Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому з урахуванням уточнень просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 05.07.2013 року квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 09.10.1987 року по 04.12.2009 року вона перебувала у шлюбі з [PERSON] В період шлюбу за спільні кошти подружжя вони придбали 2/3 частин квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу частини квартири від 07.09.2001 року. Відповідач [PERSON] без отримання її згоди 05.07.2013 року здійснив відчуження зазначеної квартири відповідачеві [PERSON], чим порушив приписи чинного законодавства. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачами подано заперечення на позовну заяву, в яких вони просять в задоволенні позову відмовити. Доводи своїх заперечень обґрунтовують тим, що на час вчинення договору купівлі-продажу квартири 05.07.2013 року вона належала [PERSON] на праві приватної власності. На час вчинення правочину [PERSON] вже не перебував у шлюбі з позивачем, а тому її згода як колишньої дружини не потрібна та не передбачена чинним законодавством. Твердження позивача про те, що вона має право власності на частку квартири є її припущенням, оскільки юридично за нею не було закріплено або визнано право власності на частку спірної квартири. Позивач не наводить доказів, які б підтверджували, що квартира збільшена у своїй вартості внаслідок спільних трудових або фінансових затрат позивача. У судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] вимоги заперечень підтримала у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач [PERSON] також зазначив, що частка квартира була придбана [PERSON] за грошові кошти, отримані ним як позичка на ДП "Завод ім. Малишева", де він працював. В подальшому сума позички частинами відраховувалась з заробітної плати відповідача [PERSON], а тому зазначені грошові кошти не можна вважати спільною сумісною власністю подружжя. Третя особа - Приватний нотаріус ХМНО [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Третьою особою надані письмові пояснення по справі, в яких вона просить в задоволенні позову відмовити. Зокрема, зазначає, що нею, як нотаріусом, були вчинені всі необхідні дії, передбачена при посвідченні договорів. Згідно паспорту продавця [PERSON] встановлено, що у графі "сімейний стан" відсутні будь-які відмітки про реєстрацію та/або розірвання шлюбу. З правовстановлюючих документів встановлено, що квартира належить продавцю на праві особистої власності. На час посвідчення договору усі вимоги ст. 203 ЦК України, які є необхідними для чинності правочину, були додержані. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. З матеріалів справи судом встановлено, що 09.10.1987 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва [NUMBER]. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.12.2009 року шлюб між сторонами розірвано. Крім того, з матеріалів справи встановлено, що в період шлюбу 07.09.2001 року відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частини квартири, згідно умов якого він купив 2/3 частин квартири [ADDRESS]. У відповідності до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю (що діяв на час придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Враховуючи викладене, оскільки 2/3 частин квартири [ADDRESS] придбані сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі, зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя. Посилання відповідача [PERSON] на те, що грошові кошти, сплачені при придбанні 2/3 квартири, отримані його сином на підприємстві як позичка, а тому не можуть вважатись спільною сумісною власністю подружжя, є необґрунтованими, оскільки в подальшому сума отриманої позички відраховувалась з заробітної плати відповідача, що не заперечується сторонами. З матеріалів справи також встановлено, що 05.07.2013 року [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], у відповідності до умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив зазначену квартиру. Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Як вбачається з матеріалів справи, при вчиненні 05.07.2013 року правочину з купівлі-продажу квартири [ADDRESS], [PERSON] не отримував згоду позивача щодо здійснення розпорядження майном. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05.07.2013 року квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] Відносно доводів заперечень про те, що станом на 05.07.2013 року позивач вже не перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], а тому відсутня необхідність отримання її згоди на вчинення правочину, суд зазначає наступне. Згідно роз'яснень, що містяться у п. 19 постанови ПВСУ "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 N 11, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню. Питання про стягнення судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved