Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

24 січня 2018 року позивач в особі представника [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Одеська товарна біржа про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності., свої вимоги позивач мотивує тим, що 07 березня 1997 року між [PERSON], яка діяла в інтересах [PERSON] на підставі довіреності та [PERSON],[PERSON] було укладеного договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] та [PERSON] купили квартиру загальною площею 57,1 кв.м, корисною площею 56,4 кв.м, яка складається з 3 (трьох) кімнат житловою площею 40,5 кв.м та розташована за адресою: [ADDRESS]. Фактично правочин виконано обома сторонами: [PERSON] звільнено квартиру, передано ключі, вона знялася з реєстрації за вказаною адресою, а [PERSON] та [PERSON] вїхали до вказаної квартири та проживали в ній. Ні заперечень, ні зауважень відносно правочину сторонами не заявлялось. Вартість зазначеної нерухомості сторони визначили в 6 970 гривень. Вказану суму коштів за договором купівлі-продажу було передано покупцями продавцю. На поточний час позивач зареєстрована та постійно проживає за адресою: [INFO], утримає квартиру в належному санітарно-технічному стані, сплачує комунальні платежі. [PERSON] 05.01.200 року померла. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.06.2015 року виданого Другою Одеською державною нотаріальною конторою, спадкоємцями Ѕ частки квартири № [ADDRESS], яка належала спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна зареєстрованого Одеською товарною біржею 07.03.1997 року за р. № 19573, право власності на яку було зареєстроване Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації в книзі № 97доп, на стор. № 190, за р.№1172, є її діти [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтва про право на спадщину на ј часток квартири № [ADDRESS] кожному. 11.07.2015 року помер [PERSON], спадкоємцем за законом якого є [PERSON] у звязку з цим, останньому Другою Одеською державною нотаріальною конторою 27.12.2017 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ј часток квартири № [ADDRESS]. На даний час [PERSON] є власником ј часток квартири № [ADDRESS], а [PERSON], в свою чергу, є власником ѕ часток зазначеної квартири, які складаються з Ѕ частки квартири № [ADDRESS] набутої за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 07.03.1997 року та ј часток квартири в будинку № 6 по вул.. Троїцькій в м. Одесі набутої за свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24.06.2015 року. Однак, оскільки на даний час в Державному реєстрі речових прав на нерухому майно відсутні відомості про реєстрацію за [PERSON] права власності на Ѕ частин квартири № [ADDRESS] набутої у власність за договором купівлі продажу нерухомого майна від 07.03.1997 року, позивач на разі не має можливості розпоряджатися своїм майном, як належний власник. Що порушує її права. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.01.2018 року, головуючим по справі було призначено суддю Бондар В.Я. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 07.02.2018 року провадження по справі було відкрито та призначено до розгляду в загальному позовному порядку з проведенням підготовчого засідання 21.02.2018 року о 11 годині 00 хвилин. В підготовче засідання призначене на 21.02.2018 року сторони не зявились в звязку з чим розгляд справи було перенесено на 14.03.2018 року о 14 годині 30 хвилин. 12.03.2018 року через канцелярію приморського районного суду позивачем в особі представника [PERSON] було подано клопотання про розгляд справи № 522/1291/18 за відсутності позивача та її представника, а також про те, що позивач позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. 13.03.2018 року на електронну адресу Приморського районного суду міста Одеси надійшло клопотання від представника відповідача [PERSON] [PERSON] зареєстроване за вх. № 27699/18 від 13.03.2018 року про неможливість брати участь в підготовчому засіданні призначеному на 14.03.2018 року о 14.30 в звязку з участю у судовому засідання, що проводитиметься в Апеляційному суді Одеської області. Відповідач [PERSON] про час і місце проведення підготовчого засідання повідомлена належним чином клопотань та заяв до суду не подавала, про причини неявки не повідомила. На адресу третьої особи Одеська товарна біржа було направлено копію позову та повістку про виклик до суду, проте зазначене поштове відправлення повернулося з довідкою ф 20 складеною відділенням поштового звязку про те, що організація вибула. В звязку з неможливістю зясувати думку відповідача [PERSON] щодо заявлених позовних вимог та як наслідок неможливістю провести підготовче засідання розгляд справи було відкладено на 16.04.2018 року. 10.04.2018 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи № 522/1291/18 призначеної на 16.04.2018 року за відсутності відповідача та його представника. 11.04.2018 року від позивача в особі представника [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Позивач вказує, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності та про визнання позову [PERSON] Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 07 березня 1997 року на Одеській товарній біржі між [PERSON]. яка діяла в інтересах [PERSON] та [PERSON], [PERSON] було укладено Договір № 19573 купівлі-продажу нерухомого майна відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] придбали по Ѕ частини у праві спільної часткової власності на трикімнатну квартиру № [ADDRESS], загальною площею 57,10 кв.м., корисною площею 56,4 кв.м, житлова площа 40,5 кв.м.. Відповідно до п. 5 Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07.03.1997 року № 19573 вказану квартиру було продано за 6 970.00 грн. Згідно з 6 пунктом Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07.03.1997 року за взаємною згодою виписка та звільнення квартири попереднім власником мала відбутися до 07.04.1997 року. Зазначений вище Договір купівлі-продажу нерухомого майна зареєстрований в журналі реєстрації біржових угод, реєстраційний № 19573 від 07.03.1997 року. На підставі зазначеного договору купівлі-продажу від 07.03.1997 року в КП "Одеське міжміське бюро технічної інвентаризації" 17.03.1997 року було зареєстровано право власності за [PERSON] та [PERSON] за реєстраційним номером 1172, на стор 190, книга 97 доп. Між тим, такий договір сторонами нотаріально посвідчений не був, оскільки, по-перше, чинним законодавством не було передбачено нотаріальне посвідчення такого договору, а, по-друге, пунктом 8 договору було встановлено, що договір, відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу України, підлягає реєстрації лише у Бюро технічної інвентаризації за місцем розташування об'єкта нерухомості. Згідно із ст. 1 Закону України "Про товарну біржу", діяльність товарної біржі здійснюється у відповідності з цим Законом та діючим законодавством України, статутом біржі, правилами біржової торгівлі. Розділом 4 Закону України "Про товарну біржу" визначені основні принципи правил ведення біржової торгівлі та здійснення біржових операцій, якими, зокрема, встановлено, що біржовою операцією вважається тільки та угода, яка відповідає сукупності умов, які передбачені ч. 1 ст. 15 Закону, а саме: якщо вона представляє собою купівлю-продажу, поставку, обмін товару, що допущені до обміну на товарній біржі; якщо її учасники ї членами товарної біржі; якщо угода надана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі (частини 2, 4 статті 15 Закону України "Про товарну біржу"). Отже, при укладенні договору купівлі-продажу нерухомого від 07.03.1997 року за реєстровим № 19573 сторонами були дотримані всі умови, яких необхідно дотримуватися при укладенні договорів на товарній біржі, у відповідності до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу". Крім того, у відповідності до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 1030 від 31.08.96 року "Про врегулювання сплати державного мита при відчуженні об'єктів нерухомого майна", яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07.03.1997 року за реєстровим № 19573, будь-які угоди про відчуження об'єктів нерухомого майна, які укладаються на біржах, в агентствах нерухомості тощо, прирівнюються до нотаріального посвідчення цих договорів. За твердженням позивача, сторонами було виконано умови договору купівлі-продажу нерухомого майна від 07.03.1997 в повному обсязі. Так, позивач сплатив відповідачу 6 970.00 грн.. (усю суму, передбачену договором), відповідач після відчуження проданої квартири виселився із неї та знявся з реєстраційного обліку, позивач вселився в квартиру, користується нею в повному обсязі, сплачує комунальні та інші послуги. Між тим, на даний час позивач не має можливості розпоряджатися квартирою оскільки чинне законодавство передбачає нотаріальне посвідчення договорів, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна. Зазначені обставини і стали підставою для звернення [PERSON] до суду з відповідним позовом. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли в вересня 1995 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. У відповідності з ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обовязковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 слідує, при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з'ясувати чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість. Як вбачається з матеріалів справи, сторони при укладенні 07.03.1997 року Договору купівлі-продажу нерухомого майна з реєстровим № 19573 досягли згоди з усіх його істотних умов та виконали усі умови цього договору, але чинним на час його укладання законодавством не було передбачено нотаріальне посвідчення такого договору та пунктом 8 вказаного договору було встановлено, що договір, відповідно чинного законодавства України, підлягає реєстрації лише у Бюро технічної інвентаризації за місцем розташування об'єкта нерухомості. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Згідно із ст. 398 Цивільного кодексу України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 Цивільного кодексу України). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України N 475/97-ВР від 17.07.97 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, у Рішенні Європейського Суду від 29.11.91 року у справі "[PERSON] Девелопментс ЛТД" проти Ірландії" зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховує позивач, відносно права власності на спірну квартиру, в даному випадку є порушені. За статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини" практика Європейського суду є джерелом права у національній правовій системі. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Відповідно до ст. 1 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод". В силу ст. 13 розділу І "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Протокол N 1 стаття 1 "Захист власності" говорить "Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права". Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.. Відповідно до ст. ст. 12,13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. (ст. ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до 81 Цивільного процесуального кодексу України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). На підставі викладеного,

Outcome: partial