Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

31 березня 2016 року [PERSON] звернувся до Василівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] акціонерного товариства «Дельта Банк», про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належних працівникові грошових сум, в якому просить стягнути з [PERSON] акціонерного товариства «Дельта Банк» на свою користь середній заробіток за час затримки виплати при звільненні належних йому грошових сум, в розмірі 37249 грн. 75 коп. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач [PERSON] зазначає, що в період з 17 жовтня 2013 року по 31 березня 2015 року він перебував з [PERSON] акціонерним товариством «Дельта Банк» в трудових відносинах, працюючи на посаді юрисконсульта Сектору претензійно-позовної роботи Запорізького регіону Відділу претензійно-позовної роботи Управління по роботі з простроченою заборгованістю фізичних осіб з заставними кредитами Департаменту по роботі з проблемними активами фізичних осіб. На роботу був прийнятий на підставі наказу №1214-к/ТР від 17 жовтня 2013 року, звільнений з роботи на підставі наказу № 582-к/ТР від 31 березня 2015 року. Також, як зазначено позивачем [PERSON] у предявленому позові, при звільненні з роботи з ним не проведений повний розрахунок, а саме: не було сплачено компенсацію витрат на відрядження на суму 346 грн. 88 копійок. Даний факт було встановлено рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили 10 листопада 2015 року. Станом на теперішній час відповідач не сплатив йому з вищевказаної суми 104 грн. 50 коп. Та, посилаючись на положення ч.2 ст.2 Закону України «Про оплату праці», ст.ст.116,117,121 КЗпП України, вважає, що відповідач повинен йому сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку, за період з 01 квітня 2015 року по 02 жовтня 2015 року, в розмірі 37249 грн.75 коп. В судовому засіданні заявлені позовні вимоги позивач [PERSON] підтримав у повному обсязі та просить їх задовольнити за підставами, викладеними у позовній заяві. Вказує на те, що сума компенсації витрат на відрядження в розмірі 104,50 грн. до теперішнього часу відповідачем не сплачена, всі його вимоги щодо виплати у добровільному порядку вказаної суми на відрядження відповідач ігнорує, тому він вимушений був звернутися до суду з даним позовом, який ним предявлено 31.03.2016 року, у передбачені Законом строки, При цьому в судовому засіданні зазначив про те, що частково погоджується з правовим висновком Постанови Верховного суду України від 11.10.2017 року в частині наявності підстав для застосування принципу співмірності при визначення розміру середнього заробітку. Проте, вважає неправомірною Постанову Верховного суду України від 11.10.2017 року, а їх правовий висновок хибним в частині пропуску ним строку позовної давності. Наголошує на тому, що строк звернення до суду з даним позовом ним пропущено не було, в апріорі не існує пропуску ним строку позовної давності, посилаючись на Рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України, та відповідно до якого Конституційний Суд розяснив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільнені та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що роботодавець, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. А також, враховуючи п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та ті обставини, що до теперішнього часу відповідач не здійснив виплат у повному обсязі всіх сум, що належали йому для виплати у день звільнення, зокрема: виплат на відрядження в сумі 104,50 грн., а тому з відповідача на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виплати при звільненні належних йому грошових сум, за період з 01 квітня 2015 року по 02 жовтня 2015 року в розмірі 37249 грн. 75 коп. Заявлені ним позовні вимоги підтримує у повному обсязі з підстав, викладених у первісній позовній заяві в редакції від 31.03.2016 року. Просить позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Дельта Банк» та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON]: [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги позивача [PERSON] не визнала, проти їх задоволення заперечує. В судовому засіданні підтримала надані письмові заперечення проти позову (т.2 а.с.17), відповідно до яких вказує про те, Постановою Верховного Суду України від 11.10.2017 року було встановлено неправильне застосування судами норм матеріального права у даній справі, що призвело до неправильного її вирішення, тому відповідно до ч.2 ст.360-4 ЦПК України судові рішення у справі було скасовано. У відповідності до ч.5 ст.360-4 ЦПК України, у постанові Верховного Суду України, прийнятій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, що була неоднаково застосована. Відтак, Верховний Суд України вказує на наявність підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки позовні вимоги про стягнення коштів, належних працівникові при звільненні були задоволені частково, в сумі 104,50 грн., при цьому, ця сума становить незначний відсоток середньої заробітної плати позивача, з якої розраховується відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, заявлені позивачем вимоги у розмірі 37249,75 грн. вважають необґрунтованими. Також відповідач зазначає, що постановою Верховного Суду України від 11.10.2017 року по даній справі встановлено, що позивач пропустив строк звернення до суду за вирішенням трудового спору. У відповідності до положень ч.4 ст.338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. У відповідності до положень ч.2 ст.214 та ч.1 ст.360-7 ЦПК України, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього кодексу. Отже, з'ясування обставин, за яких позивач пропустив встановлений ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду і надання їм юридичної оцінки с необхідним для правильного вирішення справи. Беручи до уваги, що під час перегляду справи позивач не наводить жодної обставини на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду. Просить застосувати до позовних вимог [PERSON] строк позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: [PERSON], про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належних працівникові грошових сум. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], представника відповідача та третьої особи [PERSON], ретельно дослідивши матеріали цивільної справи № 2/311/136/2017, всебічно та повно зясувавши обставини справи, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.ст.10,11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.ст.11,27 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Судом встановлено та як вбачається з матеріалів справи позивач [PERSON] в період з 17 жовтня 2013 року до 31 березня 2015 року працював у [PERSON] акціонерному товаристві "Дельта Банк" на посаді юрисконсульта сектору претензійно-позовної роботи Запорізького регіону відділу претензійно-позовної роботи управління по роботі з простроченою заборгованістю фізичних осіб з заставними кредитами Департаменту по роботі з проблемними активами фізичних осіб. [PERSON] був прийнятий на роботу на підставі наказу № 1214-к/ТР від 17 жовтня 2013 року та звільнений з роботи на підставі наказу № 582-к/ТР від 31 березня 2015 року, що підтверджується копією трудової книжки серії БТ-11 № 4465284, яка є в матеріалах справи (т.2 а.с.21-22). При звільненні з роботи 31 березня 2015 року, з [PERSON] не проведено повний розрахунок, а саме: не сплачено компенсацію витрат на відрядження в розмірі 104 гривень 50 копійок. Вказані обставини встановлено рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 15.09.2016 року, яке набрало законної сили, та копія якого міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.101-106). Дані обставини відповідачем та іншими учасниками процесу. не оспорюються. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що при звільненні з роботи 31 березня 2015 року, з ним не проведено повного розрахунку, а саме: не сплачено компенсацію витрат на відрядження в розмірі 346 грн.88 коп., що встановлено рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили 10 листопада 2015 року, а тому на підставі ст.117 КЗпП України, просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунок при звільненні за період з 01 квітня 2015 року по 02 жовтня 2015 року. Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково: стягнуто з відповідача ПАТ «Дельта Банк» на користь позивача [PERSON] компенсацію витрат на відрядження в розмірі 346,88 гривень, в іншій частині позову в задоволенні відмовлено. Позивач [PERSON] із зазначеним заочним рішенням суду погодився, та в апеляційному порядку рішення не оскаржував (т.с.1 а.с.6-10). Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 15 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Заочне рішення Василівського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2015 року у цій справі в оскаржуваній частині - змінено: зменшено розмір стягнутої з [PERSON] акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь [PERSON] компенсації витрат на відрядження з «346,88 гривень (триста сорок шість гривень вісімдесят вісім копійок)» до «104,50 гривень (сто чотири гривні пятдесят копійок)»; розмір стягнутого з [PERSON] акціонерного товариства «ДельтаБанк» в дохід держави судового збору з «1218,00 гривень (одна тисяча двісті вісімнадцять гривень)» до «243,60 гривень (дві сорок три гривні шістдесят копійок)» В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржено та апеляційним судом не переглядалось (т. 1 а.с.101-106). Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені цим судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді, зокрема, й даної справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини. Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 27 березня 2017 року по даній цивільній справі № 2/311/1210/2017 за предявленим позивачем [PERSON] позовом до [PERSON] акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: [PERSON]В,, про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні належних працівникові грошових сум задоволено: стягнуто з [PERSON] акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2015 року по 02 жовтня 2015 року у розмірі 37 249 (тридцять сім тисяч двісті сорок девять) грн. 75 коп. та стягнуто з [PERSON] акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь державного бюджету Василівського району Запорізької області судовий збір в розмірі 640 грн. (т.1 а.с.173-175). Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилено. Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 27 березня 2017 року у цій справі залишено без змін (т.1 а.с.208-210). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2017 року відмовлено уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта банк» у відкритті касаційного провадження у справі на підставі п.5 ч.4 ст.328 Цивільного процесуального кодексу України (т.1 а.с.236-237). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 20177 року, відмовлено Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» [PERSON] у відкритті касаційного провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа: [PERSON]В,, про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні належних працівникові грошових сум, за касаційної скаргою на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 27 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2017 року (т.1 а.с.236-237). Постановою Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року заяву [PERSON] акціонерного товариства «Дельта Банк» - задоволено частково. Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 20177 року, ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2017 року та рішення Василівського районного суду Запорізької області від 27 березня 2017 року - скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.277-279). Даною постановою Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року було встановлено неправильне застосування судами норм матеріального права у справі, що призвело до неправильного її вирушення, тому судові рішення у справ було скасовано, відповідно до ч.2 ст.360-4 ЦПК України. Верховний Суд України дійшов висновку, що під час розгляду справи при застосуванні положень ст.117 КЗпП України поза увагою суду залишились такі обставини п справі, як співрозмірність задоволення позовних вимог заявником, та істотність частки, присуджена судом, порівняно із середнім заробітком. Верховним Судом України у вищевказаній Постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1638цс17 висловлений Правовий висновок, яким зазначено, що у разі непроведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Позовні вимоги ґрунтуються на стягненні з відповідача витрат на відрядження, виплата яких регулюється положеннями статті 121 КЗпП України. Заявлена позивачем сума невиплачених витрат на відрядження не входить до фонду оплати праці, а про порушення свого права на отримання цих витрат позивачу стало відомо з рішення суду від 12 жовтня 2015 року, отже він пропустив строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він звернувся лише 31 березня 2016\~року (т.1 а.с.277-280). Відповідно до положень ч.4 ст.338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Згідно положень ч.2 ст.2 Закону України "Про оплату праці", в структуру заробітної плати входять зокрема гарантійні й компенсаційні виплати, до яких у відповідності до ст.121 КзпП України, належать компенсації у зв'язку із службовими відрядженнями. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, у разі якщо він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Відповідно до постанови Правління Національного Банку України від 02.10.2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію [PERSON] акціонерного товариства "Дельта Банк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 року, № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатору банк». Згідно ст.46 вказаного Закону, з дня початку ліквідації банку строк виконання грошових зобовязань банку вважається таким, що настав. Та, виходячи з викладеного, та як вбачається зі змісту заявлених [PERSON] позовних вимог, строк виконання зобовязань ПАТ «Дельта Банк» вважається таким, що настав 02 жовтня 2015 року. Тому, середній заробіток за час затримки рахунку при звільненні повинен розраховуватися у період 01 квітня 2015 року по 02 жовтня 2015 року. Згідно п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Згідно п. 8 зазначеного Положення, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно пункту 4 вищевказаного Положення, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються, зокрема: компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога, компенсаційні виплати на відрядження. Таким чином, за лютий 2015 року позивачу [PERSON] сплачена заробітна плата в розмірі 6 687,75 грн., за березень 2015 року заробітна плата позивачу [PERSON] сплачена в розмірі 1 567,57 грн. (1218,00 оклад + 349,57 індексація). Загалом, за лютий-березень 2015 року [PERSON] сплачено - 8 255,32 грн., що підтверджується довідкою про середню заробітну плату для розрахунку на випадок безробіття № 15-40/172 від 07.04.2015 року (т.1 а.с. 11; т.2 а.с.25) та розрахунковим листком за березень 2015 року (т.1 а.с. 12). В лютому - березні 2015 року позивачем відпрацьовано всього 41 день (20 днів лютий + 21 день березень). Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] склала - 201,35 грн. (8255,32 грн. : 41 день = 201,34926 грн.). Період: з 01 квітня 2015 року по 02 жовтня 2015 дорівнює всього 129 робочим дням (квітень 22 робочих днів; травень 18 робочих днів; червень 21 робочий день; липень 23 робочих дні; серпень 21 робочий день; вересень 22 робочих днів; жовтень - 2 робочих днів). Таким чином, середній заробіток за 129 робочих днів складає 25 974,15 грн. (129 днів х 201,35 грн. = 25 974,15 грн.). Враховуючи, що вищезазначені грошові вимоги виникли із зобов'язань відповідача перед позивачем [PERSON] з трудового договору, який було розірвано 31 березня 2015 року, тобто, до прийняття рішення про ліквідацію ПАТ "Дельта Банк", та зважаючи на те, що строк виконання зобов'язань ПАТ "Дельта Банк" вважається таким, що настав 02 жовтня 2015 року, проаналізувавши вищевикладені обставини справи, виходячи з принципів: законності, обєктивності, розумності та справедливості, суд вважає, що відповідач по справі ПАТ "Дельта Банк" повинен виплатити позивачу [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2015 року по 02 жовтня 2015 року в розмірі 25 974 грн. 15 коп. Разом з тим, враховуючи ті обставини, що позовні вимоги позивача [PERSON] щодо розміру належних йому при звільненні сум суд, який розглядав спір щодо стягнення невиплаченої компенсації за відрядження, задовольнив частково, а саме стягнув на його користь 104 грн. 50 коп., тоді як позивач заявляв вимоги на 673 грн 87\~коп., тому суд вважає, що є в наявності підстави для застосування принципу співрозмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, у звязку з чим, суд вважає необхідним зменшити розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, - до розміру мінімальної заробітної плати на 2017 рік, яка становить 3200,00 грн., відповідно до ст.8 Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік». Відповідно до вимог статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позовні вимоги [PERSON] ґрунтуються на стягненні з відповідача витрат на відрядження, виплата яких регулюється саме положеннями статті 121 КЗпП України. Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 цього Закону, входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону України «Про оплату праці»). Згідно з підпунктом 3.15 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004\~року № 5, не належать до фонду оплати праці витрати на відрядження: добові (у повному обсязі), вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення. З огляду на вищевикладене та приймаючи до уваги ті обставини, що заявлена позивачем сума невиплачених витрат на відрядження - не входить до фонду оплати праці, а про порушення свого права на отримання цих витрат позивачу [PERSON] стало відомо з рішення Василівського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2015 року та навіть раніше, при звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених прав та охороняємих законом інтересів та предявленні ним до Василівського районного суду Запорізької області у квітні 2015 року позову про стягнення додаткової заробітної плати та компенсації витрат на відрядження. А отже, суд вважає, що позивач [PERSON] пропустив строк на звернення до суду за вирішенням даного трудового спору, є предметом судового розгляду на теперішній час, оскільки з даним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач [PERSON] звернувся лише 31 березня 2016\~року. В судовому засіданні під час судового розгляду даної цивільної справи, позивачем [PERSON] суду не надано жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з даними позовними вимогами про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належних працівникові грошових сум та в судовому засіданні не доведено, та будь-яких заяв про поновлення строку давності позивачем суду не представлено. Тому, враховуючи вищевикладене, та приймаючи до уваги, що з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належних працівникові грошових сум позивач [PERSON] звернувся до суду лише 31 березня 2016\~року, тобто за спливом передбаченого законом строку давності, визначеного статтею 233 КЗпП України, клопотань щодо його поновлення та доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду, позивачем суду не надано та в судовому засіданні не доведено. На застосуванні строку позовної давності представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Дельта Банк» та третьої особи: [PERSON], наполягають, тому суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] за пропуском строку звернення до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні належних працівникові грошових сум.

Outcome: dismissed