Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

18.07.2018 року позивач [PERSON] звернулася до Корабельного районного суду міста Миколаєва з цивільним позовом в якому просила позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO] відносно його малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що вона [PERSON], [INFO], є матір'ю малолітнього - [PERSON], [INFO]. З відповідачем по справі - [PERSON], вона - [PERSON] перебувала у шлюбі, зареєстрованому 12.11.2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Врадіївського районного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис № 65. Від даного шлюбу у сторін по справі народився син - [PERSON], [INFO]. Згодом шлюбні стосунки між ними припинилися через втрату почуття кохання один до одного, відсутність спільних інтересів та різні погляди на життя. Відповідач жодного разу не передавав коштів на утримання сина та його лікування, не організував дозвілля сина, позивач не перешкоджала йому у прояві ним батьківської турботи. Але бажання спілкуватися зі своєю дитиною відповідач не проявляє. Таким чином батько повністю відрікся від своєї рідної дитини, він фактично ніколи не виявляв бажання побачити свого сина, не займається і не намагається займатися вихованням дитини і його забезпеченням. 19.02.2016 року рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області, шлюб між сторонами по справі було розірвано. На підставі рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 16.06.2017 року, з відповідача на користь позивача на утримання малолітнього сина стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини від доходу відповідача. Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам від 01.02.2018 року заборгованість відповідача зі сплати аліментів на утримання сина складає 12 008, 16 грн. З 29.04.2017 року позивач перебуває у шлюбі з іншим чоловіком - [PERSON]. У чоловіка позивача теплі й сімейні стосунки з сином [PERSON], який вважає [PERSON] своїм батьком. На підставі вищезазначеного позивач звернулася до суду з даним позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно їх спільної дитини. В судове засідання сторони не з'явилися. Позивач надала до суду заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила про задоволення позову. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав до суду нотаріально завірену заяву, в якій повідомив, що він не заперечує та дає свою згоду на позбавлення його батьківських прав, відносно його малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив судове засідання провести за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради в особі Служби у справах дітей адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради - Кабацюра О.Л., надала до суду заяву з проханням слухати справу у її відсутність, також просила долучити до матеріалів справи висновок Органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача відносно малолітнього сина - [PERSON], [INFO], батьківських прав. Третя особа Орган опіки та піклування Врадіївської районної державної адміністрації, свого представника в судове засідання не направили, проте надали до суду заяву про слухання справи без їх участі. Дослідивши письмові докази по справі, взявши до уваги заяви сторін по справі, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що батьками малолітнього [PERSON], [INFO] є [PERSON] (мати) та [PERSON] (батько). Згодом стосунки між ними припинилися та шлюб між сторонами було розірвано. Відповідач зовсім не утримує спільну дитину і відмовляється це робити в добровільному порядку. Відповідач також жодного разу не передавав коштів на утримання сина та його лікування, не організував дозвілля сина, позивач не перешкоджала йому у прояві ним батьківської турботи. Але бажання спілкуватися зі своєю дитиною [PERSON] не проявляє. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] позивач зареєструвала шлюб 29.04.2017 року з [PERSON]. Малолітній [PERSON], проживає разом із позивачкою та її чоловіком [PERSON], за адресою: [ADDRESS], та знаходиться на їх повному утриманні. У чоловіка позивача, теплі й сімейні стосунки з малолітнім [PERSON], який вважає [PERSON] своїм батьком, а той в свою чергу вважає його своєю рідною дитиною та дарує йому усю батьківську любов і турботу. Згідно з соціально-психологічним висновком, наданим Врадіївським районним центром соціальних служб для сім"ї, дітей та молоді, дитина - [PERSON], не пам"ятає свого біологічного батька. Крім того, відповідач надав нотаріально посвідчену згоду на позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON], й визнає, що самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. На підставі Висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20.11.2018 року наданого до суду, вбачається доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина виключно в інтересах дитини. Таким чином, своїми діями, відповідач порушує свої зобов'язання закріплені в статті 51 Конституції України, а саме щодо того, що батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Аналогічне твердження закріплене і в ст. 180 Сімейного Кодексу України. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 цього ж Закону закріплено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. В статті 12 цього Закону вказано, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 15 цього ж Закону дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею. При розгляді даної цивільної справи достовірно було встановленою, що відповідач свідомо не виконує своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ст. 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов"язані утримувати, виховувати, піклуватися про здоров"я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, здобуття нею повної загальної середньої освіти. Статтею 164 Сімейного кодексу України встановлено підстави позбавлення батьківських прав, а саме п. 2 ч. 1 - ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної таоднакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Необхідно зазначити, що ухилення від виконання юридичного обов'язку виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Верховний Суд України у своїй Постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 року зазначає, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Верховний Суд України, узагальнюючи практику розгляду судами справ, пов'язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми від 11.12.2008 року, звернув увагу на те, що позбавлення батьківських прав є, з одного боку, засобом захисту прав дитини, а з другого - заходом впливу на батьків, які неналежним чином виконують свої батьківські обов'язки стосовно дитини. У ч 1. ст. З Конвенції «Про права дитини» зазначається, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З вимог ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України та ч. 3 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", вбачається, що особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов"язку по утриманню дитини. При задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Виходячи з вищевикладеного, діючи в першу чергу в інтересах дитини, суд вважає доцільним задовольнити позов [PERSON] і позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON]. Вказані обставини об'єктивно підтверджуються перевіреними судом матеріалами справи. Суд роз'яснює відповідачу, що відповідно до ст. 168 Сімейного кодексу України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. На підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати.

Outcome: approved