Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

01.03.2021 року [PERSON] (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України» (надалі - відповідач), за яким просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 61076,80 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що його було звільнено з роботи відповідачем на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням 20.01.2020 року. Між тим, після звільнення йому не було сплачено заробітну плату у розмірі 28794,16 грн. Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 11.03.2020 року було задоволено його позов, та із Дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на користь [PERSON] стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 34 763 (тридцять чотири тисячі сімсот шістдесят три) гривні 09 копійок. Фактично рушення суду було виконано лише 18.02.2021 року у примусовому порядку шляхом пред`явлення виконавчого листа до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса). З огляду на те, що час затримки виплати заборгованості по заробітній платі після звільнення склав 13 місяців позивач звернувся із даним позовом до суду, і просить стягнути з Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна кампанія» Автомобільні дороги України» відшкодування у вигляді середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з 20.01.2010 року по день фактичного розрахунку 18.02.2021 року. 01.03.2021 року провадження у справі було відкрито та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовну заяву підтримав та просив її задовольнити у повному обсязі. Відповідач ДП «Миколаївський облавтодор» про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак у судове засідання явку свого представника не забезпечив. Відзив на позов до суду не надіслав. Заяв про розгляд справи за відсутності представника підприємства чи відкладення розгляду справи не направляв. Зважаючи на встановлені законом стислі строки розгляду даної категорії справ та той факт, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідача, судом, зі згоди представника позивача, 06.04.2021 року постановлено ухвалу про розгляд справи в заочному порядку, на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. При цьому, оскільки в судове засідання сторони не з`явились, суд відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, проводить слухання справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого технічного засобу. Суд, вивчивши доводи позовної заяви та дослідивши додані до неї письмові документи в їх сукупності, приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] працював у філії «Новобузький райавтодор» ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» сторожем та згідно наказу №2 - К від 20.01.2020 року його було звільнено з займаної посади на підставі його заяви, що підтверджується копією зазначеного наказу. На момент звільнення з позивачем не було проведено повний розрахунок, що підтверджується довідкою. Відповідно до довідки від 12.02.2020 року наданої Філією «Новобузький райавтодор» ДП «Миколаївський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» за вих. №37, заборгованість по заробітній платі перед позивачем станом на 01.02.2020 року становить 34763,09 гривень. Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 12.03.2020 року, по справі № 481/168/20, провадження № 2/481/113/2020 позовні вимоги [PERSON] до філії «Новобузький райавтодор» дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення заборгованості по заробітній платі були задоволені. Стягнуто з філії «Новобузький райавтодор» дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 34 763 (тридцять чотири тисячі сімсот шістдесят три) гривні 09 копійок. Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса) від 06.10.2020 року було прийнято до виконання виконавчий лист № по справі № 481/168/20 виданий Новобузьким районним судом Миколаївської області 17.08.2020 року. Згідно банківських документів ( історії карткового рахунку) [PERSON] грошові кошти в рахунок погашення боргу за виконавчим провадженням, в розмірі 34763,09 грн. надійшли на його рахунок 18.02.2021 року. Частиною 1статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. В пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Таким чином, нормою статті 117 КЗпП України встановлено обов`язок для роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи , що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п.8 вищезазначеної Постанови, середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки № 07 від 25.02.2021 року заробітна плата [PERSON] за листопад 2019 року складала 4619,37 грн, а за грудень 209 року - 4777,06 грн. Фактично середньоденна заробітна плата позивача за два місяці, що передують даті звільнення листопад - грудень 2019 року складає: 223,72 грн. ( 9396,43 грн / на 42 робочих дня) Кількість робочих днів затримки з дня звільнення 20.01.2020 року по день остаточного розрахунку 18.02.2021 року складає - 283 робочих днів. Таким чином розмір середнього заробітку становить 63312,76 грн. (223,72 грн.х283 днів). Однак у своїй позовній заяві, позивач просить стягнути з відповідача 61076 грн 79 коп., що є його правом, а суд з власної ініціативи не має права вийти за межі позовних вимог, щоб не порушити принцип диспозитивності. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки заробітної плати по день остаточного розрахунку, а саме за період з 20.01.2020 по 18.02.2021 в розмірі 61076,79 грн. За змістом пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»(у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Разом з тим, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. З огляду на викладене, пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, провадження № 12-301гс18. Звернувшись до суду у березні 2021 р. із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачем судовий збір не сплачено. Оскільки позов суд задовольняє у повному обсязі, розподіляючи судові витрати згідно правилам ст. 141 ЦПК, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у дохід держави - 840,80 грн.

Outcome: approved