Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] у травні 2019 року звернулась до Дарницького районного суду м.Києва з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької РДА у м. Києві, про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги позивач обгрунтовувала тим, що [PERSON] та [PERSON] мають від шлюбу дочку [PERSON] , [INFO] . Між сторонами припинені шлюбні відносини, сторони проживають за різними адресами та не ведуть спільного господарства. Внаслідок зазначених обставин між сторонами виник спір щодо місця проживання дитини, що стало причиною звернення позивача до суду із вказаним позовом. Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 30.07.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні. Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 03.12.2019 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької РДА у м. Києві про визначення місця проживання дитини та цивільну справу за № 753/18057/19 за позовом [PERSON] в інтересах малолітньої [PERSON] до [PERSON] третя особа: Дарницька РДА в місті Києві про визначення місця проживання дитини до досягнення нею 14-ти річного віку об'єднано в одне провадження та присвоїно реєстраційний номер № 753/8833/19 провадження № 2/753/5717/19. Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 06.02.2020 року у задоволені клопотання [PERSON] про залишення позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Дарницька РДА у м. Києві про визначення місця проживання дитини до досягнення нею 14-ти річного віку, без розгляду відмовлено. У судовому засіданні 26.02.2020 року позивачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Дарницька РДА у м. Києві про визначення місця проживання дитини до досягнення нею 14-ти річного віку, який ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 26.02.2020 року (яка занесена до протоколу судового засідання від 26.02.2020 року) було долучено до матеріалів справи. Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 22.06.2020 року у задоволенні заяви [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , про застосування заходів процесуального примусу до [PERSON] шляхом накладення штрафу відмовлено. Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 26.06.2020 року прийнято відмову [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] від позову [PERSON] про визначення місця проживання дитини до досягнення нею 14-ти річного віку та закрито провадження у справі в частині вказаних позовних вимог. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, з підстав викладених у позові та письмових пояснень. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зосереджуючи увагу на їх невідповідності до вимог закону. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилась, подала до суду клопотання, відповідно до якого просила суд слухати справу за відсутності представника Служби та ухвалити рішення з максимальним врахуванням прав та інтересів дитини. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі наявні документи в матеріалах цивільної справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , народилась у зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] . Шлюб між сторонами розірвано рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 26.06.2019 року, що не заперечується учасниками судового процесу. Згідно пояснень позивача, у зв`язку з тим, що після розірвання шлюбу, [PERSON] став поводити себе надмірно агресивно у спілкуванні з позивачем та членами її родини, позивач, побоюючись за своє життя та життя своєї дочки [PERSON] , переїхала з донькою до місцепроживання її батьків, за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 07.08.2019 року близько 20.00 хв., [PERSON] очікуючи біля ліфту на третьому поверсі в будинку по [ADDRESS] , заздалегідь знаючи, що у кабіні ліфта знаходиться позивач з дочкою та своєю матір`ю, під час розкриття дверей ліфта, розпилив у ліфті вміст балончика з невідомою речовиною. Здійснивши вказані дії [PERSON] наніс тілесні ушкодження позивачу, відібрав у [PERSON] їх спільну дитину [PERSON] та зник з місця події. По вказаному факту старшим слідчим СВ Дарницького УП ГУ НП у м.Києві 20.11.2019 року оголошено [PERSON] повідомлення про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Наразі слідство триває. Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 12.11.2019 року задоволено подання державного виконавця Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Слюсар А.В. та оголошено розшук дитини [PERSON] , [INFO] , батьком якої є: [PERSON] , а матір`ю - [PERSON] у зв`язку з виконанням рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11.10.2019 року у справі №753/19409/19, яке підлягає негайному виконанню, на підставі виконавчого документу № 753/19409/19, виданого Дарницьким районним судом м. Києва 11.10.2019 про негайне відібрання у [PERSON] та будь-яких третіх осіб малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , до попереднього місця проживання з матір`ю [PERSON] . Згідно наданих документів, а саме: характеритики з місця роботи позивача від 13.06.2019 року виданої АТ "Ощадбанк", довідки про доходи за період з 01.12.2015 року по 31.01.2016 року, довідки про заробітну плату за період з листопада 2017 року по квітень 2019 року, характеристики за місцем проживання виданої ОСББ "Флагман", характеристики з місця роботи від 21.01.2020 року виданої АТ "БТА Банк", вбачається, що [PERSON] має стабільний дохід, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання. У поясненнях наданих у судовому засіданні, позивач зазначила, що останній раз бачила свою дитину навесні 2020 року. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За ч.ч. 1, 2 ст. 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно із п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Як вбачається з Висновку про визначення місця проживання дитини № 101-607/02 від 27.01.2020 року, наданого Дарницькою РДА в м. Києві, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 09.01.2020 року № 1) вирішено за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] . Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Згідно із статтями 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки. Із змісту інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.08.2017 року № 9-1580/0/4-17, а також із змісту інформації, викладеної на офіційному веб-сайті Європейського суду з прав людини вбачається, що 01.07.2017 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвалив рішення у справі «М.С. проти України», яке набуло статусу остаточного 11.10.2017 року. ЄСПЛ наголосив, що в усіх подібних випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Саме з урахуванням зазначених принципів ЄСПЛ здійснював оцінку того, чи національні суди вжили всіх заходів для визначення найкращих інтересів дитини у цій справі та визначили її місце проживання з дотриманням вимог статті 8 Конвенції. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Крім того, судом враховано статтю 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідач не надав відзив на позовну заяву. Заперечень на позов не надано. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Суд критично ставиться до промови представника відповідача у судових дебатах щодо некоректного формулювання позивачем позовних вимог у уточненій позовній заяві від 21.06.2019 року, з огляду на наступне. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99). Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04.12.1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04.12.1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10.04.2003 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії» від 28.10.1998 року). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20.02.2014 року у справі «Шишков проти Росії»). Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції). Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»). Враховуючи викладене, суд вважає, що на даний час проживання малолітньої дочки з матір`ю, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи у зв`язку з фізіологічними особливостями, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному, а відтак заявлений позов підлягає задоволенню. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір - 768 грн. 40 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved