Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

В своїй заяві позивачка [PERSON] просила суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 02 вересня 2013 року виконкомом Небилівської сільської ради Рожнятівського району Івано-Франківської області, за актовим записом № 24. Збільшити розмір аліментів, які стягуються з відповідача, на утримання сина [PERSON], [INFO], згідно рішення Рожнятівського районного суду від 01 квітня 2016 року, та стягувати з нього на її користь на утримання неповнолітнього сина, аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 (дві тисячі) грн. щомісяця, починаючи з часу набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Позбавити відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. У судовому засіданні позивачка позов підтримала та пояснила, що з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі.Від спільного подружнього життя мають сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем у них не склалось через різні погляди на життя та на сімейні проблеми, між ними немає взаєморозуміння. На даний час вони не підтримують сімейних стосунків і шлюбні відносини існують тільки формально. Вважає, що подальше сумісне проживання та збереження шлюбу є неможливим і воно суперечило б їхнім інтересам, надії на нормалізацію відносин між ними немає, тому шлюб між ними необхідно розірвати. Дитину залишити на проживання з нею. З моменту народження дитина повністю перебуває на її утриманні. Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2016 року присуджено стягнення аліментів з відповідача в її користь на утримання сина в розмірі 900 гривень щомісячно. На даний час, розмір аліментів стягуваних за рішенням суду на утримання дитини є занадто низький. Вона не має змоги на нормальне матеріальне утримання дитини, тому просить суд змінити розмір аліментів на утримання дитини. Враховуючи такі обставини, а також те, що відповідач є фізично здоровою людиною та має можливість надавати утримання сина, вважає, що розмір призначених судом аліментів необхідно змінити до 2000 гривень на місяць. Відповідач, як батько, вихованням сина не займається, не піклується про нього, не цікавиться його життям, не виявляє батьківської любові та турботи про нього. Більше того, надавши своє прізвище дитині і при цьому не проживаючи з дитиною та не піклуючись про сина, інші діти глузують з прізвища дитини, ображають її тим, що ніби-то дитина не має батька. Не зважаючи на те, що відповідач є батьком дитини, він ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, а тому створились умови, які шкодять інтересам дитини. Утримуванням та вихованням дитини вона займається сама, тому просить позбавити відповідача батьківських прав і таке рішення буде виключно в інтересах дитини. Відповідач в судовому засіданні позов в частині розірвання шлюбу визнав. Позов про позбавлення його батьківських прав не визнав. Не заперечив, що не піклується про спільну з позивачкою дитину, оскільки на даний час в нього відсутня можливість зустрічатися з сином ,оскільки він проживає в іншому району області. Він приїжджав в с.Небилів, щоб побачитися з сином, однак вдома нікого не було і тому він не бачився з дитиною. Аліменти дійсно не сплачував, оскільки не мав доходів. В даний час ліквідував заборгованість по аліментах, тому підстав для позбавлення його батьківських прав не має. Погоджується, що підставою для ліквідації заборгованості по аліментах слугувало звернення позивачки з даним позовом. Що стосується збільшення розміру аліментів, то також вважає дану позовну вимогу безпідставною, оскільки він не має можливості сплачувати аліменти у вказаному позивачкою розмірі, оскільки недавно влаштувався на роботу, і то тільки з іспитовим терміном один місяць, де йому мають заплатити мінімальну зарплату. Погоджується, що підставою для його працевлаштування стала вимога позивачки збільшити розмір аліментів. Представник служби у справах дітей Рожнятівської районної державної адміністрації, у судовому засіданні заперечила щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Вважає, що відповідачу слід дати можливість виправити свою поведінку. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, на підставі наданих сторонами в підтвердження та заперечення позову доказів, які є достатніми, щоб прийти до висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що сторони з 02 вересня 2013 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. Сторони підтвердили, що сімейних стосунків на даний час не підтримують, шлюб існує формально. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з ч. 3 ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя і зберігання шлюбу суперечили б інтересам одного із них, що має істотне значення. Судом встановлено, що сторони втратили почуття взаємної поваги та любові один до одного, на даний час спільно не проживають, шлюб існує формально. За таких обставин збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, тому шлюб необхідно розірвати. У відповідності до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дітей. У відповідності до ч. 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Крім цього, за правилом ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд приходить до переконання, що проживання дитини з матір"ю є найбільш доцільним та буде відповідати інтересам дитини. Не заперечив щодо цього і сам відповідач. Що стосується вимоги позивачки про позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина то суд приходить до наступного. З наданих пояснень відповідача вбачається, що він дійсно не бачився з дитиною фактично з часу її народження, мотивуючи тим, що він проживає в іншому населеному пункті. На думку [PERSON], така обставина не дає підстав позбавити його батьківських прав. Однак з таким твердженням відповідача суд не погоджується виходячи з наступного. У відповідності до ч.2 ст. 164 СК України мати або батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав" від 30 березня 2007р. зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Згідно п.п. 15, 16 цієї Постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Факти неналежного ставлення відповідача до виховання та утримання сина підтверджується поясненнями як позивачки так і самого відповідача, який по суті погодився з тим, що він без поважних на те причин не цікавиться своїм сином практично з часу його народження. Факт його, відповідача, проживання в іншому населеному пункті, на переконання суду не є поважною причиною не брати участі у вихованні дитини. Як встановлено судом, відповідач, маючи можливість утримувати і займатися вихованням дитини, свої батьківські обов"язки не виконує, зокрема не цікавиться дитиною, не приймає участі у її вихованні, не цікавиться дитиною практично з часу її народження, аліменти сплачув нерегулярно, протягом останніх років не надавав жодної іншої матеріальної допомоги на утримання дитини. Більше того, відповідач, на переконання суду, абсолютно свідомо самоусунувся від виховання дитини, від надання матеріальної допомоги на утримання сина, і по суті забув про нього. Тільки виконавчий документ про стягнення з нього аліментів нагадує йому про те, що він є батьком дитини. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частини 7, 8 ст. 7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. У відповідності до ч.2 ст. 164 СК України мати або батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Вирішуючи позовні вимоги суд безумовно враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, однак аналіз вищенаведених судом доказів дає підстави суду стверджувати, що порушенння відповідачем вимог законодавства щодо виховання сина носять системний та умисний характер. Тобто відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; абсолютно не спілкуються з дитиною, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Заборгованість по сплаті аліментів [PERSON] ліквідував і це сталося виключно з тієї причини, що позивачка звернулася до суду з вимогою позбавити його батьківських прав та збільшити розмір аліментів. Підтвердив це і сам відповідач. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, розцінються судом як свідоме нехтування відповідачем своїми обов'язками, а тому позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього сина, буде виключно в інтересах дитини. Згідно ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Вказаний висновок є обов'язковим при вирішенні даної категорії справ відповідно до ст. 19 СК України. З висновку комісії з питань захисту прав дитини Рожнятівської РДА (а.с.21-22) вбачається, що орган опіки та піклування Рожнятівської РДА вважає за недоцільне позбавляти відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини ( ч.6 ст.19 СК України) . З наведених вище підстав, суд не бере до уваги висновок комісії, який на переконання суду, є не обгрунтованим і не відповідає інтересам дитини. Щодо позовної вимоги позивачки про зміну розміру аліментів, суд вважає, що вона також підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено, за рішенням суду, за позовом платника або одержувача аліментів, у разі зміни матеріального або сімейного стану сторін. Статтею 184 СК України встановлено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Копією рішення Рожнятівського районного суду від 01 квітня 2016 року (а.с.10-10 зворот) підтверджено, що з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання сина в розмірі 900 гривень на місяць. Суд приймає до уваги ту обставину, що відповідач фізично здоровий, здатен працювати та забезпечувати належне матеріальне утримання своєї дитини, тому він повинен сплачувати аліменти в більшому розмірі ніж встановлений рішенням суду раніше. З урахуванням збільшення витрат на дитину у зв'язку з її ростом, у позивачки виникла потреба в наданні їй матеріальної допомоги на утримання дитини, а відповідач, як батько, повинен і може надавати таку матеріальну допомогу у вигляді аліментів в розмірі визначеному позивачкою. Крім того, відповідач не надав доказів того, що за своїм матеріальним становищем не здатний сплачувати аліменти на утримання дитини у заявленому розмірі, тому суд приходить до висновку, що з нього слід стягнути аліменти у розмірі 2000 гривень. При цьому, оцінюючи довідку від 25.01.2018 року № 1/01, з якої вбачається, що відповідач працевлаштувався в ТОВ "КВВ СЕРВІС-2014" верстатником з 03.01.2018 року з випробувальним терміном один місяць, суд вважає, що таке працевлаштування є суто формальним, вчиненим з метою ухилитися від сплати аліментів у збільшеному розмірі. До такого висновку суд прийшов і з огляду на пояснення відповідача про те, що підставою для його працевлаштування стала вимога позивачки збільшити розмір аліментів. Питання судових витрат, пов'язаних з розглядом справи суд вирішує у відповідності до ст.141 ЦПК України. На підставі ст.ст.109, 110,112-114, 150,155, 157, 164-166, 182,184,192 Сімейного кодексу України, Постановою ПВСУ № 3 від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст.ст. 1-4, 19, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд -

Outcome: approved