Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину нерухомого майна. У своєму позові позивач [PERSON] просить суд встановити факт спільного проживання однією сімєю її із [PERSON] з 1974 року по листопад 2015 року; визнати квартиру № 71 в будинку під № 5 по проспекту Аношкіна в м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області набуту під час сумісного проживання з [PERSON] спільною сумісною власністю; визнати за нею право власності на ? частину квартири № 71 в будинку під № 5 по проспекту Аношкіна в м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області, загальною площею 29,5 кв.м., житловою площею 15,0 кв.м. В обґрунтуванні позову позивач зазначила, що вона з 1974 року із [PERSON] проживали однією сімєю та були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки, за час спільного проживання не звернулись до державного органу реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію шлюбу. Під час сумісного проживання ними набувалося різноманітне майно, а саме під час сумісного життя [PERSON] приватизував квартиру [ADDRESS], яку вони зі спільного бюджету весь час утримували, робили ремонти, сплачували комунальні послуги. 03 листопада 2015 року [PERSON] помер, похоронами якого займалася вона. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS]. Дану квартиру вважає спільним сумісним майно, набутим під час спільного проживання з [PERSON], а тому спадковою частиною цієї квартири вважає лише ? її частини. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги просила суд встановити факт спільного проживання однією сімєю її із [PERSON] з 1974 року по листопад 2015 року; визнати квартиру № 71 в будинку під № 5 по проспекту Аношкіна в м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області набуту під час сумісного проживання з [PERSON] спільною сумісною власністю; визнати за нею право власності на ? частину квартири № 71 в будинку під № 5 по проспекту Аношкіна в м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області, загальною площею 29,5 кв.м., житловою площею 15,0 кв.м. Посилалась на обставини викладені в позові. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] просили суд відмовити в задоволені позову, посилались на обставини викладені в заперечення на позов. В якості свідка в судовому засіданні [PERSON] суду пояснила, що позивач її сестра та з 1974 року проживала позивач разом із [PERSON] по 2015 рік. В якості свідка в судовому засіданні [PERSON] суду пояснив, що дійсно позивач постійно проживала разом із [PERSON] до 2015 року. Суд, вислухавши відповідача та представників сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] 03 листопада 2015 року помер, що вбачається зі свідоцтва про смерть, яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Верхньодніпровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області від 03 листопада 2015 року, актовий запис №246. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з квартири № 71 в будинку під № 5 по проспекту Аношкіна в м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області, загальною площею 29,5 кв.м., житловою площею 15,0 кв.м. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], яка є донькою померлого [PERSON], звернулись до нотаріальної контори про оформлення спадщини, але постановою державного нотаріуса Першої дніпродзержинської державної нотаріальної контори [PERSON] 01 червня 2016 року було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого, в звязку з наявністю спадкоємців першої черги спадкування та не підтвердження факту родинних стосунків. Так, за приписами ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Разом із тим, згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно зі ст.ст.57, 58 ЦПК України доказами вважаються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивач в судовому засіданні не надала суду доказів того, що вона дійсно з померлим [PERSON] проживала однією сімєю та вела з ним спільне господарство, а тому підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту спільного проживання однією сімєю відсутні. Окрім цього, відповідно до п.2 ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, передача займаних квартир (будинків) здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Таким чином, ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" чітко визначив, що у випадку приватизації житла виникає або спільна сумісна, або спільна часткова власність членів сім'ї. Слід звернути увагу, що в даному Законі не йдеться про спільну сумісну власність подружжя. Це підкріплюється і тим, що законодавець визначив порядок здійснення прав щодо розпорядження приватизованим майном, який за безпосередньою вказівкою регулюється цивільним законодавством (ст. 12 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду"). Вище наведене доводиться і свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія 126630 від 10 лютого 2004 року з якого вбачається, що квартира № 71 в будинку під № 5 по проспекту Аношкіна в м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області, загальною площею 29,5 кв.м., житловою площею 15,0 кв.м. на праві приватної власності належить [PERSON], яке набуте останнім шляхом приватизації згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Виходячи зі змісту ст. 61 СК України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, дана норма не визнавала об'єктом права спільної сумісної власності подружжя житло, яке набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду. Відповідно до Закону України "Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя" від 11.01.2011 р. N 2913-VI, житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ч. 5 ст. 61 СК України. Згодом Законом України "Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка" від 17.05.2012 р. N 4766-VI, виключено ч. 5 із ст. 61 СК України, та доповнено ст. 57 СК України пунктом 4, яким визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду". Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що квартира № 71 в будинку під № 5 по проспекту Аношкіна в м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області є особистою власністю [PERSON], у звязку з чим підстави для визнання квартиру, яка набута під час сумісного проживання, спільною сумісною власністю, відсутні.

Outcome: dismissed