Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-20 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд», треті особи: Приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Яна Вікторівна, Приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Малкова Марія Вікторівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування вимог зазначила, що 09 березня 2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Яною Вікторівною було вчинено виконавчий напис № 5761 про стягнення 18854,02 гривень з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд». Позивач вказує, що вказаний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства України, а саме частини 2 статті 87 і частини 1 статті 88 Закону України «Про нотаріат» і пунктів 3.1, 3.4, 3.5 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172, зокрема, виконавчий напис вчинено на документі, складеному в простій письмовій формі, який не був нотаріально посвідчений; виконавчий напис було вчинено не на кредитному договорі, а на пропозиції (оферті), яка сама по собі не є кредитним договором, адже стягувач не надав нотаріусу доказів відкриття банківського рахунка і примірника Правил та Тарифів Банку, а також і доказів відступлення прав вимоги від банку до стягувача; спірний виконавчий напис вчинено за відсутності безспірності вимоги, поза межами встановленого законом трирічного строку. З урахуванням викладеного, позивач просила суд визнати виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Ухвалами Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.05.2021 року зазначену позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи, задоволено заяву позивача про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення за оскаржуваним виконавчим написом на час розгляду справи. Ухвалою суду від 23.06.2021 було задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано у приватного нотаріуса Обухівського районногонотаріального округу Київської області Головкіної Яни Вікторівни (Київська обл., м.Обухів, вул.Київська, буд.115, оф.1) та у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд» (м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 14, оф. 301) матеріали, на підставі яких вчинявся виконавчий напис №5761 від 09.03.2021 року, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд» заборгованість за кредитним договором 003-07592-260713 від 26.07.2013 року, у розмірі 18 854,02 грн. 05.07.2021 року на адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Аланд» надійшов лист про неможливість надання витребуваних ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.06.2021 року документів, у зв`язку з їх відсутністю. Третя особа - приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Яна Вікторівна - вимоги ухвали від 23.06.2021 не виконала, витребуваних судом доказів не надала, про причини неподання витребуваних судом доказів не повідомила. 08.09.2021 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Від позивача надійшла заява про проведення розгляду справи за відсутності позивача, вимоги позову підтримує, просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся завчасно та у встановленому законом порядку, шляхом надсилання судових повісток, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи до суду не подавав, правом на надання відзиву не скористався. Треті особи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, шляхом надсилання судових повісток, заяв про відкладення розгляду справи до суду не подавали, правом на надання пояснень щодо позову не скористались. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з чим, на підставі ст. 247, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Розглянувши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до вимог ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, позивачі розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Обраним позивачем предметом спору у даній справі і способом захисту права, передбаченим ст. 16 ЦК України, є визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Встановлюючи фактичні обставини та визначаючи зміст спірних правовідносин, суд виходив з того, що можливість пред`явлення до суду позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом припинення дії, яка порушує право. У зв`язку з чим позивач, який має намір визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, та вважає, що в нього є всі законні на це підстави, має право звернутись до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Судом встановлено, що 09.03.2021 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. за зверненням ТОВ «Фінансова компанія «Аланд» вчинено виконавчий напис за № 5761 щодо стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором 003-07592-260713 вiд 26 липня 2013 року, укладеним між позивачем та ПАТ «Дельта Банк» на загальну суму 18854,02 грн., з них: - прострочена заборгованість за сумою кредиту 13 134,43 грн.; - прострочена заборгованість за комісією 0,00 грн.; - прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом 5 219,59 грн.; - строкова заборгованість за сумою кредиту 0,00 грн.; - строкова заборгованість за комісією 0,00 грн.; - строкова заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом 0,00 грн.; - строкова заборгованість за штрафами і пенями 0,00 грн.; - плата за вчинення виконавчого напису 500,00 грн. У виконавчому написі зазначено період, за який проводиться стягнення заборгованості - з 11.08.2020 по 14.08.2020. Виконавчий напис було вчинено на заяві № 003-07592-260713 від 26.07.2013. Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню правове значення має не лише перевірка додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком, а й перевірка доводів боржника в повному обсязі та встановлення обставин, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс17 та постанові Верховного Суду у справі № 207/1587/16 від 19 вересня 2018 року (провадження № 14-12559св18). Як вбачається з виконавчого напису, його вчинено на заяві № 003-07592-260713 від 26 липня 2013 року, складеній в простій письмовій формі. Відповідно до п.3.5 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядок), при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 було затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік документів). Пунктом 2 Розділу "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин" Переліку документів (в редакції змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014), було встановлено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Тобто саме вказані зміни до Переліку дозволяли стягувачам звертатися до нотаріуса для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, оформленими не тільки в нотаріальному порядку, але і в простій письмовій формі. Разом з цим, Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.02.2017, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14, визнав незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" зокрема в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Згідно з пунктом 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 "Про судове рішення в адміністративній справі", визнання акту суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акту. Київський апеляційний адміністративний суд, взявши до уваги зазначений пункт 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 "Про судове рішення в адміністративній справі", дійшов висновку про необхідність визнання нечинною Постанови Кабінету міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, з моменту її прийняття. З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" № 1172 в редакції від 29.11.2001. Пунктом 1 зазначеного Переліку в редакції від 29.11.2001 передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Пункт 2 взагалі відсутній в діючому Переліку. Тобто під час вчинення оскаржуваного виконавчого напису приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Я.В. керувалася нечинним законодавством, яке в дійсності не передбачало можливості вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, який не був нотаріально посвідчений, а отже діяла в порушення норм частини 2 статті 87 Закону України «Про нотаріат» і п.3.5 глави 16 розділу II Порядку. Такий висновок узгоджується також із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 12.03.2020 у справі № 757/24703/18-ц. Порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 № 645/1979/15-ц). Крім того, пунктом 3.1 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Пунктом 3.4 вказаної Глави зазначається, що строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. В заяві № 003-07592-260713, на якій вчинено оскаржуваний виконавчий напис, було вказано строк ліміту кредитної лінії - 364 календарних дні. При цьому, термін дії пластикової картки у заяві не зазначений. І хоча пунктом 2.4 заяви передбачена пролонгація строку ліміту кредитної лінії, однак зі змісту виконавчого напису вбачається, що принаймні з 16 грудня 2016 року кредитна картка вже не могла обслуговуватися, адже в цю дату, як свідчить виконавчий напис, банк вже відступив право вимоги іншій юридичній особі, а саме ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал». Отже, принаймні з 16.12.2016 за кредитною карткою вже не могло здійснюватися жодних операцій, адже у виконавчому написі наявні відомості про те, що 16.12.2016 банк відступив право вимоги іншому суб`єкту, який не є банком. Крім того, як свідчать дані Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, ПАТ «Дельта Банк» починаючи з 08.10.2015 перебуває в процедурі ліквідації. А відповідно до п.2 ч.2 ст.46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня початку процедури ліквідації банку банківська діяльність банку завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню або збільшенню ліквідаційної маси. При цьому, як з дати 08.10.2015, так і з дати 16.12.2016, станом на день вчинення виконавчого напису (тобто на момент 09.03.2021) минуло значно більше ніж три роки, тому на заяві № 003-07592-260713 від 26 липня 2013 року не міг бути вчинений виконавчий напис, а його вчинення суперечить нормі ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат», що також є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Крім того, однією з основних умов вчинення виконавчих написів є наявність документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника. Ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутність будь-яких суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути надані документи, що свідчать про визнання боржником вимог стягувача. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнанні їх. Зазначеним вище вимогам оскаржуваний виконавчий напис також не відповідає. Так, виконавчий напис містить посилання на два договори про відступлення прав вимоги - договір відступлення прав вимоги за кредитними договорами № 2/К від 19.12.2016 (між ПАТ «Дельта Банк» і ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал») та договір відступлення прав вимоги за кредитними договорами 11/08/2020-КА від 11.08.2020 (між ТОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» і ТОВ «Фінансова компанія «Аланд»), однак як виконавчий напис було вчинено лише на заяві № 003-07592-260713 від 26.07.2013, а договори відступлення прав вимоги для вчинення виконавчого напису не подавалися (докази зворотного в матеріалах справи відсутні і відповідачем не надані, більше того, відповідач письмово повідомив суду про відсутність у нього таких доказів, а приватний нотаріус вимоги ухвали суду про витребування доказів не виконав). Крім того, у виконавчому написі зазначено про те, що сума заборгованості включає в себе, зокрема, прострочену заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом в розмірі 5219,59 гривень. Водночас, заява № 003-07592-260713 від 26 липня 2013 року не містить згоди позичальника на застосування певної відсоткової ставки, не містить самої відсоткової ставки і порядку нарахування відсотків. При цьому Правила та Тарифи Банку, згадані у заяві, до заяви не додані. Докази зворотнього суду не надані, більше того, відповідач письмово повідомив суду про відсутність у нього таких доказів, а приватний нотаріус вимоги ухвали суду про витребування доказів не виконав. Навіть якщо виходити з того, що у справах нотаріуса міститься примірник Правил та Тарифів Банку, однак в матеріалах справи немає доказів ознайомлення позивача саме з конкретною редакцією Правил та Тарифів Банку шляхом проставлення підпису позивача під конкретною редакцією Правил та Тарифів Банку. А зазначені обставини, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, унеможливлюють стягнення відсотків. Всупереч цим обставинам, нотаріусом було вчинено виконавчий напис. Крім того, у відповідності до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Однак, у виконавчому написі вказано про те, що «стягнення заборгованості проводиться за період з 11 серпня 2020 року по 14 серпня 2020 року», тобто тоді, коли кредитна картка вже не діяла, а відтак строк кредитування вже закінчився і не могли нараховуватися проценти за користування кредитом. Всупереч цим обставинам, нотаріусом було вчинено виконавчий напис. Крім того, судом досліджено зміст заяви № 003-07592-260713 від 26.07.2013, на якій нотаріусом було вчинено оскаржуваний виконавчий напис. Судом встановлено, що в цій заяві зазначено наступне: «2.1. Момент прийняття (акцепту) Банком моєї пропозиції щодо укладення Договору, а отже моментом укладання Договору на умовах, описаних вище в цій Пропозиції та Правилах, вважатиметься дата відкриття Банком Рахунку, визначеного у п.2.1 Частини 2 цієї Пропозиції.»; «2.6. Прийняття Банком цієї пропозиції до розгляду не тягне за собою виникнення у Банку обов`язку щодо її погодження (акцепту) та відкриття Рахунку чи встановлення Кредитної лінії. Банк може відхилити мою пропозицію (оферту) та відмовити у наданні Кредитної лінії без пояснення причин»; «7.1. Складовою та невід`ємною частиною цієї пропозиції є Правила та Тарифи Банку…». Таким чином, сама по собі заява № 003-07592-260713 від 26 липня 2013 року не може вважатися кредитним договором, адже, як у ній самій зазначено, вона є лише пропозицією (офертою), яка може бути у подальшому акцептована (шляхом відкриття рахунку) чи відхилена банком. Згідно з ч.1 ст.640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Однак докази відкриття рахунку (тобто банківська виписка) до заяви № 003-07592-260713 від 26 липня 2013 року не додані, а отже не надані докази укладення договору, з чого свідчить, що виконавчий напис було вчинено не на кредитному договорі, а на пропозиції (оферті), яка сама по собі не є кредитним договором. Крім того, у заяві № 003-07592-260713 від 26 липня 2013 року було вказано про те, що її невід`ємною частиною є Правила та Тарифи Банку, однак до заяви не додано жодних Правил та Тарифів Банку, що, знову ж таки, свідчить, що відповідач надав нотаріусу для вчинення виконавчого напису не кредитний договір, а лише оферту (пропозицію), а нотаріус, не звернувши уваги на цю обставину, все одно вчинив виконавчий напис, діючи в порушення вимог п.3.5 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, п.1 Переліку документів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 і ч.2 ст.87 Закону України «Про нотаріат». Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до п.3 ст. 83 ЦПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Відповідач ТОВ «Фінансова компанія «Аланд», не надав суду відзиву на позовну заяву, жодного належного та допустимого доказу у частині спростування доводів позивача, викладених у позовній заяві. Третя особа - приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіна Яна Вікторівна - також не надала суду жодного доказу у частині спростування доводів позивача, викладених у позовній заяві. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Всебічно і повно з`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що вчинений нотаріусом виконавчий напис не відповідає вимогам ч.2 ст.87, ч.1 ст.88 Закону України «Про нотаріат», пунктів 3.1, 3.4, 3.5 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України і п.1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172, та порушує права позивача. За встановлених обставин оспорюваний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем було сплачено 908,00 гривень судового збору за подання позовної заяви та 454,00 гривні судового збору за подання заяви про забезпечення позову. Зазначені суми підлягають стягненню з відповідача у зв`язку з задоволенням позову в повному обсязі. У передбачений ч.8 ст.141 ЦПК України строк позивач звернувся із заявою про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, надавши докази понесення цих судових витрат, а в заяві виклав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, на виконання вимог ч.3 ст.137 ЦПК України. Позивач просить стягнути з відповідача на її користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4200,00 гривень. Судом встановлено, що разом із позовною заявою позивачем було надано копію договору про надання правової (професійної правничої) допомоги, укладеного 15.04.2021 між позивачем [PERSON] і адвокатом Шумейком Іваном Павловичем, згідно з яким, адвокат зобов`язується надавати правову допомогу клієнту, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги і фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно з п.7 договору, розмір гонорару становить 300 гривень за 1 годину правової допомоги. Надання адвокатом правової допомоги підтверджується звітами № 1, № 2, а також складеними і підписаними адвокатом процесуальними документами (позовна заява, заява про забезпечення позову, клопотання про витребування доказів), заявою про ознайомлення з матеріалами справи з відміткою про ознайомлення, та протоколами судових засідань із відомостями про участь в них представника позивача. Позивачем оплачено вартість наданої правової допомоги шляхом здійснення платежів у безготівковій формі на загальну суму 4200,00 гривень, що документально підтверджується квитанцією № 9 від 24.06.2021, квитанцією № 37 від 21.09.2021, квитанцією № 36 від 21.09.2021, копії яких містяться в матеріалах справи. Заявлена до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу відповідає попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат, що міститься в позовній заяві. Відповідачем не подано ні заперечень щодо заявленого позивачем розміру судових витрат, які позивач поніс та очікує понести до закінчення розгляду справи по суті (в порядку п.7 ч.3 ст.178 ЦПК України), ні клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу (в порядку ч.5 ст.137 ЦПК України). Слід зазначити, що положення ч.5 ст.137 ЦПК України не допускають зменшення розміру витрат на правничу допомогу за ініціативою суду, без відповідного клопотання сторони. Крім того, суд вважає, що заявлений до стягнення розмір судових витрат на професійну правничу допомогу є співмірним з критеріями, визначеними ч.4 ст.137 ЦПК України, а саме, зі складністю справи, яка розглядалася за правилами загального позовного провадження, та в якій залучено двох третіх осіб; з виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), їх обсягом, складністю, та часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), а саме - адвокатом складено значні за обсягом та кількістю доводів процесуальні документи, проведено роботу зі збирання доказів шляхом надсилання чотирьох адвокатських запитів, здійснено ознайомлення з матеріалами справи, здійснено представництво інтересів позивача у суді. Крім того, заявлений до стягнення розмір судових витрат є співмірним зі значенням справи для сторони, оскільки сума за оскаржуваним виконавчим написом більш як в 4 рази перевищує розмір заявлених до стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України, до основних засад (принципів) цивільного судочинства віднесено, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Разом з тим, ч.6 ст.137 ЦПК України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Оскільки відповідачем не надано ні доводів, ні доказів неспівмірності судових витрат, суд не має підстав вважати їх неспівмірними та не має підстав для зменшення їх розміру. З урахуванням викладеного, за правилами п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, суд покладає на відповідача всі понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу, в загальному розмірі 4 200,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved