Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON], яким просив стягнути з нього заборгованість за кредитним договором №LGG3F206820958 від 21 травня 2012 року у розмірі 8323 гривні 32 копійки, з яких: 3448 гривень 85 копійок - заборгованість за кредитом; 1 гривня 99 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 344 гривні 90 копійок - заборгованість по комісії за користування кредитом; 3655 гривень 04 копійки - сума пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 872 гривні 54 копійки - сума штрафу за порушення виконання грошових зобов'язань за договором, а також судові витрати. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 22 січня 2015 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не з'явились. Представник позивача через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача вказав, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судових засідань 16 грудня 2014 року та 22 січня 2015 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) занесена до журналу судового засідання. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У позові, представник позивача вказував на те, що між банком та відповідачем був укладений кредитний договір, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом надання кредиту. А відповідач свої зобов`язання по його поверненню у строки, встановлені договором не виконав. Тому у банка виникло право вимоги до відповідача щодо повернення кредиту, а також сплати процентів за його користування, і комісії. А оскільки договором передбачено також і право банка на нарахування та стягнення неустойки за невиконання грошових зобов'язань, банк користуючись своїм правом просить стягнути і їх. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER]), 21 травня 2012 року, звернувся до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (код ЄДРПОУ: 14360570) шляхом підписання та подання заяви позичальника №LGG3F206820958 від 21 травня 2012 року, якою просив видати йому строковий кредит у розмірі 3448 гривень 85 копійок, з метою придбання товару та сплати страхового платежу (а.с.5,48). Підписавши заяву позичальника №LGG3F206820958 від 21 травня 2012 року та анкету-заяву, [PERSON] також підтвердив, що ця заява разом із запропонованими ПриватБанком Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, складає між ним та банком кредитно-заставний договір, оригінал якого він отримав (а.с.5-15,46-50). За цим кредитно-заставним договором, публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" взяв на себе зобов'язання надати [PERSON] кредит у сумі 3448 гривень 85 копійок, на строк з 21 травня 2012 року по 20 березня 2013 року включно, шляхом перерахування: 2999 гривень на поточний рахунок продавця товару, а також суму страхового платежу в розмірі 449 гривень 85 копійок, а [PERSON] взяв на себе зобов'язання сплатити авансовий внесок за товар у розмірі 334 гривні, повернути кредит зі сплатою процентів у розмірі 0,12% річних, комісії у вигляді щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 34 гривні 49 копійок, шляхом сплати кожного місяця, з 21 по 25 число, платежу у розмірі 379 гривень 57 копійок (а.с.5-15,46-50). Двадцять першого травня 2012 року, публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" перерахував 2999 гривень на поточний рахунок продавця товару, а також суму страхового платежу в розмірі 449 гривень 85 копійок (а.с.51). Шістнадцятого жовтня 2014 року, публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], яким просив стягнути з нього заборгованість, що виникла за кредитним договором №LGG3F206820958 від 21 травня 2012 року, станом на 09 вересня 2014 року, у розмірі 8323 гривні 32 копійки (а.с.2-3). Із встановлених обставин вбачається, що між публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобов'язанні, на повернення відповідачем, як боржником, отриманого ним кредиту, сплати процентів за його користування та неустойки. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України зобов'язання можуть виникати з договорів, які стають обов'язковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статей 1054, 1055 ЦК України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою) у письмовій формі, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у розмірі та порядку, що передбачений договором. При цьому, з огляду на положення статті 207 ЦК України, такий договір може бути укладений шляхом обміну сторонами одним або декількома документами, в яких зафіксовано його зміст, та які підписані обома сторонами: споживачем, як однією стороною договору, та уповноваженим на це представником кредитодавця із скріпленням печаткою кредитодавця, як другою стороною договору. А користуючись положеннями статті 628 вказаного кодексу, сторони мають право укласти договір, в якому будуть міститись елементи різних договорів (змішаний договір), тоді до відносин сторін у такому договорі, застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Так, 21 травня 2012 року, [PERSON] та публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" уклали змішаний кредитно-заставний договір №LGG3F206820958, за яким (в частині умов договору, що стосуються кредиту) банк взяв на себе зобов'язання надати [PERSON] кредит у розмірі 3448 гривень 85 копійок, а [PERSON] взяв на себе зобов'язання повернути кредит, сплатити проценти за його користування, щомісячну комісію у вигляді фінансової винагороди за надання фінансового інструменту на умовах, визначених заявою позичальника №LGG3F206820958, Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами (а.с.5-15). Сторони договору встановили, що банк зобов'язується перерахувати 2999 гривень на поточний рахунок продавця товару, а також суму страхового платежу в розмірі 449 гривень 85 копійок (а.с.51). Факт виконання банком вказаного зобов'язання, підтверджується письмовими доказами (а.с.51). Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Позивач та відповідач, як сторони кредитно-заставного договору встановили, що кредит надається позивачем строком на 10 місяців, по 20 березня 2013 року включно, при цьому позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти (із розрахунку у розмірі 0,12% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом) та щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 34 гривні 49 копійок, шляхом сплати кожного місяця, з 21 по 25 число, платежу у розмірі 379 гривень 57 копійок (а.с.48). Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання). Виходячи з документів, наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за кредитно-заставним договором №LGG3F206820958 від 21 травня 2012 року (а.с.4), виписки по рахунку [PERSON] (а.с.51), позичальник взяті на себе зобов'язання належним чином не виконав. У зв'язку з чим, у нього утворилась заборгованість, яка станом на 09 вересня 2014 року складає 8323 гривні 32 копійки, з яких: 3448 гривень 85 копійок - це заборгованість по кредиту; 1 гривня 99 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 344 гривні 90 копійок - заборгованість по комісії за надання фінансового інструменту. Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, які б доводили зворотне, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятого на себе грошового зобов'язання у вигляді повернення кредиту та сплати процентів, на підставі кредитно-заставного договору, а тому вважає доведеним факт порушення права позивача, як кредитора у цьому зобов'язанні, на отримання від відповідача, як боржника, наданого йому кредиту, сплати процентів та комісії за надання фінансового інструменту. Тому, матеріально-правову вимогу позивача до [PERSON] про стягнення з нього заборгованості у розмірі 3795 гривень 74 копійки, з яких: 3448 гривень 85 копійок - це заборгованість по кредиту; 1 гривня 99 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 344 гривні 90 копійок - заборгованість по комісії за надання фінансового інструменту, слід визнати обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень частини першої статті 624 цього ж кодексу, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно з частиною другою статті 551 цього ж кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Так, кредитно-заставним договором №LGG3F206820958 від 21 травня 2012 року встановлено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту, за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні (а.с.46). Також, кредитно-заставним договором №LGG3F206820958 від 21 травня 2012 року встановлено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 (п'ятсот) гривень та 5% від суми заборгованості (положення пункту 2.4.5.5. Умов та правил надання банківських послуг). Виходячи з документів, наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за кредитно-заставним договором №LGG3F206820958 від 21 травня 2012 року (а.с.4), виписки по рахунку [PERSON] (а.с.51), позичальник свої зобов`язання належним чином не виконав. У зв'язку з чим, банк правомірно використав своє право на нарахування пені, розмір якої склав: 3655 гривень 04 копійки; а також штрафу у розмірі 872 гривні 54 копійки. При цьому, судом враховано, що штраф та пеня є різновидами такого виду забезпечення виконання зобов'язання, як неустойка, а тому їх одночасне застосування і стягнення не призводить до подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а тому не свідчить про порушення положень частини першої статті 61 Конституції України. Також судом враховано, що матеріали справи не містять достатніх доказів, які б підтверджували наявність усіх обставин, з якими стаття 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» пов'язує необхідність її застосування. Разом з цим, суд враховує, що відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України. Так, постановою від 03 вересня 2014 року (справа №6-100 цс14), Верховний Суд України задовольняючи заяву про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї й тієї ж норми матеріального права, висловив наступну правову позицію: «частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків; отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків». За таких обставин суд вважає, що слід застосувати до спірних правовідносин положення частини третьої статті 551 ЦК України, які передбачають право суду зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Застосовуючи вказану норму матеріального права суд виходить з того, що матеріалами справи підтверджується сума збитків позивача у розмірі 3795 гривень 74 копійки, з яких: 3448 гривень 85 копійок - неповернутий боржником кредит, що являється реальним збитком, 1 гривня 99 копійок - несплачені боржником проценти за користування кредитом, а також 344 гривні 90 копійок - несплачена боржником комісія за надання фінансового інструменту, які являються упущеною вигодою. Також матеріалами справи підтверджується, що розмір неустойки у вигляді пені та штрафу, яку позивач просить стягнути складає: 4527 гривень 58 копійок, що значно перевищує розмір доведених збитків. Тому з огляду на встановлене, а також загальні засади цивільного законодавства, що встановлені статтею 3 ЦК України; справедливість, добросовісність та розумність, суд вважає за необхідне зменшити розмір неустойки у вигляді пені та штрафу до рівня понесених позивачем збитків, що складає 3795 гривень 74 копійки. Таким чином, суд вважає що позивачу слід присудити до стягнення з відповідача на підставі кредитно-заставного договору №LGG3F206820958 від 21 травня 2012 року, заборгованість, розмір якої станом на 09 вересня 2014 року складає 7591 гривня 48 копійок, з яких: 3448 гривень 85 копійок - це борг по кредиту; 1 гривня 99 копійок - несплачені боржником проценти за користування кредитом; 344 гривні 90 копійок - заборгованість по комісії за надання фінансового інструменту; 3795 гривень - неустойка за порушення грошових зобов'язань по договору. Тобто позовні вимоги підлягають задоволенню у присудженому судом розмірі. А у задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Застосовуючи вказану норму процесуального права, суд враховує роз'яснення, надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у пункті 39 Постанови №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», зокрема в частині того, що якщо суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 243 гривні 60 копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.22), вони підлягають стягненню на користь позивача у повному обсязі.

Outcome: partial