Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: Департамент земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,0680 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована у [ADDRESS]. Співвласниками суміжної земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON]. Після примусового виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.10.2004 року відповідачі самовільно, без будь-якого дозволу та погодження з відповідними державними органами збудували металевий гараж на його земельній ділянці, чим порушили встановлені будівельні норми та права позивача як власника земельної ділянки. 19.08.2014 року позивач звернувся до ПП «Сектор» із заявою про виконання комплексу робіт зі складання зазначеної технічної документації. Зі змісту виготовленої «Технічної документації» вбачається, що з боку суміжної земельної ділянки по [ADDRESS] відповідачами було здійснено захват частини земельної ділянки, що належить позивачу в розмірі 3,86 кв.м. Оскільки згоди на розміщення частини металевого гаражу на своїй ділянці позивач відповідачам не надавав, а захват частини земельної ділянки порушує права позивача, як власника, останній звернувся до суду з позовом та просив суд зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні та володінні [PERSON] земельною ділянкою, яка належить йому на праві власності шляхом знесення за власний рахунок самочинного будівництва - металевого гаражу розміром 6,43*1,20 (загальна площа 7,716 кв.м.), який частково розміщується на земельній ділянці по [ADDRESS] та по [ADDRESS]; відновлення до попереднього придатного стану частини земельної ділянки площею 3,86 кв.м. по [ADDRESS], що перебуває у власності [PERSON] і на якій був частково розміщений металевий гараж. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Крім того, в судовому засіданні [PERSON] уточнив обставини справи, а саме, пояснив, що з 2001 року йому було відомо про спірний металевий гараж, проте не було відомо, хто був власником гаража. Зазначена інформація йому стала відома лише у 2010 році, проте звернення до суду з зазначеним позовом у вересні 2014 року не може бути підставою для відмови у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності, оскільки до даних правовідносин позовна давність не застосовується. Відповідач та представник відповідачів проти задоволення позову заперечували, пояснивши суду, що зазначений позивачем спірний металевий гараж був встановлений покійним батьком позивачів ще в 1979 році, тобто до отримання позивачем спірної земельної ділянки у власність і з цього часу включений Київським міським бюро технічної інвентаризації до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований по [ADDRESS], і який на той час належав батьку. Та після його смерті у 1998 році разом з іншим майном перейшов до них в порядку спадкування. Разом з тим, [PERSON] з часу виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.10.2004 року знав про існування вказаного ним металевого гаража, проте за захистом своїх прав не звертався. За таких обставин пропустив строк позовної давності, у зв'язку з чим просили суд відмовити в задоволенні позову. Крім того, до початку судового розгляду, відповідачами подано зустрічну позовну заяву про визнання державного акту на право приватної власності на землю частково недійсним. Зустрічні позовні вимоги мотивовано тим, що згідно з висновком Київського міського управління земельних ресурсів від 13.10.2000 року № 03-29/833-13 про відведення земельної ділянки [PERSON], технічним завданням про розробку проекту відведення йому вказаної земельної ділянки та зазначеним у вказаному Державному акті про право власності на землю Рішенням VIII сесії ХХІІІ від 21.12.2000 року № 122/1099 позивачу [PERSON] була виділена у приватну власність земельна ділянка площею лише 0,0600 га. Проте, в Держаному акті про право приватної власності на цю земельну ділянку зазначена інша, більша площа земельної ділянки, ніж встановлена рішенням Київської міської ради. Вважає, що Управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради [PERSON] було передано земельну ділянку більшої площі, ніж зазначено в рішенні. Як наслідок, з цих підстав [PERSON] були незаконно збільшені і межі цієї ділянки, чим згідно з наданим абрисом прив'язок межових знаків грубо порушуються їх право власності на землю та на використання зазначеного у позові металевого гаражу. Ухвалою суду від 09 лютого 2015 року зустрічний позов прийнято до розгляду з та об'єднано в одне провадження разом з первісним позовом. В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом та представник позовні вимоги підтримали, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідач та представник відповідача за зустрічним позовом проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечили, просили відмовити в їх задоволенні. В судове засідання представник Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не з'явився, направив на адресу суду письмові пояснення, в яких просив прийняти законне рішення та слухати справу без участі представника Департаменту, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. В судове засідання представник Київської міської ради не з'явився, направив на адресу суду свої заперечення на зустрічну позовну заяву, в яких зазначив, що відповідно до рішення Київської міської ради від 21.12.2000 року № 122/1099 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам для будівництва, експлуатації та обслуговування житлових будинків та господарських будівель і для ведення садівництва» [PERSON] передано, за умови виконання п.1.1. цього рішення, у приватну власність земельну ділянку площею 0,06 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель на [ADDRESS]. Зазначає, що державний акт на право власності на землю, виданий [PERSON] має відповідати змісту вищезазначеного рішення Київської міської ради. Однак, варто зазначити, що площа земельної ділянки уточнюється після встановлення їхніх меж в натурі (на місцевості). Представник Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві просив прийняти рішення згідно норм чинного законодавства. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,0680 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована у [ADDRESS], що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю [NUMBER], виданим 19.06.2001 року, реєстровий запис в книзі записів державних актів № 63-2-00335 (а.с.5). Співвласниками суміжної земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю [NUMBER], виданим 31.10.2000 року, реєстровий запис в книзі записів державних актів № 63-2-00233, Державним актом на право приватної власності на землю [NUMBER], виданим 31.10.2000 року, реєстровий запис в книзі записів державних актів № 63-2-00232 (а.с.35-38). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06.10.2004 року у справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], Київського міського управління земельних ресурсів Київської міської ради про визнання недійсними рішень Київради, визнання недійсним и державних актів на право приватної власності на земельні ділянки за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання недійсним акту прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння в частині гаража, визнання недійсним рішення Виконкому Дарницької районної ради народних депутатів м. Києва № 445 від 24.07.1989 року в частині введення в експлуатацію гаража в домоволодінні [PERSON], та відшкодування моральної шкоди в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] відмовлено, а [PERSON] поновлено строк позовної давності й заявлений ним позов задоволено частково. Зобов'язано [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в користуванні земельною ділянкою по [ADDRESS], знести частину цегляного гаража, шлакоблочний гараж, дерев'яний сарай та паркан, які розташовані на земельній ділянці, належної [PERSON] Визнано частково недійсними: - Акт про прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння [PERSON] від 12 липня 1989 року в частині цегляного гаража, позначеного на плані літерою "Г", - рішення виконавчого комітету Дарницької районної ради народних депутатів м.Києва № 455 від 24 липня 1989 року в частині введення в експлуатацію гаража, який входить в домоволодіння [PERSON], позначеного на плані літерою "Г", - свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 19 лютого 1998 року Сьомою державною нотаріальною конторою м.Києва на ім'я позивачів в частині розміру спадкового майна, а саме гаража цегляного під літерою "Г". В задоволенні решти позовних вимог [PERSON] відмовлено. Ухвалою Верховного Суду України від 24.01.2007 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.10.2004 року залишено без змін (а.с.6-7). Згідно ч.3, ч.4 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини у питанні стосовно правової певності та відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі „Совтрансавто-Холдинг" проти України (заява №48553/99) суд наголошує, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований ст. 6 параграф 1 та повинне тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів („Брумареску проти Румунії", параграф 61). Оскільки судом встановлено, що [PERSON] (батько відповідачів) було виділено у безтермінове користування земельну ділянку, площею 475 кв.м. Земельна ділянка, площею 206 м2 перебувала у його тимчасовому користуванні. Згідно із схематичних планів зазначена земельна ділянка була розташована там, де на сьогоднішній день пролягає [ADDRESS], а сусідня земельна ділянка за адресою : [ADDRESS], ніколи не була закріплена чи надана у користування [PERSON], то дана обставина не підлягає доказуванню. В судовому засіданні позивач пояснив, спірний гараж частково встановлений на його земельній ділянці, у зв'язку з чим йому створюються перешкоди у користуванні земельною ділянкою. 25.06.2014 року [PERSON] звернувся до Київської міської ради (постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування) з заявою про проведення перевірки (в межах повноважень), за результатами якої прийняти рішення про відновлення його прав і вжити законних заходів для звільнення співвласниками суміжної земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] частини самовільно зайнятої земельної ділянки, яка належить йому на праві власності та відновлення його меж (а.с.9). Листом від 11.08.2014 року Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомив [PERSON] про те, що спеціалістами Департаменту земельних ресурсів з виїздом на місце було проведено обстеження земельної ділянки по [ADDRESS]. Під час обстеження підтверджено факт розміщення майна (гаража) можливих співвласників земельної ділянки по [ADDRESS]. Крім того, запропоновано замовити технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки (а.с.10). 19.08.2014 року позивач звернувся до ПП «Сектор» із заявою про виконання комплексу робіт зі складання зазначеної технічної документації (а.с.11). Зі змісту виготовленої «Технічної документації», а саме, абрису прив'язок межових знаків вбачається, що з боку суміжної земельної ділянки по [ADDRESS], яка належить відповідачам розташований гараж, який частково розміщений на спірній земельній ділянці в розмірі 3,86 кв.м. (а.с.12-20). Зазначена обставина відповідачем не оспорювалась. Положення ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України зазначають, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до п."г" ч.1 ст.96 ЗК України землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив суду, що спірний металевий гараж був побудований його дідусем в 1979 році та успадкований відповідачами, які на сьогоднішній день користуються ним. Отже, наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що спірний металевий гараж, що належить відповідачам за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] на праві власності частково розміщений на земельній ділянці по [ADDRESS], належній на праві власності позивачу [PERSON], що позбавляє його права на користування земельною ділянкою. Відповідно до ч.2 ст.95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку встановленому законом. Відповідно до ст. 90 ч. 1 п. б Земельного Кодексу України власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі. Згідно ч. 2 зазначеної статті порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому, захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Заперечуючи проти позову, відповідач просила суд застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову, проте суд не може погодитися з даним твердженнями позивачів. Відповідні роз'яснення з цього приводу містяться в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07ю02.2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав». Зокрема, в п.36 зауважено, що за змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. На підставі вказаних норм закону, зважаючи на те, що на земельній ділянці по [ADDRESS], належній позивачу частково розташований металевий гараж, який належить на праві власності відповідачам, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, у зв'язку з чим необхідно усунути позивачу перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою, розташованою по [ADDRESS]. Зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 1, 5 ст.261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні відповідач за зустрічним позовом наполягав на застосуванні строків позовної давності, що є на його думку підставою для відмови у позові, так як строк позовної давності закінчився, поважність пропуску строків для звернення до суду позивачем не доведено. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, судом встановлено, що перебіг строку позовної давності почався з 2001 року, однак позов пред'явлено до суду лише 17.12.2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Позивачами за зустрічним позовом не надано жодного доказу на підтвердження того, що ними пропущено з поважних причин строк для звернення до суду з позовом. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні зустрічного позову у зв'язку з пропуском нею строку позовної давності. Відповідно до ст.88 ЦПК України на користь позивача слід присудити понесені ним і документально підтверджені судові витрати у розмірі 243,60грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial