Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

24.02.2014 року позивач [PERSON] звернувся до Пролетарського суду м. Донецька з позовною заявою «про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінку без реєстрації шлюбу та визнання спільної сумісної власності» до відповідача [PERSON], в якій зазначив, що він з відповідачем з 1995 року почали проживати однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство. Проживали вони у однокімнатній квартирі, яка належала відповідачці на праві приватної власності. За час проживання однією сім'єю приблизно у 1997 році вони внаслідок спільної праці придбали на ім'я [PERSON] двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] і переїхали до неї жити. Вони спільно облаштували придбану квартиру, за спільні кошти, які отримали внаслідок спільної праці, придбали будівельні матеріали, меблі та предмети домашнього вжитку. Спільними коштами та зусиллями зробили ремонт. Оскільки шлюб до 11.12.2003 року не був зареєстрований, отримати або відновити документи, що підтверджують зазначені факти не можливо по причині їх відсутності. 11.12.2003 року позивач та відповідач уклали шлюб та зареєстрували його у Відділі реєстрації актів цивільного стану Пролетарського районного управління юстиції у м. Донецьку, актовий запис № 484. Так, з 1995 року по 11.12.2003 року позивач та відповідач разом проживали однією сім'єю та вели спільне господарство. 18 листопада 2011 року рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. На підставі викладеного, позивач просив встановити факт його проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 1995 року по 11.12.2003 року; визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю; визнати за позивачем право власності на ? квартири [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі, пояснивши, що з березня 1995 року позивач з відповідачем почали мешкати разом. Потім квартиру відповідачки вони продали та купили іншу, яку було оформлена на ім'я відповідачки. Під час розірвання шлюбу вони домовились, що квартира залишиться відповідачці, а машина позивачу. До реєстрації шлюбу сторони мешкали разом, вели сумісне господарство. Пенсію, яку відповідачка отримувала на дитину, вона відкладала. Свою квартиру відповідач продала приблизно 1 600 доларів США, після чого вони доклали 1 000 доларів США та купили спільну квартиру. Шлюб сторони уклали лише у 2003 році. У період з 1995 року по 1999 рік вони разом у квартирі відповідачки. З 1999 року по 2003 рік мешкали вже у спільній квартирі з дітьми. Усі покупки сторони робили сумісно, вони працювали разом на ринку займалися торгівлею овочем, початкові гроші займали разом. Зароблені грошові кошти зберігались у відповідачки. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, та пояснили, з квітня 1995 року сторони почали мешкати разом як сім'я без реєстрації шлюбу у її квартирі. Після квартиру продали. Грошей було мало, тому батько відповідачки надав гараж та машину і вони почали торгувати на ринку. У 1998 році вона почала отримувати пенсію на дитину по втраті годувальника. Щоб донька могла мешкати з ними вони продали її квартиру, додали приблизно 700 грн. з грошей, які вона відкладала з пенсії та купили двокімнатну квартиру. Під час розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем ніякої домовленості не було. Заробляли разом з позивачем до 500 дол. на місяць, всі зароблені з ним грошові кошти зберігала вона. Крім того, відповідач надала письмові заперечення (а.с.26-27). Суд, з'ясувавши позицію сторін та дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим, однак таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Допитані у судовому засіданні у якості свідків [PERSON] та [PERSON], суду пояснили, що позивач та відповідач з 1995 року почали мешкати разом у квартирі відповідачки. Після цього вони зайнялися торгівлею на ринку, мали спільний бюджет, мешкали як чоловік та жінка. У 1999 році вони продали квартиру відповідачки, додали грошей та купили сумісну квартиру. У 2003 року сторони уклали шлюб. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] між позивачем та відповідачем було укладено шлюб 11.12.2003 року, який було зареєстровано Пролетарським відділом реєстрації актів цивільного стану Пролетарського районного управлінню юстиції у м. Донецьку, про що було зроблено відповідний актовий запис №484 (а.с.5). Згідно з рішення Пролетарського районного суду м. Донецька від 18.11.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.6). Позивача [PERSON] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] з 30.05.2006 року, що підтверджується копією його паспорту (а.с.7). Відповідно до копії договору купівлі продажу від 16.01.1999 року (а.с.72) [PERSON] продала [PERSON] однокімнатну квартиру ,яка розташована за адресою: [ADDRESS], за 4 829 грн., який було посвідчено приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON], про що було зроблено у реєстрі відповідний запис за № 54. З копії договору купівлі-продажу від 22.01.1999 року (а.с.29), вбачається, що [PERSON] придбала у [PERSON] двокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], за 6 973 грн., який було посвідчено приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON], про що було зроблено у реєстрі відповідний запис за № 0-2. Відповідно до норм ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ЦК України ( в редакції 1963 року), оскільки згідно п.4 Прикінцевих та Перехідних положень до ЦК України (2003 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Нормами діючого на той час КпШС України не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Частиною 1 статті 112 ЦК України ( в редакції 1963 року) встановлено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Вищевказана норма КпШС України не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки з 1999 року сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, а відповідно до зазначеного Кодексу фактичні шлюбні відносини не породжували ніяких прав та обов'язків для осіб, які проживали однією сім'єю. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 12 постанови від 12 червня 1998 року N 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» судам слід мати на увазі, що правила статей 22, 28, 29 КпШС не застосовують до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України "Про власність", відповідних норм Цивільного кодексу України і з урахуванням роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду України в п. 5 постанови від 22 грудня 1995 р. N 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Згідно пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (2006-07); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Відповідно до пункту 8 вищевказаної Постанови Пленуму передбачені Законом "Про власність" положення щодо спільної власності громадян на майно, надбане внаслідок їх спільної праці, поширюються на придбання його як при веденні особистого підсобного господарства, в тому числі членами колишнього колгоспного двору, так і в інших випадках. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність» (який діяв на момент виникнення правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Так, у суду є всі підстави для задоволення вимоги позивача про встановити факт сумісного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON], [INFO], з [PERSON], [INFO], у період з 01.04.1995 року по 11.12.2003 року, так як в судовому засіданні сторони дійшли згоди, що з квітня 1995 року по день реєстрації їх шлюбу вони проживали однією сім'єю як чоловік та дружина. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами, що весь період часу проживання однією сім'єю з 01 квітня 1995 року вони вели спільний бізнес, всі грошові кошти, які отримували з спільної праці зберігались у відповідачки, та вони спільними рішеннями витрачали ці кошти. Відповідно суд приходить до висновку, що грошові кошти, яких не вистачало на придбання спірної квартири з врахуванням грошових коштів, які відповідачка отримала з продажу квартири по [ADDRESS], в сумі 2143 грн. (6973 грн.- 4830 грн.) були витрачені саме з грошових коштів, які сторони заробили спільною працею, та які зберігала саме відповідачка. Відповідачем на підтвердження того, що на придбання спірної квартири вона витратила лише особисті грошові кошти була надана, довідка з Управління пенсійного фонду України в Пролетарському районі м. Донецька вбачається, що [PERSON] отримувала пенсію в разі втрати годувальник на утриманцю [PERSON] у наступних розмірах: липень 1998 року - 17,39 грн.; серпень 1998 року - 59,86 грн.; вересень 1998 року - 59,86 грн.; жовтень 1998 року - 59,86 грн.; листопад 1998 року - 59,86 грн., грудень 1998 року - 59,46 грн.; січень 1999 року - 59,86 грн. Таким чином до купівлі спірної квартири відповідач отримала 376,15 грн. з пенсії на утримання дитини (а.с.58-61). Однак, доводи відповідачки про те, що грошові кошти, які були витрачені для купівлі спірної квартири - це накопичення з пенсії є неспроможними, так як сума, яку не вистачало на придбання спірної квартири з врахуванням грошових коштів, які відповідачка отримала з продажу квартири по [ADDRESS], складає 2143 грн. (6973 грн.- 4830 грн.). Відповідачкою, також не було надано доказів того, що грошові кошти з пенсії у сумі 376,15 грн. були витрачені саме на придбання квартири. Крім того, відповідачка на підтвердження своїх доводів надала копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.07.1999 року, після смерті [PERSON] його донька [PERSON] отримала наступне спадкове майно: грошовий внесок з відповідними відсотками та компенсаціями, що зберігається в ощадбанку - ДОНУГЛЕКОМБАНКЕ м. Донецька на рахунку [NUMBER], який належав померлому га підставі ощадкнижки, виданої цим же банком; заробітної плати в розмірі 827 грн. 47 коп., що знаходяться на шахті ім. 60-річчя Радянської України м. Донецька, яка належить померлому на підставі довідки, виданої шахтою ім.60-річчя Радянської України (а.с.73). Доводи відповідачки про те, що суму, яку необхідно було додати для купівлі спірної квартири - це заробітна плата (827 грн. 47 коп.), яка була отримана за відповідним свідоцтвом про право на спадщину, є неспроможними, так як дану суму можна було отримати тільки після видачі самого свідоцтва, тобто після 06 липня 1999 року, коли спірну квартиру вже було придбано. У судовому засіданні ні відповідач ні її представник не надали належних доказів того, що на придбання спірної квартири не витрачались грошові кошти, які було отримані сторонами від спільної праці. У зв'язку з тим, що у судовому засіданні сторонами не оспорювалось, що відповідач вклала всі грошові кошти з продажу своєї квартиру по [ADDRESS] у купівлю спірної квартири, то частина спірної квартири, яка належить їй особисто на праві власності, складає - 69,27 % в ідеальному вираженні (4830 грн. х 100% / 6973 грн.). З цього вбачається, що 30,73% (в ідеальному вираженні) спірної квартири належать сторонам на праві спільної сумісної власності. Таким чином, суд приходить до висновку, що за позивачем слід визнати право власності на 15,365% (в ідеальному вираженні) = 30,73% / 2 спірної квартири, а за відповідачкою - 84,635% (в ідеальному вираженні) = (30,73% / 2) + 69,27 % спірної квартири. Суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, так як фактично він дізнався про порушення свого права після розірвання 18.11.2011 року шлюбу між сторонами, тому у суду відсутні підстави для застосування наслідків пропуску даного строку. Відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь позивача необхідно стягнути з відповідачки судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного ст. ст.5, 112 ЦК України (в редакції 1963 року), ст.17 Закону України "Про власність", п. 12 Постанови Пленум Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», пп. 5, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20,

Outcome: partial