Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності, посилаючись на наступне. 27 квітня 1998 року між ними - [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] (з однієї сторони) та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] й [PERSON] (з іншої сторони) було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно якого продавці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за обумовлену в п.3 договору суму грошей (а саме: 5 382 грн.) продали їм належну на праві власності квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу, цей договір було зареєстровано на товарній біржі нерухомості «Нове століття» за № 4-41 і він не підлягав нотаріальному посвідченню. Свій екземпляр Договору купівлі-продажу вони здали на реєстрацію в Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації і їх право спільної часткової власності по 1/3 частці кожного на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано шляхом внесення відповідного запису в реєстрову книгу № 32 за реєстровим записом № 7609-5. Це підтверджується довідкою № 1201 від 23.07.2021 року, наданою КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» та відміткою на технічному паспорті на квартиру. Нещодавно в форматі консультації вони звернулись до кількох нотаріусів м.Нікополя з питанням щодо необхідних документів для укладення договору щодо відчуження зазначеної квартири, а також вартості роботи нотаріуса та бюджетних платежів. Всі нотаріуси без виключення сказали їм, що не можуть прийняти їх договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений на товарній біржі, оригінал якого, до того ж, ще втрачений, як правовстановлюючий документ і на підставі нього укласти будь-який договір щодо відчуження квартири, оскільки ст.227 ЦК УРСР від 1963 року вимагала обов`язковою умовою нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, а зважаючи, що договір купівлі-продажу квартири по [ADDRESS] був зареєстрований на Товарній біржі, зазначена вимога закону не була дотримана. Переукласти договір купівлі-продажу зазначеної квартири по новому неможливо, оскільки на підставі нього в Нікопольському міжміському бюро технічної інвентаризації за ними було зареєстровано право спільної часткової власності на квартиру, тим паче, що продавці після продажу їм квартири, наскільки їм відомо, виїхали з міста і їх нинішнє місцезнаходження їм невідоме. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Ч.1 ст.321 ЦК України, передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст.392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу нерухомого майна зареєстрований на товарній біржі нерухомості «Нове століття» 27 квітня 1998 року за № 4-41, згідно якого вони придбали в [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] не був нотаріально посвічений, нотаріуси на даний час вважають цей договір купівлі-продажу неналежним правовстановлюючим документом і не можуть на підставі нього посвідчити будь-який інший договір щодо відчуження квартири. У зв`язку з зазначеним, вважають, що їх право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] не визнається, вони обмежені в реалізації свого права власності на даний об`єкт нерухомого майна, а тому для визнання права власності на нього змушені звернутися до суду. В судове засідання сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи у свою відсутність. Позивачі на задоволенні позовних вимог наполягали (а.с.28, 31, 35), представник відповідача проти позову не заперечувала (а.с.34, 36). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно до статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України, у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене, невизнане або оспорюване право. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Згідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає: щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР, за договором купівлі - продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Умови договору купівлі - продажу визначені в ст.224 ЦК УРСР, було виконано. Згідно зі ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно з ч.3 ст.9 ЖК України, громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. Згідно зі ст.12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Як встановлено судом, 27.04.1998 року між [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] (з однієї сторони) та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] й [PERSON] (з іншої сторони) було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно якого продавці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за обумовлену в п.3 договору суму грошей в розмірі 5 382 грн. продали їм належну на праві власності квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.6-7). Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу, цей договір було зареєстровано на товарній біржі нерухомості «Нове століття» за № 4-41 і він не підлягав нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що свій екземпляр Договору купівлі-продажу позивачі здали на реєстрацію в Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації і їх право спільної часткової власності по 1/3 частці кожного на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано шляхом внесення відповідного запису в реєстрову книгу № 32 за реєстровим записом № 7609-5. Це підтверджується довідкою № 1201 від 23.07.2021 року, наданою КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с.7) та відміткою на технічному паспорті на квартиру (а.с.14-16). Після консультації у нотаріусів м.Нікополя, дізнались, що договір купівлі-продажу квартири по [ADDRESS] , зареєстрований на Товарній біржі, повинен був зареєстрований нотаріально. А оскільки дана вимога не була дотримана, переукласти договір купівлі-продажу зазначеної квартири по новому неможливо. Тим більше, нинішнє місцезнаходження продавців позивачам невідоме. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу нерухомого майна зареєстрований на товарній біржі нерухомості «Нове століття» 27.04.1998 року за № 4-41, згідно якого позивачі придбали в [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] не був нотаріально посвідчений, цей договір є неналежним правовстановлюючим документом. Згідно ст.15 Закону України "Про товарні біржі", не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю - продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Таким чином, реєстрація КП „НМБТІ" за позивачами права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на квітень 1998 року не суперечило чинному законодавству. Відповідно до п.5 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 року за N 1952-IV, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Як встановлено судом, у передбаченому законом порядку угода купівлі - продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалась недійсною. За таких обставин суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Враховуючи викладене та

Outcome: approved