Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

позивач, з врахуванням уточнень, звернувся до суду із позовом до відповідача про визнання укладеним договору про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території між ЛКП «ДІМ» та [PERSON], що проживає у квартирі №73 в будинку №14а на вул. Шафарика у м. Львові, стягнення заборгованості за фактично надані послуги по утриманню та обслуговуванню житлового будинку №14а на вул. Шафарика у м. Львові в розмірі 7 397,62 грн. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач є власником квартири №73 в будинку №14а на вул. Шафарика у м. Львові. Вказаний будинок знаходиться на балансі ЛКП «Дім», яке є виконавцем житлово-комунальних послуг відповідно рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 08.06.2007 року. Разом з тим, всупереч обовязку укласти такий, відповідач відмовляється укласти договір про надання житлово-комунальних послуг. Також, позивач надає відповідачу послуги з утримання будинку та прибудинкової території у повному обсязі, проте остання такі не оплачує, що призводить до збитків. Зокрема, позивачем надсилались попередження відповідачу з приводу наявності заборгованості та можливість звернення до суду, проте такі залишені без реагування. У звязку із наведеним позивач змушений звернутись до суду із позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, дав пояснення аналогічні наведеним вище, просить, що до 2010 року за відповідачем рахується заборгованість за послуги з утримання будинку і прибудинкової території в сумі 1719 грн., але коли вона виникла, інформація відсутня, т.я. в компютер ця заборгованість була перенесена. Разом з тим, з 2010 року відповідач послуги не оплачувала. В 2013 році позивач подав заяву про стягнення заборгованості за судовим наказом і такий було видано, але згодом за заявою відповідача судовий наказ скасований. Тому вважає, що строк позовної давності з з липня 2010 року не пропущений, т.я. він переривався зверненням із заявою про видачу судового наказу. Просить врахувати, що позивач надає послуги з утримання будинку та прибудинкової території будинку № 73 по вул. Шафарика в м. Львові, в якому знаходиться квартира відповідача та несе витрати, частку яких відповідач не оплачує. Витрати на утримання квартири підтверджуються укладеними угодами із субєктами господарювання, квитанцією про понесені витрати, які надані на вимогу суду. Відповідач у встановленому законом порядку не довела, що такі послуги не надавалися, чи надавалися неякісні і докази цього не подала. Тому просить позов задоволити та стягнути заборгованість за період з з 01.07.2010 року по 01.05.2017 року в сумі 7397.62 грн. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечила. Пояснили, що позивач безпідставно просить визнати договір укладеним, проте ні копії договору, ні жодної інформації про такий не надано. Також позивачем не надано підтвердження відмови від укладення договору та вручення договору про надання послуг. Позивач жодним чином не підтвердив свій розрахунок заборгованості. Окрім цього, просить стягнути заборгованість за 2012 рік та раніше, що поза межами позовної давності. Позивачем не надано доказів надсилання попередження про наявність заборгованості. У звязку із відсутністю договірних зобовязань стягнення з неї заборгованості є безпідставною. З врахуванням наведеного, просить в позові відмовити. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, оглянувши матеріали справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст.ст. 64, 67, 68 ЖК України та п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», наймач (орендар) квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог ч.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках (до них належать і власники квартир у кооперативних будинках та викуплених квартир) є співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку витрат у загальних квартирах на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій зобов'язані сплачувати як квартиронаймачі, так і власники викуплених та приватизованих квартир. Судом встановлено, що квартира №73 в будинку №14а на вул. Шафарика у м. Львові належить [PERSON] на праві приватної власності, відповідач у вказаній квартирі зареєстрована та проживає, що стверджується довідкою з місця проживання про склад сімї і прописки (а.с.6). Також встановлено, що будинок №14а на вул. Шафарика у м. Львові перебуває на балансі ЛКП «Дім» та обслуговується ним згідно з ухвалою Львівської міської ради №2638 від 18.07.2013 року. Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг відносяться послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо). Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.20 вказаного закону, таким передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п.5 ч.3 ст.20 закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Як вбачається із матеріалів справи, зокрема наданих за клопотанням відповідача, ЛКП «Дім», як балансоутримувач даного будинку і виконавець послуг, несе витрати з утримання будинку і прибудинкової території, надає послуги його мешканцям, у тому числі і відповідачам, зокрема займається забезпеченням технічного обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, що стверджується відповідними актами (а.с.30-45 том 2), ліквідації аварій (а.с.11-29, 46-50 том 2), дератизації (а.с.114-134 том 2), обслуговування димовентиляційних каналів (а.с.12-17 том 3, 156-163 том 4), освітлення місць загального користування, що стверджується відповідними актами та квитанціями (а.с.58-201 том 3), вивезенням побутових відходів (а.с.51-116 том 2), технічним обслуговуванням ліфтів та диспетчерських систем, що стверджується актами-рахунками (а.с.52-123 том 1), прибирання сходових кліток. Окрім цього, позивач за кошти підприємства здійснює виплату заробітної плати працівникам. З врахуванням наведеного, оскільки судом встановлено, що позивачем надаються послуги, останній несе витрати, а тому відповідач зобовязаний сплачувати свою частку витрат у загальних витратах на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. У відповідності до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, заперечення відповідача щодо ненадання послуг судом до уваги не береться. Відповідач належними та допустимими доказами не довела, що позивач послуги по утриманні будинку, в якому знаходиться її квартира не надає, чи надає послуги неналежної якості. Дійсно, згідно ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, при чому виробник послуг може бути і їх виконавцем. Однак, відповідно до п.1 ч.3 ст.20 закону споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно п.3 ч.2 ст.21 закону виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов'язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, тому споживач зобов'язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення відповідача, як споживача від оплати послуг у повному обсязі. Така позиція суду кореспондується з висновком Верховного суду України викладеним у постанові від 30.10.2013 року по справі 6-59цс13, який підлягає врахуванню іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні аналогічних норм права у відповідності до положень ст.360-7 ЦПК України, про те що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що відповідач отримавши послуги, зобов'язаний був оплатити їх вартість у повному розмірі, а тому заперечення відповідача з приводу відсутності договірних зобовязань є також безпідставними. Разом з тим, як вбачається із представлених суду розрахунків (а.с.16-17 том 5), позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі в розмірі 7 397,62 грн. за період з 01.07.2010 року по 01.05.2017 року. При цьому у вказаному розрахунку вбачається, що станом на 01.07.2010 року існувала заборгованість в розмірі 1\~719,38 грн. і в судовому засіданні представник позивача обставини її виникнення пояснити не зміг. Положеннями ст.257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а тому суд приходить до переконання, що позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності. Як вбачається із матеріалів справи, позивач звертався до суду 03.07.2013 року із заявою про видачу судового наказу, який в подальшому був скасований за заявою відповідача. (а.с.8 том 1). З врахуванням звернення до суду 03.07.2013 року із заявою про видачу судового наказу, що перериває строк позовної давності, виходячи із представлених розрахунків, суд приходить до переконання, що до задоволення підлягають позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з 03.07.2013 в розмірі 5\~678,24 грн. В частині стягнення іншої частини заборгованості в розмірі 1\~719,38 грн., з врахуванням заявленого клопотання відповідача, слід відмовити у звязку із спливом строків позовної давності. При цьому доводи відповідача про те, що з неї по судовому наказу стягнуто частину коштів, які позивач повторно стягує не заслуговують на увагу, оскільки згідно розрахунку (а.с.16 т.5) вбачається, що сума в розмірі 347.89 грн., яка списана управлінням пенсійного фонду на підставі судового наказу врахована як сплачена і сума заборгованості на неї зменшена. Окрім цього, як вже зазначалось раніше, відповідно до п.1 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Таким чином, вказаним законом передбачено обовязок споживача житлово-комунальних послуг укласти письмовий договір з виконавцем послуг на основі типового договору. Дійсно, у тих випадках, коли актом цивільного законодавства передбачена обов'язковість положень цього акта для сторін договору, сторони не вправі відступити від їх положень (ч. 3 ст. 6 ЦК України). Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року N 529 "Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій". З аналізу змісту ч.3 ст.6, ч.1 ст.630 ЦК України, ст.ст. 19-21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року N 529 "Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Вказана позиція визначена в постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 року, положення якої, у відповідності до положень ч.1 ст.360-7 ЦПК України, є обовязковими для врахування. Разом з тим, суд погоджується із доводами відповідача з приводу того, що позивачем жодних доказів направлення договору чи відмови від укладення такого суду не представлено. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що в цій частині позов до задоволення не підлягає. З врахуванням часткового задоволення позовних вимог, у відповідності до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати по справі, а саме судовий збір в розмірі 1\~600 грн.

Outcome: approved