Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

15 листопада 2017 року [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом, у якому з урахуванням позовних вимог просить зобов'язати [PERSON] передати [PERSON]: детальний звіт про виконання доручення та виправдні документи за весь час дії ( з 03. 09. 2013 р. до 03.09.2016 р.) довіреності [PERSON] на ім'я [PERSON], посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського округу Олійник Л.М. 03.09.2013 р., зареєстровану у реєстрі за № 1299; оригінали документів (у т.ч, але не виключно, правочинів, актів, декларацій, листів, повідомлень), що були оформлені, прийняті, видані, підписані, відправлені, отримані [PERSON] від імені [PERSON] в ході виконання доручення за довіреністю [PERSON] на ім'я [PERSON], посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М. 03.09.2013 р., зареєстровану у реєстрі за № 1299; оригінал Договору доручення на обслуговування об'єкта, який нібито укладений 12.09.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] в особі довіреної особи [PERSON], а також оригіналів усіх додатків до цього договору; оригінали документів (у т.ч, але не виключно, правочинів, актів, декларацій , листів, повідомлень), що були оформлені, прийняті, видані, підписані, відправлені, отримані [PERSON] від імені [PERSON] в рамках укладення та виконання Договору доручення та обслуговування об'єкта, який нібито укладений 12. 09. 2013 р. між [PERSON] та [PERSON] в особі довіреної особи [PERSON]; оригінал довіреності [PERSON] на ім'я [PERSON], посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Олійник Л.М. 03. 09. 2013 р., зареєстровану у реєстрі за № 1299. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що [PERSON], будучи представником за довіреністю №1299, посвідченою нотаріально від 03. 09. 2013 р. строком до 03.09.2016 р., якою довіритель ([PERSON]) уповноважив його на представництво його інтересів з питань одержання необхідних документів для оформлення та реєстрації права власності у зв'язку з реконструкцією та переплануванням належної йому на праві приватної власності нежитлової будівлі літ. «Б-3», яка розташована за адресою: [ADDRESS], неодноразово порушував його право на отримання відомостей про хід виконання доручення, звіту про виконання доручення, всього одержаного [PERSON] (у т.ч і документів) у зв'язку з виконанням доручення. Позивач стверджує, що [PERSON] систематично ухиляється від виконання покладених на нього обов'язків та, ймовірно, вчиняє дії за відсутності на те повноважень за довіреністю. Зокрема, [PERSON] передбачає, що укладений від 12.09.2013 року договір доручення на обслуговування об'єкта з додатками, зі змісту якого вбачається що [PERSON] діяв від імені позивача на підставі вищезазначеної довіреності від 03. 09. 2013 р, може викликати негативні для нього наслідки та зумовити порушення його прав. 15.12.2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03.10.2017 року., відповідно до п. 11 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень, заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою від 18.01.2018 року було відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про зобов'язання виконати певні дії та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 05.03.2018 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився, просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, не подав відзив, представник позивача не заперечує проти ухваленні заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, суд, з метою запобігання порушенню вимоги розумного строку, розглядає справу за відсутності сторін відповідно до ст. ст. 280, 281 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 03. 09. 2013 року між позивачем - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] було усно укладено договір доручення на представництво інтересів позивача з питань одержання необхідних документів для оформлення та реєстрації права власності у зв'язку з реконструкцією та переплануванням належної позивачу на праві приватної власності нежитлової будівлі літ. «Б-3» за адресою: [ADDRESS], на підставі якого було видано нотаріально посвідчену довіреність №1299, строком дії до 03.09.2016 року (а. с 6). 12.09.2013 року між [PERSON] від імені [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір доручення та обслуговування об'єкта з додатками, про факт укладення якого та його зміст позивачеві стало відомо після закінчення строку довіреності. Згідно із вимогою від 31.10.2017 року (а.с 15) [PERSON] вимагав передання повної та вичерпної письмової інформації про всі вчинювані [PERSON] юридично значущі дії в ході виконання доручення за довіреністю № 1299, однак ця вимога була проігнорована [PERSON] 05. 12. 2017 року на адресу [PERSON] надійшов лист без будь-яких ідентифікуючих ознак, який згідно з відповіддю на адвокатський запит 08. 12. 2017 р., одержаною від Харківської дирекції ПАТ Укрпошта № 21-66 від 26.12.2017 року, є простим листом, що не підлягає огляду при його отриманні та, відповідно, не вміщав зазначених у заяві представника відповідача від 13.04.2018 р. документів. З матеріалів справи вбачається, що вимоги [PERSON] про надання письмової інформації про хід виконання доручення та вчинювані юридично значущі дії [PERSON] не виконувались. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ « Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» 11 від 17.04. 2014 р., розумним, зокрема вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправдних зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Оцінюючи правову та фактичну складність справи, слід враховувати, зокрема, наявність обставин, що утруднюють розгляд справи; кількість співпозивачів, співвідповідачів та інших учасників процесу; необхідність проведення експертиз та їх складність; необхідність допиту значної кількості свідків; участь у справі іноземного елемента та необхідність з'ясування і застосування норм іноземного права. Оцінюючи поведінку заявника, а також осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу, слід звернути увагу на те, що не можна покладати відповідальність за тривалий розгляд справи використання ними процесуальних засобів, передбачених законодавством, для здійснення свого захисту, зокрема, у зв'язку зі зміною позовних вимог, вивченням матеріалів справи, заявленням клопотань, оскарженням ухвалених судових рішень. Разом із тим слід взяти до уваги факти невиконання ними процесуальних обов'язків, наприклад, ненадання чи надання з порушенням строку, передбаченого ЦПК, доказів у справі; неодноразові неявки в судове засідання без поважних причин, якщо це призвело до порушення розумного строку судового розгляду. У судове засідання 25. 01. 2018 р. відповідач не з'явився без повідомлення причин; 05.03.2018 повторно не з'явивсяу судове засідання та подав заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку необхідністю вибору представника для представництва його інтересів у суді, хоча згідно з довіреністю від 21.02.2018 року представник відповідача [PERSON] володіла повноваженнями представництва станом на 05.03.2018р; не надав відповіді на запитання, поставлені представником позивача у клопотанні про здійсненні письмового опитування, не виконавши ухвалу від 05.03.2018 р. 13.04.2018 року представником відповідача було подано заяву про залучення до матеріалів справи копій документів, тобто було подано письмові докази із порушенням вимог статті 83 ЦПК України. Відповідно до частини 3 статті 83 відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог до предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Частина 4 статті 83 ЦПК України передбачає, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений судом строк з об'єктивних причин, учасник повинен про це письмово повідомити суд та зазначити Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Згідно із частиною 5 статті 85 ЦПК України у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Частина 8 статті 83 ЦПК України передбачає, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. У заяві представника відповідача від 13.04.2018 року не містилось жодних обґрунтувань неможливості подання доказів у встановлений строк та, попередньо, від відповідача не надходило повідомлень про неможливість подання відповідних доказів з об'єктивних причин. Відзиву на позовну заяву у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі згідно із статтею 178 та 191 ЦПК України від позивача не надійшло. Згідно із статтею 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальних строків втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених Кодексом. Таким чином, суд при ухваленні рішення не може брати до уваги надані представником відповідача письмові докази, зокрема докази підтвердження надсилання позивачу оригіналів документів (поштовий опис вкладення до листа № 611740251197).

Outcome: approved