Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «СРЗ» про стягнення середнього заробітку при розрахунку при звільненні, стягнення компенсації за невикористану відпустку, уточнивши позовні вимоги, в остаточній редакції, посилався на те, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем з 28.09.2016р. його було прийнято слюсарем із складання металевих конструкцій 2 розряду ТОВ «СРЗ». Згідно з наказом № 273 від 04.09.2019р. його було звільнено з 05.09.2019р. за власним бажанням. В день звільнення відповідач з ним не провів повний розрахунок по заробітній платі, за липень, серпень, вересень 2019р., і загальна сума заборгованості складала 17021,51грн. 28.12.2019 року відповідач виплатив йому частину заробітної плати в розмірі 800,00 гривень. Згідно розрахункових листів за грудень 2019 року та за січень 2020 року заборгованість по заробітній платі складала - 16221,59 гривень. Під час розгляду справи в суді 16.04.2020 року відповідач виплатив йому заборгованість в сумі 16221,59 грн. 05 вересня 2019 року ТОВ "СРЗ" видало йому трудову книжку, однак в день звільнення відповідачем, не були виплачені всі суми, що належали йому від підприємства. Відповідач вказує, що за його заявою від 03.09.2019року була надана відпустка без збереження заробітної плати на 04 та 05 вересня 2019 року за сімейними обставинами . Однак, він не підписував заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати від 03.09.2019року. 03 вересня 2019 року він прийшов в ТОВ «СРЗ» написав заяву про звільнення його згідно ст. 38 КЗпП України і залишив її у відділі кадрів підприємства, тому що відповідач довгий час не виплачував йому заробітну плату. Вранці 05 вересня 2019 року він прийшов на підприємство, у відділі кадрів йому віддали його заяву про звільнення, яку необхідно було підписати у директора підприємства. Директор йому підписав заяву на звільнення 05.09.2019 року у своєму кабінеті. Після цього ,він отримав у відділі кадрів обхідний лист, пішов у цех та здав свої інструменти, а саме: великий металевий кутник, зварювальний кабель 27 м, штангель-циркуль, гвинтові домкрати, ріжкові ключі різних розмірів, свою спецодяг, свій пропуск, який дозволяв пройти на територію підприємства. 05.09.2019 року в бухгалтерії підприємства він отримав свою трудову книжку, розписався в журналі за отриману трудову книжку, однак 05.09.2019 року, в день його звільнення, відповідачем не були виплачені всі суми, які належали йому від підприємства. Після цього він знову зайшов до директора підприємства поговорив з ним з приводу затримки виплати його заробітної плати, директор йому відповів: що на підприємстві немає грошей на заробітну плату. У зв`язку з невиплатою з вини відповідача належних йому сум в день звільнення, власник, зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 93260,70 грн. та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2309,92 грн. У зв`язку з чим просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.09.2019р. по 15.04.2020р. в сумі 93260,70 гривень, компенсацію за невикористану відпустку за період з 2018 року по 2019 рік в розмірі 2309,92 гривень, всі судові витрати покласти на відповідача. Позивач та представник позивача адвокат Ступак Д.Д., який діє на підставі ордеру, до суду надали заяви про підтримку уточнених позовних вимог, позов просили розглянути у їх відсутність, уточнені позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача генеральний директор ТОВ «СРЗ» Турський О.В., надав відзив на уточнену позовну заяву, у якому просив у задоволенні уточненої позовної вимоги відмовити, справу розглянути без участі представників ТОВ «СРЗ». Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 12 березня 2020року позовну заяву залишено без руху для сплати судового збору. 23.03.2020р. позивачем надано квитанцію про сплату судового збору на виконання ухвали суду. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 березня 2020року відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до ТОВ «СРЗ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку при розрахунку при звільненні, стягнення компенсації за невикористану відпустку. 14.04.2020р. та 16.04.2020р. представник відповідача, генеральний директор ТОВ «СРЗ» Турський О.В., надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що на підприємстві ТОВ «СРЗ» виникли труднощі із дотриманням строків виплати заробітної плати з початку 2019 року з різних причин. Станом на дату складання відзиву невиплаченою залишається заробітна плата [PERSON] в розмірі 16221,59грн. 17.04.2020р. представник відповідача, генеральний директор ТОВ «СРЗ» Турський О.В., надав суду заяву та платіжне доручення, згідно з якими зазначив, що за заявою позивача від 03.09.2019р. позивачу було надано відпустку без збереження заробітної плати на 04 та 05 вересня 2019р. Враховуючи той факт, що позивач не працював в день звільнення та відповідного звернення від [PERSON] в розумінні ч. 1 ст. 116 КЗпП України щодо виплати всіх належних сум при звільненні до ТОВ «СРЗ» не надходило, розрахунок в день звільнення проведено не було. Позовна заява [PERSON] надійшла до ТОВ «СРЗ» 31.03.2020р. В строк, передбачений для подання відзиву, з боку ТОВ «СРЗ» вживалися заходи щодо отримання від позивача банківських реквізитів для перерахування заробітної плати. 16.04.2020р. з номера телефону [NUMBER] на номер представника ТОВ «СРЗ», через месенджер «Viber» надійшла фото копія довідки банка щодо реквізитів для зарахування коштів у національній валюті на картковий рахунок, виданої відділенням ПУМБ «РЦ в м.Маріуполі». Платіжним дорученням № 2123 від 16.04.2020р. [PERSON] виплачено суму, що підлягає при звільненні, враховуючи і суму компенсації за невикористану відпустку в розмірі 16221,59грн., у зв`язку з чим затримка розрахунку з позивачем при його звільненні сталася не з вини ТОВ «СРЗ», тому позовні вимоги вважають необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають. Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 02 червня 2020року, задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у відповідача, в тому числі і довідку про наявність заборгованості ТОВ «СРЗ» перед [PERSON] , із зазначенням періоду і розміру такої заборгованості. 19.06.2020р. відповідачем на виконання ухвали суду надані витребувані докази. 21.07.2020р. позивачем надано відповідь на відзив. 21.07.2020р. позивачем надано уточнену позовну заяву. 04.08.2020р. відповідач надав відзив на уточнену позовну заяву, у якому просив у задоволенні уточненої позовної вимоги відмовити, справу розглянути без участі представників ТОВ «СРЗ». 05.10.2020р. позивачем надано відповідь на відзив. 12.01.2021р. представником відповідача до суду надані докази, витребувані в судовому засіданні. 22.02.2021р. представником відповідача до суду надані докази, витребувані в судовому засіданні. Суд, перевіривши матеріали справи доказами, якими вони обґрунтовують свої вимоги та доводи, вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). За змістом п.п. 6, 20 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999р., за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Судом встановлено, що [PERSON] з 28.09.2016р. по 05.09.2019р. працював слюсарем із складання металевих конструкцій 2 розряду ТОВ «СРЗ». 05.09.2019р. був звільнений з роботи за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України згідно з наказом № 273 від 04.09.2019р., що підтверджується трудовою книжкою позивача (а.с. 5-10). Згідно з заявою [PERSON] від 03.09.2019р. наданої ТОВ "СРЗ", [PERSON] просив звільнити його за власним бажанням з 05.09.2019р. (а.с. 188). Згідно з наказом № 00000000273 від 05.09.2019р. про припинення трудового договору [PERSON] звільнено його за власним бажанням з 05.09.2019р., з яким [PERSON] ознайомлений під підпис 05.09.2019р. (а.с. 189). За інформацією з розрахункових листів за відомості № 10536 від 28.12.2019р. [PERSON] сплачено 800,00грн., борг склав 16221,59 грн., сплата 800,00грн. 28.12.2019р., що також підтверджується звітом по транзакціях рахунку [PERSON] у «ПУМБ» (а.с. 15-22, 30-44). Згідно з платіжним дорученням № 2123 від 16.04.2020р. [PERSON] ТОВ "СРЗ" виплачено 16221,59грн., що також підтверджується випискою особового рахунку [PERSON] у «ПУМБ» (а.с. 73, 143-153). Судом у відповідача була витребувана довідка про наявність заборгованості ТОВ «СРЗ» перед [PERSON] , із зазначенням періоду і розміру такої заборгованості, яку відповідач не надав, зазначивши у заяві від 19.06.2020р. про те, що станом на 16.04.2020р. вся сума, яка підлягала виплаті [PERSON] , в тому числі і за використану відпустку у сумі 16221,59грн. була виплачена у повному обсязі, тому суд позбавлений можливості встановити період утворення даної заборгованості. Згідно з інформацією Пенсійного фонду України страхувальником код 32183383, подавалися відомості про застраховану особу [PERSON] , в тому числі за 5 днів вересня 2019р. у сумі 4419,88грн. (а.с. 23-24). Згідно з заявою [PERSON] від 10.03.2020р., останній звертався до ТОВ «СРЗ» з проханням видати йому довідку про його роботу в ТОВ "СРЗ" із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру помісячної заробітної плати в період з 28.09.2016 року по 05.09.2019 року, також вказати нараховану, але не виплачену заборгованість із заробітної плати та інших виплат (а.с. 61-62). Відповідно до довідки ТОВ "СРЗ" № 60 100/10 від 11.06.2020р., згідно з п.3,8. і п.3.12. Колективного договору Т0В «СРЗ» і Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ТОВ «СРЗ» на підприємстві встановлена тривалість робочого тижня 40 годин з двома вихідними днями і для штатних працівників виробничих підрозділів, в тому числі Грейферної дільниці Департаменту машинобудування Дирекції з виробництва, робочий час встановлюється з 07.00год. до 16.00год. (а.с. 96). Згідно з заявою [PERSON] від 03.09.2019р. ТОВ «СРЗ», [PERSON] просив надати йому відпустку без збереження заробітної плати станом на 04 та 05 вересня 2019р. (а.с. 187). Відповідно до витягу з журналу видачі трудових книжок, наданого ТОВ «СРЗ», [PERSON] 05.09.2019р. отримав трудову книжку (а.с. 190-191). Згідно з обхідним листом [PERSON] , останній прийнятий на роботу 28.09.2016р. та звільнений 05.09.2019р., всі підписи відповідальних осіб отримав (а.с. 202). Згідно з службовою запискою про звільнення працівника для розрахунку заборгованості заробітної плати від 04.09.2019р. [PERSON] прийнятий на роботу 28.09.2016р. та звільнений 05.09.2019р., компенсація за невикористану відпустку відсутня, наявний борг перед підприємством за 2 дні відпустки, отримані в рахунок невідпрацьованого року, в день звільнення не працює (а.с. 203). Позивач в позовній заяві, уточненій позовній заяві зазначив, що в день звільнення він був на роботі, отримав трудову книжку, не перебував у відпустці без збереження заробітної плати, але розрахунок при звільненні з ним роботодавець не учинив. У відзивах на позовну заяву ТОВ «СРЗ» вказує на те, що позивач не працював в день звільнення 05.09.2019 р., оскільки 03.09.2019р. йому було надано відпустку без збереження заробітної плати 04 та 05 вересня 2019р. Звернення від позивача в розумінні ст. 116 КЗпП України про виплату належних при звільненні сум до роботодавця не надходило (а.с. 66-67, 72). За змістом статей 12, 11, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Проте, в обґрунтування доводів, викладених у відзиві на позовну заяву жодних достовірних, допустимих, належних доказів першоджерельного порядку про відсутність [PERSON] на роботі в день звільнення, ТОВ «СРЗ» не надало. До того ж, наведена у змісті відзиву відповідача обставина, що 04.05.2019р. та 05.09.2019р. [PERSON] за його заявою було надано відпустку без збереження заробітної плати не відповідають дійсності і спростовуються даними трудової книжки позивача, згідно яких 04.09.2019р. роботодавцем було прийнято наказ № 273 про звільнення [PERSON] з 05.09.2019р. з роботи за ст. 38 КЗпП України (а.с. 6). Отже, належним чином, роботодавцем ТОВ «СРЗ», на якого покладається тягар доказування відсутності вини у вчиненні порушення у трудовому спорі, зважаючи на наявність в його розпорядженні всієї документації щодо трудової діяльності позивача (включаючи кадрову та таку, що облікує відпрацьований працівником робочий час) - не спростовано аргументи позивача про присутність його на роботі в день звільнення, отримання ним в цей день трудової книжки, ознайомлення з наказом про припинення трудового договору. За таких обставин, а також враховуючи можливість підприємства здійснити розрахунок із звільненим працівником в день його звільнення 05.09.2019р. шляхом перерахування належних коштів на його картковий рахунок, який був не змінний, про який відповідачу було відомо, оскільки 28.12.2019р. він переказав на нього 800,00грн., не вбачаючи з матеріалів справи жодних до цього перешкод непереборного характеру, беручи до уваги відсутність відомостей у суду про депонування підприємством належної при звільненні [PERSON] суми коштів, суд вважає наявними підстави відповідальності роботодавця, унормовані ст. 117 КЗпП України, за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України з покладенням на нього обов`язку сплатити звільненому працівникові середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Посилання у відзиві на позовну заяву ТОВ «СРЗ» на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020р. у справі №682/3060/16-ц (у цій справі встановлено, що позивач в день звільнення не працював, вимоги про розрахунок не пред`являв, відмовився від отримання трудової книжки і наказу про звільнення, натомість роботодавець надсилав звільненому працівникові рекомендовані повідомлення про отримання трудової книжки) є безвідносним до конкретних обставин у спорі між [PERSON] і ТОВ «СРЗ», що є відмінними між собою (здобутими судом доказами і представленими сторонами не доведено факту відсутності [PERSON] на роботі в день звільнення, не спростовано тверджень позивача про його роботу в день звільнення і факт отримання ним трудової книжки, наказу про припинення трудового договору). Вирішуючи питання про обсяг середнього заробітку і перевіряючи розрахунок позивача, долучений до позовної заяви (а.с. 121), суд вбачає його обґрунтованість, зважаючи на наступне. Так, порядок обчислення середньоденного заробітку в розмірі 717,39грн. за своєю формулою відповідає положенням постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі за текстом Порядок № 100): за основу взято відомості заробітної плати з розрахункових листів, (оскільки довідку відповідач не надав, посилаючись на виплату заборгованості по заробітній платі і затримку її не з вини підприємства), за два останні місяці, що передували події звільнення працівника у вересні 2019р. це липень і серпень 2019р., за які нараховано заробітної плати 11084,02грн і 6133,32грн; кількість робочих днів за ці два місяці за п`ятиденним графіком роботи позивача липень 2019р. - 6р.д., серпень 2019р. 18р.д., що підтверджується табелями обліку використання робочого часу [PERSON] за липень та серпень 2019р. (а.с. 17, 18, 97-98). Тож, належний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, який підлягає компенсації працівникові, розраховується за період з 06.09.2019р. по день, що передував фактичній виплати заборгованості, тобто по 15.04.2020р. включно, що з урахуванням наказів ТОВ «СРЗ» щодо режиму робочого часу (а.с. 99-109), загалом становить 130 робочих дні, і в грошовому виразі складає 93260,70грн (717,39грн х 130р.д.). В частині визначення критеріїв для розрахунку відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, судом враховано правові висновки у постановах Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц (п.п. 69-72, 91, 91.1-91.4), зокрема: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум (16221,59грн сплачені на картковий рахунок [PERSON] 16.04.2020р.); період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості (з моменту звільнення у вересні 2019 року і по момент фактичної виплати заборгованості у квітні 2020 року), і затримка не пов`язана з недобросовісними діями працівника; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника (середній заробіток маже за 8 місяців); співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок. За таких обставин та положень закону, суд приходить до висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 93260,70грн., що відповідатиме меті відшкодування, передбаченій ст. 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнав з неотриманням заробітної плати впродовж семи місяців, та ґрунтуватися на задекларованих п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальних засадах цивільного законодавства, як от справедливість, добросовісність та принципам пропорційності і розумного балансу. Вирішуючи питання щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку суд приходить до наступного висновку. За змістом статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. Статтями 77, 78 ЦПК України передбачено, що належними і допустимими є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень, обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. На підставі статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Позивачем на підтвердження позовних вимог надано копії розрахункового листа за вересень 2019р., в якому нараховано компенсацію відпустки [PERSON] , яка була сплачена позивачу у повному обсязі (а.с. 19). Таким чином, наданий позивачем розрахунок оплати відпустки (а.с. 121), не може бути належним та допустимим доказом на підтвердження заборгованості ТОВ «СРЗ» по оплаті відпустки за 12 днів перед позивачем, а тому позовні вимоги щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана: фізичною особою або фізичною особою - підприємцем 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У зв`язку з тим, що позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 840,80грн., а в ході розгляду справи позовні вимоги було уточнено та збільшено, на підставі ст. 141 ЦПК України з ТОВ «СРЗ» на користь [PERSON] підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 840,80 грн. та з ТОВ «СРЗ» на користь держави підлягає стягненню судовий збір, недоплачена сума (1 відсоток ціни позову), у розмірі 91,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial