Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області із позовом у якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що позивач з 1999 року постійно проживає та утримує частину будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] . Вказана частина будинковолодіння була надана позивачу в постійне користування СТОВ «Колос». В подальшому згідно рішення правління СТОВ «Колос» (колгосп «Шлях Леніна») було надано дозвіл на придбання будинку позивачем. Однак СТОВ «Колос» визнано банкрутом, а його діяльність припинено, а тому позивач звернулась до Скориківської сільської ради, щодо сприяння в оформленні права власності на житловий будинок. Проте, в ході оформлення своїх прав на вказаний будинок позивачем було встановлено, що один і той самий будинок має розбіжності в адресі та має двох власників, зокрема на підставі рішення суду від 15.07.2008 року власником будинку є [PERSON] , хоча в дійсності йому фактично належить лише 1/2 зазначеного домоволодіння, а тому Скориківська сільська рада позбавлена можливості передати вказаний будинок у власність громадян. За таких обставин позивач змушена звернутись до суду з позовом про визнання права власності на майно за набувальною давністю. Ухвалою від 13.10.2020 відкрито провадження у справі за даним позовом, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 17.02.2021 року було замінено відповідача Скориківську сільську раду Золотоніського району правонаступником - Новодмитрівська сільська рада Золотоніського району Черкаської області. Відповідачі відзиву на позов, заяви із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, чи клопотанням про розгляд справи без їх участі до суду не направили, хоча про час та місце розгляду справи, а також суть позовних вимог були повідомлені належним чином. Позивач до суду не прибула не повідомивши суд про причини неявки, представник позивача у поданій суду заяві позовні вимоги ствердив просив розглядати справу за відсутності сторони позивача, та зазначав, у разі неявки відповідачів - проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд розглядає справу за відсутності сторін, по матеріалах справи - заочно на підставі ухвали суду від 30.08.2021 року. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Відповідно до інформації виконавчого комітету Скориківської сільської ради Золотоніського району Черкаської області від 12.12.2019 за №393 вбачається, що [PERSON] зареєстрована в будинку по [ADDRESS] з 03.03.1998 року. 06.10.2011 року рішенням Скориківської сільської ради було прийнято 1/2 будинку по [ADDRESS] у комунальну власність сільської ради. Рішенням виконкому від 28.03.2012 року за №18, в тому числі [PERSON] було надано дозвіл на оформлення права власності на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] . У подальшому було встановлено, що будинок по [ADDRESS] і 10 б - це один двоквартирний будинок, який має двох власників, а саме: [PERSON] , який на підставі рішення суду визнаний власником всього будинку, але з номером 10б , а пізніше сільська рада прийняла у комунальну власність 1/2 частину цього будинку для приватизації сім`ї [PERSON] ( [PERSON] ) за адресою: [ADDRESS] . Отож, один і той самий будинок має розбіжності в адресі і двох власників, а тому рішенням сесії сільської ради від 19.05.2014 р. №44-5/УІ було внесено зміни у нумерацію будинку, а саме: [ADDRESS] , власником якого є Скориківська сільська рада та [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] . При цьому 1/2 вказаного будинку із балансу сільської ради не знята, а [PERSON] продовжує бути власником усього двоквартирного будинку. Зазначені вище обставини стверджуються доданими до матеріалів справи доказами, зокрема рішенням виконавчого комітету Скориківської сільської ради Золотоніського району Черкаської області від 28.03.20212 року за №18 про надання дозволу на оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна [PERSON] , рішенням Скориківської сільської ради Золотоніського району Черкаської області 12 сесії УІ скликання від 06.10.2011 року №12-9/У про прийняття у комунальну власність сільської ради житлових будинків з надвірними спорудами, а також рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 15.07.2008 року та Витягом Золотоніського виробничого відділку комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.08.2008 року за якими [PERSON] є власником буд. [ADDRESS] . Згідно із свідоцтвом про шлюб (серії [NUMBER] від 17.09.2013) [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] внаслідок реєстрації шлюбу. Отже, судом встановлено, що позивач зареєстрована та проживає по [ADDRESS] з 03.03.1998 року, та їй рішенням виконкому Скориківської сільської ради був наданий дозвіл на оформлення права власності вказаної частини будинку та відповідних обслуговуючих прибудов. Отже склалася ситуація коли позивач належно, відкрито та добросовісно користується нерухомим майном, яке належало іншій особі, якої давно не існує та майно передано в комунальну власність для подальшої приватизації. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Верховний Суд у своїй постанові від 24.01.2019 року у справі № 755/16913/16-ц зазначив, що за аналізом частини першій статті 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Тому при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Із матеріалів справи судом встановлено, що позивач користується вказаним домоволодінням як своїм власним, постійно в ньому проживає та здійснює догляд за ним. Нормами ст. 12 та ст. 13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим кодексом. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. При вирішенні вказаної справи суд враховує, що відповідачі по справі проти задоволення позовних вимог не заперечували, а у суду відсутні обґрунтовані сумніви щодо достовірності наведених позивачем обставин. Згідно з нормами ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014р.: Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності(п.9); Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ (п.11); Ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК. Під час розгляду позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, пред`явленого давнісним володільцем, застосуванню підлягають також положення статті 388 ЦК за наявності відповідних заперечень з боку відповідача (п.12); Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п.13) Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень")(п.14). Відповідно висновків Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладених у його постановах, прийнятих за результатами розгляду справ з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, та систематизованих у Листі Верховного Суду України "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ" від 01.07.2013р., Розділ Набувальна давність (ст. 344 ЦК): «У ЦК набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п`ять років. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 р., норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли ще з 1 січня 2001 року. Відповідно до Ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2008 року відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на дане майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18) зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Таким чином, оскільки позивач добросовісно заволоділа вказаною квартирою та відкрито і безперервно володіє і користується зазначеним майном значно більше 10 років, то суд вважає, що остання набула права власності на нього за набувальною давністю. На підставі зазначеного та

Outcome: approved