Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» та приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюка В.С., третя особа приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Представник позивача [PERSON] адвокат Збарська І.В. надала заяву про слухання справи за її відсутності, просить суд ухвалити рішення про визнання виконавчого напису №1034 від 24.06.2020, що виданий приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком Віктором Станіславовичем - таким, що не підлягає виконанню. Представник ТОВ «Вердикт Капітал» - Муравська О.М. надала заяву про слухання справи за її відсутності, підтримала заяву директора підприємства про визнання позову просила суд ухвалити рішення про визнання виконавчого напису №1034 від 24.06.2020, що виданий приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком Віктором Станіславовичем - таким, що не підлягає виконанню. Крім того, просила суд при ухваленні судового рішення вирішити питання про скасування заходів забезпечення позову. Представник [PERSON] адвокат Голубніченко В.О. надав заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги визнає та просить суд ухвалити рішення про визнання виконавчого напису №1034 від 24.06.2020, що виданий приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком Віктором Станіславовичем - таким, що не підлягає виконанню. Приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюк В.С. та приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Русецька О.О. у судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином, причину неявки в судове засідання суду не повідомили. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи здійснення розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими\~ст. 89 ЦПК України, дійшов до наступного. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)\~вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1\~ст.4 ЦПК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У абзаці 10 пункту 9\~рішення Конституційного Суду України від 30 січня\~\~2003 року № 3-рп/2003\~правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Окрім того, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу\~в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1\~ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може\~захистити цивільне\~право або\~інтерес іншим\~способом,\~що встановлений\~договором або\~законом чи\~судом у\~визначених законом\~випадках.\~ Разом із цим, відповідно до ч 3. ст. 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень\~частин другої - п`ятої статті 13\~цього Кодексу. Так, відповідно до ч.ч. 2 - 4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Правовідносини, що є предметом спору між сторонами у справі, регулюються діючим ЦК України. 24 червня 2020 року приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюком Віктором Станіславовичем вчинено виконавчий напис, яким звернуто стягнення на автомобіль марки LEXUS, модель ЕS 350, тип ТЗ- легковий седан-В, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , рік випуску 2008, що належить на праві власності на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , виданого ВРЕР-1 ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 06.06.2008 р. [PERSON] . За рахунок коштів, отриманих від реалізації зазначеного транспортного засобу задовольнити вимоги стягувача (ТОВ «Вердикт Капітал») у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання/неналежного виконання боржником умов кредитного договору за період з 30.06.2017 року по 20.03.2020 року. Сума заборгованості складає 299 267,16 грн. в тому числі: 3% відсотки річних за період з 30.06.2017 року по 23.03.2020 року в сумі 90 032,27 грн.; пеня в розмірі 1% від суми простроченої заборгованості за період з 12.07.2019 року по 23.03.2020 року в сумі 209 234,89 грн. Також, з виконавчого напису вбачається, що в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] по Кредитному договору №014/3105/145321/73 від 06.03.2008р., укладеного ним з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», зазначений автомобіль на підставі Договору застави транспортного засобу №014/13411/3105/73, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Петрушенською І.Р. 06.03.2008р за реєстровим №1247, було передано у заставу ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», перейменованому на Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль». Правонаступником АТ «Райффайзен Банк Аваль», на підставі Договору відступлення права вимоги №114/2-16 від 02.08.2019 року, в тому числі за Кредитним договором №014/3105/145321/73 від 06.03.2008 року, є АТ «Оксі Банк». 02 серпня 2019 року між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено Договір відступлення прав вимоги, за яким ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за кредитними договорами, в тому числі за Кредитним договором №014/3105/145321/73 від 06.03.2008 року. 13 серпня 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль», та АТ «Оксі Банк», було укладено Договір про відступлення прав за договорами застави, посвідчений Розсохою С.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №8004, в тому числі за договором застави транспортного засобу №014/13411/3105/73, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. 06 березня 2008 року за реєстровим номером 1247. 16 серпня 2019 року між АТ «Оксі Банк», та ТОВ «Вердикт Капітал», укладено Договір про відступлення прав за договорами застави, посвідчений Розсохою С.С., приватним нотаріусом Київського МНО за реєстровим № 8140, за яким АТ «Оксі Банк» відступило, а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги заборгованості за договорами застави, в тому числі за договором застави транспортного засобу №014/13411/3105/73. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О. про відкриття виконавчого провадження від 06.07.2020 відкрито виконавче провадження №62478002 на підставі виконавчого напису №1034 від 24.06.2020 виданого приватним нотаріусом ІМНО Київської області Кондратюком В.С. щодо звернення стягнення на предмет застави, а саме автомобіль марки LEXUS, модель ЕS 350, тип ТЗ- легковий седан-В, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , рік випуску 2008, що належить на праві власності на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] , виданого ВРЕР-1 ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області 06.06.2008 р. [PERSON] в рахунок заборгованості за кредитним договором в сумі 299 867,16 грн. Вважаю, що виконавчий напис №1034 від 24.06.2020 про звернення стягнення на предмет застави, а саме автомобіль марки LEXUS реєстраційний номер [NUMBER] в рахунок заборгованості за кредитним договором в сумі 299 867,16 грн., на користь ТОВ «Вердикт Капітал» було вчинено без повідомлення позивача, не менш ніж за 30 днів до його вчинення, про порушення кредитних зобов`язань та з грубими порушеннями порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами, оскільки подані ТОВ «Вердикт Капітал» документи нотаріусу не можуть підтверджувати безспірність заборгованості з наступних обставин. Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України). Законом №1255-ІV «Про забезпечення\~вимог кредиторів\~та реєстрацію\~обтяжень» визначено правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Пунктом 1 частини першої статті 21 Закону № 1255- ІV «Про забезпечення\~вимог кредиторів\~та реєстрацію\~обтяжень» до забезпечувальних обтяжень належить застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 ЦК України, що виникає на підставі договору. За змістом статті 22 Закону № 1255- ІV «Про забезпечення\~вимог кредиторів\~та реєстрацію\~обтяжень» обтяження може забезпечувати виконання боржником дійсної існуючої вимоги або вимоги, яка може виникнути в майбутньому. За рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором. Розмір забезпеченої обтяженням вимоги визначається на момент її задоволення і включає: відшкодування витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги і зверненням стягнення на предмет обтяження; сплату процентів і неустойки; сплату основної суми боргу; відшкодування збитків, завданих порушенням боржником забезпеченого зобов`язання або умов обтяження; відшкодування витрат на утримання і збереження предмета обтяження. Згідно із ч. І ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до ч.І ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.20 Закону України «Про заставу» встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачено законом або договором застави. У ч.І ст.23 Закону № 1255- ІV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. Статтею 26 Закону № 1255- ІV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, серед яких і реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. Згідно із ч. І ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Частиною 1 ст. 50 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуюється до суду. Отже, можливість звернення стягнення на предмет застави передбачена як загальним Законом України «Про нотаріат», так і спеціальним - Законом № 1255- ІV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». При цьому ч.І, ч.3 ст.24 Закону № 1255- ІV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» установлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. Така вимога узгоджується з ч.1 ст.27 Закону № 1255- ІV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»,\~згідно з\~якою обтяжувач,\~який має\~намір звернути\~стягнення на\~предмет забезпечувального\~обтяження в\~позасудовому порядку,\~зобов`язаний\~надіслати боржнику\~та іншим\~обтяжувачам,\~на користь\~яких встановлено\~зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Тобто законодавець визначив, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача. У ст.27 Закону № 1255- ІV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачені вимоги до повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Це повідомлення повинне містити таку інформацію: зміст порушення, вчиненого боржником; загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; опис предмета забезпечувального обтяження; посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Згідно зі ст.28 Закону № 1255- ІV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов`язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону. Закон № 1255- ІV «Про забезпечення\~вимог кредиторів\~та реєстрацію\~обтяжень» пов`язує подальші дії стягувача не лише з виконанням чи невиконанням боржником вимоги усунути порушення зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу, але й установлює відповідний строк для такого виконання - протягом ЗО днів, та пов`язує початок спливу цього строку з моментом реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а отже, і подальших дій зі звернення стягнення на предмет застави. \~ \~ \~ \~ Тобто ухилення від надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави. Порядок ведення Реєстру та внесення відомостей до нього врегульовано ст.42 Закону № 1255- ІV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», згідно з якою держателем Реєстру є уповноважений центральний орган виконавчої влади. До Реєстру вносяться, зокрема, відомості про звернення стягнення на предмет обтяження. Частиною 4 ст.43 Закону № 1255- ІV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що відомості про звернення стягнення на предмет обтяження згідно зі ст.24 цього Закону реєструються держателем або реєстратором Реєстру на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України або індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та посилання на звернення стягнення на предмет обтяження. Порядок ведення Реєстру затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2004 року № 830. Пунктом 4 Порядку №830 визначено, що державна реєстрація відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження проводиться шляхом внесення до Реєстру запису. У пункті 5 Порядку №830 передбачено, що державна реєстрація приватних обтяжень рухомого майна проводиться будь-яким нотаріусом або його помічником, які відповідно до законодавства отримали ідентифікатор доступу до Реєстру, а також адміністратором Реєстру та його філіями на підставі відповідного договору. А у пункті 6 цього Порядку вказано, що заяву про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження (далі - заява) у паперовій формі підписує обтяжувач, справжність підпису якого нотаріально засвідчується (крім випадків подання заяви щодо публічних обтяжень та випадків подання заяви нотаріусу, яким безпосередньо вчинено дію, спрямовану на виникнення, зміну, припинення обтяження, а також на звернення стягнення на предмет обтяження). Процедуру вчинення виконавчого напису врегулювано у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок № 296/5). Для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява (підпункт 2.1пункту 2 глави 16 розділу II Порядку №296/5), а нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, передбачені Переліком № 1172, та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (стаття 88 Закону України «Про нотаріат», підпункти 3.1, 3.2 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку № 296/5). Підпунктом 3.5 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку № 296/5 передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обгрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку № 1172, а якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус має право витребувати їх у стягувача, а якщо для вчинення виконавчого напису, крім документа, що встановлює заборгованість, необхідно подати й інші документи, зазначені в цьому Переліку, то вони до виконавчого напису не приєднуються, а залишаються у матеріалах нотаріальної справи (підпункт 2.2 пункту 2 та підпункт 3.6 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку № 296/5). Разом з тим, відсутність у Законі України «Про нотаріат» та в Порядку № 296/5 вимоги до нотаріуса провести перевірку дотримання стягувачем норм спеціального Закону № 1255- ІV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження та спливу тридцятиденного строку з моменту реєстрації не свідчить про можливість невиконання нотаріусом цих вимог, оскільки в разі розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовими актами перевага надається спеціальному, якщо його скасовано виданим пізніше загальним актом. Тобто, в цьому випадку необхідно дотримуватися вимог Закону № 1255- ІV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Встановлення нотаріусом на стадії відкриття нотаріального провадження, що заява стягувача не містить такої інформації або стягувач не надав необхідних документів, що підтверджують зазначені обставини, перешкоджає вчиненню нотаріусом виконавчого напису. При цьому неподання стягувачем на вимогу нотаріуса на стадії підготовки до вчинення нотаріального провадження доказів реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії на підставі пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про нотаріат», а невчинення нотаріусом дій щодо вжиття заходів про витребування від обтяжувача згаданої інформації та документів на її підтвердження і, як наслідок, вчинення виконавчого напису без таких документів вказує на незаконність нотаріальної дії як виконаної без усіх необхідних даних. У зв`язку з чим, що факт недотримання стягувачем положень ч.3 ст. 24 та ч.І ст.27 Закону № 1255- ІV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» і нездійснення ним до вчинення виконавчого напису реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження є достатньою правовою підставою для визнання за рішенням суду виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Звертаю увагу суду на те, що будь-якого повідомлення від ТОВ «Вердикт Капітал» про повернення кредиту та попередження про звернення стягнення на предмет застави, а ні позивач, а ні його родичі, не отримували, свої підписи не ставили. Окрім цього, звертаю увагу на те, що факт направлення такого повідомлення всупереч п.106 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270, є неналежним доказом, без особистого підпису в ньому отримувача. Окрім цього, приватний нотаріус, в свою чергу, не перевірив реєстрації стягувачем у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження, не врахував, що звернення стягнення на предмет застави може бути розпочате лише в разі невиконання боржником свого зобов`язання протягом тридцяти днів з дня реєстрації у Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження (витяг додається). Таким чином, ухилення від надіслання боржнику, тобто позивачу повідомлення про порушення запеченого обтяженням зобов`язання, реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, а також недотримання 30-денного строку з моменту реєстрації в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження вважаються порушеннями, які унеможливлюють вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Вищого господарського суду України від 16 січня 2017 року у справі № 910/29733/15, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року у справі № 461/3895/16, постанові Вищого господарського суду України від 20 грудня 2016 року у справі № 923/299/16, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року у справі № 755/13563/16-ц, постанові суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 310/9293/15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018р. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Пунктом 286 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи надано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів." Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» (далі - Перелік) для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Отже, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. В даному випадку при вчиненні виконавчого напису приватний нотаріус Кондратюк В.С. порушив вимоги Закону, оскільки кредитний договір, договір застави та договір відступлення прав вимог не є документами, якій підтверджує безспірність заборгованості боржника перед стягувачем. Як зазначено в правовій позиції ВСУ у справі за №6-887цс17: «З урахуванням приписів ст.ст.15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому суд\~при вирішенні\~спору про\~визнання виконавчого\~напису таким,\~що не\~підлягає виконанню,\~не повинен\~обмежуватися лише\~перевіркою додержання\~нотаріусом формальних\~процедур і\~факту подання\~стягувачем документів\~на підтвердження\~безспірної заборгованості\~боржника згідно\~з Переліком\~документів.\~Для правильного\~застосування положень\~ст.ст.\~87,\~88\~Закону України\~«Про нотаріат»\~у такому\~спорі суд\~повинен перевірити\~доводи боржника\~в повному\~обсязі й\~установити та\~зазначити в\~рішенні,\~чи справді\~на момент\~вчинення нотаріусом\~виконавчого напису\~боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису». З урахуванням вищезазначеного, та відповідно до позиції ВСУ від 05.03.2018 року у справі № 61-715св17, безспірною заборгованістю є заборгованість, з якою Боржник погоджується, що відповідно, виключає можливість спору щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не тільки кредитора, а й самого боржника, або ж стовідсотково підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі. Таким чином, з існуванням зазначеної у виконавчому написі заборгованості позивач не погоджується, оскільки рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16.08.2011 справа №2-4234/11 стягнуто з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість за кредитним договором №014/3105/145321/73 від 06 березня 2008 року в сумі 571 598 грн. 53 коп., судовий збір в сумі 1700 грн. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. На підставі\~зазначеного рішення\~суду,\~Дніпропетровським районним\~судом Дніпропетровської\~області в\~2015\~році був\~виданий дублікат\~виконавчого листа,\~який в\~свою чергу\~був пред`явлений\~до виконавчої\~служби на\~підставі якого постановою державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Дніпропетровській області відкрито провадження №48993722 до теперішнього часу та проводиться примусове стягнення. Таким,\~чином,\~оскільки за\~даним кредитним\~договором №014/3105/145321/73\~від 06\~березня 2008\~року вже\~примусово через\~рішення суду\~стягнуто заборгованість,\~виданий спірний\~виконавчий напис\~№1034\~від 24.06.2020\~є повторним (здвоєним) стягненням за одним й теж самим кредитним договором, що є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Також,\~не зрозуміло\~у зв`язку\~з чим\~ТОВ «Вердикт\~Капітал» нарахував\~заборгованість 3%\~відсотки річних\~за період\~з 30.06.2017\~року по\~23.03.2020\~року та\~пені в\~розмірі 1%\~від суми\~простроченої заборгованості\~за період\~з 12.07.2019\~по 23.03.2020\~в сумі\~209\~234,89\~грн., якщо строк дії договору застави транспортного засобу та кредитного договору закінчився 05.03.2015 та йде примусове стягнення за рішенням суду. За вимогами статей 527, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч.І ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16.08.2011 справа №2-4234/11 стягнуто з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість за кредитним договором №014/3105/145321/73 від 06 березня 2008 року в сумі 571 598 грн. 53 коп., судовий збір в сумі 1700 грн. та 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами кредитного договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий - до 05 березня 2015 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 05 березня 2015 року [PERSON] мав, зокрема, повертати банку кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 06 березня 2015 року, [PERSON] мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги банком повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Таким, чином право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Такого ж висновку дійшов в постанові №444/9519/12 від 28.03.2018 Верховний суд. Так, як строк дії кредитного договору №014/3105/145321/73 від 06.03.2008 сплив 06.03.2015 року та ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" скористався своїм правом на примусове стягнення заборгованості з [PERSON] , шляхом звернення до суду, що підтверджується рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16.08.2011, позивач вважає, що це є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Окрім цього, приватний нотаріус ІМНО Київської області Кондратюк В.С. не були проведенні дії, щодо встановлення власника транспортного засобу марки LEXUS, модель ES 350, тип ТЗ- легковий седан-В, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , рік випуску 2008, оскільки власником зазначеного транспортного засобу є [PERSON] на підставі свідоцтва зареєстрованого в реєстрі №4787 виданого 16.07.2013 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., в якому зазначено, що [PERSON] є власником зазначеного транспортного засобу на підставі акту про передання права власності на куплене рухоме майно від 26.06.2013 і протоколу про проведення аукціону, складеного [PERSON] . Разом з тим, ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.12 у справі №38/5005/5057/2012 скасовано заборону відчуження об`єкту рухомого майна, що належать Боржнику - [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ), а саме легкового автомобілю марки LEXUS, модель ES 350, тип ТЗ- легковий седан-В, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , рік випуску 2008 та зобов`язано приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенську Інну Романівну за рахунок боржника протягом 10 днів з дати отримання ухвали суду вилучити запис з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про заборону відчуження легкового автомобілю марки LEXUS, модель ES 350, тип ТЗ- легковий седан-В, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , рік випуску 2008, що була накладена на підставі Договором застави транспортного засобу № 014/13411/3105/73 від 06.03.08р., зареєстрованим в реєстрі за №1247 та зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за №6772840 від 13.03.08р. Таким, чином, оскільки [PERSON] не є власником спірного транспортного засобу та скасована заборона на відчуження об`єкту рухомого майна, це теж є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до пошуку Єдиного реєстру нотаріусів значиться приватний нотаріус Кондратюк Віктор Станіславович, номер свідоцтва 2657 та в примітках зазначено - тимчасово не діє. А тому, можливо дійти висновку, що приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кондратюк Віктор Станіславович не прав відповідних повноважень на вчинення нотаріальних дій, зокрема вчиняти виконавчий напис за №1034 від 24.06.2020, що є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч.1,2 ст.27 ЦПК України Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Відповідно до п. 15 ст. 28 ЦПК України позови до кількох відповідачів, які проживають або знаходяться в різних місцях, пред`являються за місцем проживання або місцезнаходженням одного з відповідачів за вибором позивача. Оскільки відповідач [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що відноситься до території Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, позивач вважає, що даний спір підлягає розгляду за територіальною підсудністю в Дніпропетровському районному суді Дніпропетровської області. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із\~ст.\~76,\~77,\~81\~ЦПК України\~кожна\~сторона повинна\~довести ті\~обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини,\~які визнаються\~учасниками справи,\~не підлягають\~доказуванню,\~якщо суд\~не має\~обґрунтованого сумніву\~щодо достовірності\~цих обставин\~або добровільності\~їх визнання.\~Обставини,\~які визнаються\~учасниками справи,\~зазначаються в\~заявах по\~суті справи,\~поясненнях учасників\~справи,\~їхніх представників (ст. 82 ЦПК України). У відповідності до положень\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене вище, та факт визнання позову відповідачами та документальне підтвердження, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Відповідно до ст. 158 ЦПК України суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: approved