Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, просить визнати недійсним договір про відступлення права вимоги, укладений між ТзОВ «Бистриця-Керамік» та [PERSON] від 10.07.2015року. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між ПАТ «Банк Національний кредит» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Бистриця-Керамік" було укладено Договір №DU232/2014-32 депозитного вкладу "Стандартний" від 07 квітня 2015 року та Договір №DU234/2014-32 депозитного вкладу "Стандартний" від 10 квітня 2015 року. 20 липня 2015 року на адресу ПАТ«Банк Національний кредит» надійшла від ТзОВ «Бистриця-Керамік» заява від 10.07.2015р. про відступлення права вимоги в розмірі 200 000,00 грн., в тому числі за Договором 1 в розмірі 164 000,00 грн. та Договором 2 в розмірі 36 000,00 грн. на підставі договору про відступлення права вимоги від 10.07.2015 року, укладеного між відповідачами. Відповідно до п. 1 Договору, Первісний кредитор ТзОВ «Бистриця-Керамік» відступив, а Новий кредитор [PERSON] набув (прийняв) право вимоги до ПАТ «Банк Національний кредит», належне Первісному кредитору , а саме : право вимоги грошових коштів - в розмірі 164 000,00 грн., належне Первісному кредитору за Договором №DU232/2014-32 депозитного вкладу "Стандартний" від 07 квітня 2015 року; право вимоги грошових коштів - в розмірі 36 000,00 грн., належне Первісному кредитору за Договором №DU234/2014-32 депозитного вкладу "Стандартний" від 10 квітня 2015 року. Оскільки вважає, що Договір про відступлення права вимоги від 10.07.2015 р. порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, укладений виключно з метою створення обов'язку Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо відшкодування грошових коштів , яке Фонд гарантування здійснюватиме за рахунок державних коштів , такий правочин спрямований на одержання державних коштів всупереч положень закону та порушення черговості та порядку задоволення вимог кредиторів банку , просять такий визнати недійсним. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав суду аналогічні вищевикладеному пояснення. Просив позов задовольнити. Представник відповідача ТзОВ «Бистриця-Керамік» [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечила, пояснила, що згідно договору від 10.07.2015року було відступлено право вимоги до ПАТ «Банк Національний Кредит» [PERSON] в сумі 200 тисяч гривень за депозитними договорами. Вважає, що позов є безпідставним, оскільки зазначений договір про відступлення права вимоги публічного порядку не порушує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заперечення проти позову та заяву, в якій просить слухати справу у його відсутності та в позові відмовити за безпідставністю вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку , що в позові слід відмовити з таких міркувань. 10 липня 2015 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Бистриця- Керамік» на підставі Договору про відступлення права вимоги від 10.07.2015 року, укладеного з [PERSON], останньому було відступлено право вимоги до ПАТ «Банк Національний кредит», а саме: - право вимоги грошових коштів - депозитного вкладу в розмірі 164 000.00 грн., належне ТзОВ»Бистриця-Керамік» за Договором № 011232/2014-32 депозитного вкладу «Стандартний» від 07 квітня 2015 року, укладеним між ТзОВ «Бистриця-Керамік» та ПАТ «Банк Національний кредит», - право вимоги грошових коштів - депозитного вкладу в розмірі 36 000.00 грн., належне ТзОВ «Бистриця-Керамік» за Договором № 011234/2014-32 депозитного вкладу «Стандартний» від 10 квітня 2015 року, укладеним між ТзОВ «Бистриця-Керамік» та ПАТ «Банк Національний кредит»(а.с.6-7). У відповідності з умовами вищевказаного Договору до [PERSON] як нового кредитора ПАТ «Банк Національний кредит», перейшло право вимоги ТзОВ «Бистриця-Керамік» за даними Договорами депозиту в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, а саме всі права вкладника у межах суми відступленого на праві вимоги, які існували станом на 10.07.2015 року. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено, що кредитор банку - це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань. За приписами ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.1,2 ст. 228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК ). Покликання позивача на те, що правочин, укладений між відповідачами, спрямований на одержання державних коштів всупереч закону та порушення правил черговості та порядку задоволення вимог кредиторів банку, і тому порушує публічний порядок , не може бути визнано судом належним доказом цього, оскільки законодавством не заборонено укладенні таких договорів про відступлення права вимоги. Суд вважає, що позивачем по справі не надано суду належних та допустимих доказів того, що укладений між відповідачами договір про відступлення права вимоги порушує публічний порядок, а відтак може бути визнаний судом недійсним внаслідок його нікчемності. Тому в позові суд відмовляє за безпідставністю вимог.

Outcome: dismissed