за прострочення сплати кредиту - 74813 грн. 72 коп; Штраф за порушення виконання умов договору - 1496грн. 27 коп. На момент розгляду справи доказів погашення відповідачами кредиту, сплати комісій, відсотків, пені, штрафу, інфляційних збитків, тощо у суду не має. Згідно ч. ст..1054 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти в строк та у порядку встановленому Кредитним договором. В разі прострочення повернення чергової частини кредиту банк відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась та сплати відсотків. Пунктом 1 ст.1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Отже, згідно із ч. 2 ст. 1050 Цивільний кодекс України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 20 Закону України "Про заставу" визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Частиною 6 ст. 20 Закону України "Про заставу" встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави. Інше передбачено Законом України від 18.11.2003 року № 1255-IV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених із метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Стаття 1 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Отже, Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» є спеціальним законом з питань правового режиму регулювання обтяжень рухомого майна. Прикінцевими і перехідними положеннями Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Пунктом 4 ч. 2 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень» встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону. Пунктом 1 ч. 1 ст. 26 вищезазначеного Закону визначено, що обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема, передачу рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання. Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження суд може обрати один із способів звернення стягнення, обраний обтяжувачем на власний розсуд. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо Позичальник є відмінною від особи Іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з Позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні Іпотекодавцю, який не є Позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч.1 ст. 20 ЦК, ст.ст. 3, 4 ЦПК). Виходячи з наведеного вище суд вважає, що позовні вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу предмета іпотеки Банком від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» є законними, так як це передбачено іпотечним договором, та у зв'язку з цим підлягаючими задоволенню. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Судом встановлено, що відповідно до Постанови Національного Банку України від 30.01.2015р. «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Порто-Франко» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення «Про початок процедури ліквідації ПАТ АБ „Порто-Франко", згідно з яким розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Порто-Франко». Згідно ст.8 ЗУ «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими, доведеними та такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: partial