Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до відповідача Головного управління національної поліції України в Чернівецькій області про визнання поширеної інформації недостовірною та відкликання документа, мотивуючи позовні вимоги тим, що 26.02.2016 року, посадовою особою відповідача - [PERSON]., було складено клопотання про видачу особи в Україну для притягнення до кримінальної відповідальності та направлене Компетентним органам Федеративної республіки Німеччина, де він перебуває на даний час. Зазначене клопотання, відповідач йому ніколи не надсилав, однак він мав можливість ознайомитись з його текстом за допомогою свого захисника - адвоката Котляра О.Б, який надіслав на його електронну адресу копію клопотання. Посадова особа відповідача у клопотанні від 26.02.2016 року, зазначили: «... [PERSON] , за попередньою змовою з невстановленими слідством особами, у період з 08 серпня по 01 вересня 2010 року склав завідомо неправдиві документи, а саме шляхові листи в яких вказав фіктивні транспортні засоби та недостовірні відомості про фізичних осіб та транспортні засоби...». Вказує, що оскільки він ніколи не складав шляхових листів, то доручив своєму захиснику - адвокату Котляру О.Б. зробити адвокатський запит до відповідача, згідно якого витребувати належним чином завірені копії зазначених у клопотанні, складених шляхових листів. 28.11.2018 р. адвокат Котляр О.Б. направив відповідачу адвокатський запит №06/18. 30.11.2018 року, посилаючись на відсутність необхідних матеріалів у своєму розпорядженні, посадова особа відповідача - [PERSON] надіслав адвокату Котляр О.Б. відповідь про те, що надати копії витребуваних документів не має можливості. Проте, вказує, якщо відповідач на момент звернення не мав у своєму розпорядженні відповідних документів. Вважає, що причиною такої відмови є відсутність у відповідача зазначених у клопотанні від 26.02.2016 року, складених ним, шляхових листів та поширення недостовірної інформації щодо нього. Мотивує вимоги і тим, що надсилання посадовою особою, відповідача клопотання від 26.02.2016 року, з недостовірними даними щодо нього особисто, Компетентним органам Федеративної республіки Німеччина чи будь-кому іншому, є на його думку поширенням недостовірної інформації, так як, інформація відображена у клопотанні від 26.02.2016 року стосується його особисто. Просить, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Рух справи та позиція сторін. Відповідачем, в установлений судом строк подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги не визнано та в їх задоволенні просять відмовити. Представник позивача [PERSON] , адвокат Фокій Б.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві, просив заявлені позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача - ГУНП у Чернівецькій області, за довіреністю, Бурлака Д.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись вступному слові на обставини зазначені у відзиві на позов. У наданих суду поясненнях вказав, що у клопотанні зазначено: «досудовим розслідуванням встановлено ... з метою незаконного і безоплатного обернення паливних матеріалів на свою користь та користь третіх осіб, [PERSON] за попередньою змовою з невстановленими слідством особами у період з 08 серпня по 01 вересня 2012 року склав завідомо неправдиві документи, а саме шляхові листи в яких вказав фіктивні транспортні засоби та недостовірні відомості про обсяг робіт з ліквідації наслідків стихійного лиха ...». Вважає, що зазначені відомості є предметом доказування у кримінальному провадженні №42013270240000007, а порядок кримінального провадження на території України, згідно ст.1 КПК визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, а отже, інформація що міститься у клопотанні, яку позивач у позові називає недостовірною є частиною відомостей, які дають підстави для притягнення його до кримінальної відповідальності. Просив, відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки задоволення вказаного позову свідчило б про переоцінку (передчасну оцінку) фактів і обставин, для яких в Україні встановлений інший порядок дослідження, методи і засоби доказування. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , адвоката Фокій Б.В., представника відповідача - ГУНП у Чернівецькій області, за довіреністю, Бурлака Д.М. , вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зважає на наступне. Фактичні обставини справи, встановлені судом та перевіркою їх доказами. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У статті 6 Конвенції, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»). Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів ; важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Судом належними і допустимими доказами по справі встановлено, що 26.02.2016, посадовою особою відповідача - [PERSON]., було складено клопотання про видачу особи в Україну для притягнення до кримінальної відповідальності відносно позивача [PERSON] , [INFO] та пов`язана із досудовим розслідуванням, вчинених ним злочинів, передбачених ст.191 ч.3 КК України (а редакції від 05.04.2001 року) направлене Компетентним органам Федеративної республіки Німеччина (а.с.21-23). В клопотанні зазначено, що позивач працюючи з червня 2009 року по квітень 2012 року на посаді начальника філії «Заставнівський райавтодор» Державне підприємство «Чернівецький облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України», будучи службовою особою, здійснюючи організаційні - розпорядчі і адміністративно-господарські функції, всупереч інтересам служби, неодноразово вчиняв незаконне та безоплатне обернення майна Філії в свою користь та в користь третіх осіб. Так, [PERSON] , 08.07.2010 відповідно до договору зберігання № 17 одержав під звіт від Заставнівської РДА паливно-мастильні матеріали у кількості 50 тон, з них 30 тон дизпалива та 20 тон бензину А-80, для відновлення об`єктів комунальної власності, які зазнали наслідків стихійного лиха, що мало місце 22-29 червня 2010 року в адміністративних межах Заставнівського району Чернівецької області. 3 метою незаконного та безоплатного обернення паливних матеріалів в свою користь та користь третіх осіб, [PERSON] , за попередньою змовою з невстановленими слідством особами, у період з 08 серпня по 01 вересня 2010 року склав завідомо неправдиві документи, а саме шляхові листи в яких вказав фіктивні транспортні засоби та недостовірні відомості про фізичних осіб та транспортні засоби, які одержали пальне для виконання робіт з ліквідації наслідків стихійного лиха, а також вказав недостовірні відомості про обсяг робіт, які виконані фіктивними особами на транспортних засобах та механізмах, які не зареєстровані в державних органах реєстрацій транспортних засобів Чернівецької області, таким чином заволодів дизельним пальним в кількості 2044 літри та отримав можливість розпорядитись ним на власний розсуд. В подальшому, у вказаний період, [PERSON] зловживаючи своїм службовим становищем, діючи умисно, з корисливих мотивів з метою приховання факту розкрадання дизельного пального, надав вказівку працівникам філії «Заставнівський райавтодор» шляховому [PERSON] , комірнику - [PERSON] , та механіку - [PERSON] .Н щодо оформлення шляхових листів, а також їх підписання працівникам філії - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.21-23). На захист інтересів позивача, адвокат Котляр О.Б. 28.11.2018 року звертався до Заставнівського ВП, Кіцманського ВП ГУ НП України в Чернівецькій області із адвокатським запитом, в якому, просив надіслати завірені копії шляхових листів складених позивачем [PERSON] (а.с.24). Згідно повідомлення Заставнівського ВП Кіцманського ВП ГУ НП України в Чернівецькій області від 30.11.2018 року, матеріали кримінального провадження №42013270240000007 від 15.04.2013 року порушеного за ознаками складу злочину передбаченогост.191 ч.3 КК України на даний час перебувають із 27.11.2018 року в Заставнівському районному суді, тому надати завірені копії вказаних документів на даний час не має можливості (а.с.25). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08.04.2019 року в порядку забезпечення доказів витребувано від Головного управління національної поліції України в Чернівецькій області, належним чином завірені копії шляхових листів, зазначених у клопотанні посадової особи Головного управління національної поліції України в Чернівецькій області про видачу особи в Україну для притягнення до кримінальної відповідальності від 26.02.2016 року, зокрема [PERSON] , на виконання якої Головне управління національної поліції України в Чернівецькій області 24.05.2019 року повідомили, що витребувані документи, знаходяться в матеріалах кримінального провадження №42013270240000007 від 15.04.2013 року за підозрою [PERSON] і відповідно є доказами у вказанім провадженні, а надання їх суду для використання у цивільному процесі може призвести до їх розголошення і тим самим до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ост. 387 КК України (а.с.65). Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Ст. 28 Конституції України, а також статті 297 і 299 Цивільного кодексу України надають кожному право на повагу до його гідності і честі, недоторканність ділової репутації, які ч. 1 ст. 201 ЦК відносяться до "особистих немайнових благ". Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе та членів своєї сім`ї та права вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування моральної шкоди, нанесеної збором, зберіганням, використанням та поширенням недостовірної інформації. Конституцією України, а саме ст. 34 кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьблять її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до частини першої статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Згідно положень частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У відповідності до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. У відповідності до ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 15, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», однією із складових правопорушення, наявність якої може бути підставою для задоволення позову, є поширення недостовірної інформації Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Відповідно до ст. 40 Конституції України всі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Про зазначене йдеться й у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Матеріали справи свідчать , що адвокат позивача Котляр О.Б. неодноразово звертався до правоохоронних органів з адвокатським запитом про направлення йому копій шляхових листів в яких міститься недостовірна інформація відносно позивача, на що адвокату в установленому законом порядку надалися відповіді (а.с. 6, 7 - 9). З наданих відповідей як позивачу так і в його інтересах адвокату вбачається, що згадані вище звернення містять інформацію про порушене кримінальне провадження ; 4201327024000007 від 15.04. 2013 р порушене за ознаками складу злочину передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України, яке станом на 20.11. 2018 року перебувало в Заставнівському райсуду Чернівецької області (а.с. 6,7,8,9). Правовими позиціями ВССУ (права N 6-27554св15, 11.11. 2015), визначено, що метою звернення до громадських і політичних діячів та посадових осіб органів державної влади було не розповсюдження недостовірної інформації щодо позивачки, а реалізація відповідачами свого конституційного права, визначеного ст. 40 Конституції України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (SIRYK v. UKRAINE, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року). Згідно із статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею Конвенції, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 Рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2015). Суд вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, а також повинен враховувати критерії "ефективності" таких засобів захисту та вимоги частин 2-5 статті 13 Цивільного кодексу України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою (правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 914/873/17 та від 07.02.2018 у справі № 923/970/16. У постанові від 07.02.2018 (справа № 923/970/16), Верховний Суд також вказав, що оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема, і права на недоторканність честі та гідності належить позивачеві. Зокрема, до спеціальних способів захисту відносяться і спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 Цивільного кодексу України). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лінгенс проти Австрії суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року № 1, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Асамблея Ради Європи у своїй Резолюції від 25 грудня 2008 року N 1165 (1998) вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (п. 6). У рішенні Конституційного Суду України про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 ЦК Української РСР (справа про поширення відомостей) N 1-9/2003 від 10 квітня 2003 року, викладена аналогічна правова позиція: "Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства". Враховуючи викладене, суд вважає, що немає фактів, які б доводили, що зазначені вище висловлювання щодо позивача, мотивовані цілеспрямованими діями на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача та поширення відносно нього негативної інформації. Отже, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, слід визначити характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві (рішення Європейського суду з прав людини у справі " Українська Прес- Група" проти України (заява N 72713/01) рішення від 29 березня 2005 року). Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини", суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. З огляду на клопотання про видачу особи в Україну для притягнення до кримінальної відповідальності від 26.02.2016 року, направлене Компетентним органам Федеративної республіки Німеччина, не є поширенням інформації недостовірної відповідачем, дана інформація не є оціночним судженням, та не є фактичним твердженням за характером, оскільки відповідач звертався до Компетентних органів Федеративної Республіки Німеччина на підставі повідомлення Робочого апарату Укрбюро Інтерполу, про перебування на території Федеративної республіки Німеччина позивача [PERSON] та як зазначено в клопотанні, досудове розслідування не має на меті переслідування особи за політичними мотивами, у зв`язку з расовою приналежністю, вірою, національністю (а.с.21-23). Письмове повідомлення про підозру від 22.08.2013 року у вчиненні злочину, передбаченого ст.191 ч.3 КК України, не вручено [PERSON] , у зв`язку з тим, що він ухиляється від явки до правоохоронних органів, у зв`язку з чим 27.08.2013 року підозрюваного [PERSON] оголошено в розшук. Позивач з 2013 року переховується від органів слідства та суду, строк давності притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності не закінчився, у зв`язку з чим слідчий Заставнівського ВП Кіцманського ВП Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області [PERSON]. звернувся до з клопотанням про видачу особи в Україну для притягнення до кримінальної відповідальності від 26.02.2016 року. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до статей 94, 277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Наведеною постановою звернуто увагу судів, що суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Як зазначено у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно із положеннями статті 277 ЦК України, і статті 10 ЦПК України, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Належних та допустимих доказів того, що поширена відповідачем інформація стосовно позивача є недостовірною судом не здобуто, а позивачем, не доведено, що вказана в позові інформація поширена з "явним злим умислом" відповідачем. Судом встановлено також, що відповідачем не було поширено недостовірної інформації стосовно позивача, інформація яка була зазначена в клопотанні не мала негативний характер та не принижує ділову репутацію позивача в громадській думці з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі, не ганьбить її, оскільки зазначена інформація була робочою, в рамках кримінального провадження №42013270240000007 від 15.04.2013 року. Для спростування зазначених доказів або підтвердження позивачу [PERSON] необхідно було з`явитися до органів слідства та суду, проте позивачем було обрано спосіб захисту: ухиляння від явки до органів слідства та суду. Згідно ст.1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до підприємтсв, установ, організацій незалежно від форм власності, посадових осіб відповіднодо їх функціональних обов`язків із зауваженнями , скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. У відповідності до ст.15 Закону України «Про звернення громадян», керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти. Приймати рішення відповідно до чинного законодавства забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідно судом встановлено, що слідче відділення Заставнівського відділення поліції Кіцманського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області на підставі Кримінального Кодексу України та Кримінально-процесуального кодексу України, Європейської конвенції звернулися до Компетентних органів Федеративної Республіки Німеччина з клопотанням про видачу особи в Україну для притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] , який ухилявся від явки до правоохоронних органів, органів слідства та суду, відтак докази того, що відповідачем в клопотанні поширена недостовірна інформація в суду відсутні. Відповідач довів в судовому засіданні та спростував обставини зазначені в позовній заяві позивачем, стосовно поширення недостовірної інформації, оскільки клопотання відповідача адресувалося тільки Компетентним органам Федеративної Республіки Німеччина. Таким чином, з врахуванням наведеного, обставин викладених в обгрунтування позовних вимог [PERSON] , у сукупності досліджених доказів, та аналізу правових норм, судової практики, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed