Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

30 травня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 21 червня 2005 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 10000,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому договором.. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 30 березня 2013 року має заборгованість у розмірі 46762 гривні 57 копійок, яка складається з: 8383 гривень 22 копійок - заборгованості за кредитом; 38379 гривень 35 копійок - заборгованості по процентам за користування кредитом. Просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості у розмірі 46762 гривні 57 копійок, а також судові витрати у розмірі 467 гривень 63 копійки. В судове засідання представник позивача не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. На позові наполягав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов не визнав, просив при винесенні рішення по даній справі застосувати строк позовної давності. Надав заперечення проти позову, в якому зазначив причини своєї незгоди з позовом. Суд, перевіривши матеріали справи, дійшов до наступного. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З наданих позивачем доказів вбачається, що між Філією «Донецьке регіональне управління» ЗАТ комерційного банку «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір за № SAMDN03000002607823 від 21 червня 2005 року про відкриття карткового рахунку та встановлення Кредитного ліміту Фінансовий фіксований в сумі 10000 гривень у вигляді поновлюваної кредитної лінії з процентною ставкою за користування кредитом в розмірі 3,00 % в місяць. Дія кредитного ліміту завершується останнім днем місяця до якого діє кредитна карта, тобто - до 21 червня 2006 року. Крім цього, цим договором було визначено, що позичальник зобов'язаний щомісячно сплачувати частину заборгованості на протязі 30 днів з дня, коли така заборгованість виникла, а також здійснювати погашення заборгованості за Овердрафтом, сплачувати всю суму процентів та комісії, нарахованих за користування кредитною лінією, та фіксованої і процентної складових штрафів при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань більше ніж на 120 днів. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що строк дії кредитного договору на відкриття кредитної лінії від 21 червня 2005 року тривав 12 місяців та кінцевий термін його закінчився 21 червня 2006 року, що передбачено п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг. Крім цього, п. 1.1.2 Договору № SAMDN03000002607823 від 21 червня 2005 року передбачено, що у разі, якщо на протязі попередніх 12 місяців дії кредитного договору ні одна із сторін не проінформує іншу про припинення дії договору, він автоматично продовжується на такий же термін - тобто на 12 місяців. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язанння має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства у встановлений строк відповідно до умов договору. З наданого ПАТ КБ "ПриватБанк" розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач [PERSON] свої зобов'язання по погашенню кредитної лінії спочатку виконував не належним чином, вносив платежі, яких було недостатньо для погашення кредиту, нарахованих відсотків, комісій, штрафів за кредитною лінією, а з лютого 2006 року взагалі припинив вносити будь-які платежі на кредитний рахунок. Але банк не зважаючи на це автоматично продовжив строк дії договору, хоч виходячи з таких обставин не повинен був автоматично продовжувати термін дії договору. Таким чином, ПАТ КБ "ПриватБанк" після закінчення дії договору у червні 2006 року з достовірністю знав про грубе порушення з боку відповідача взятих на себе зобов'язнь і вже тоді у позивача виникло право на звернення з позовом до суду про стягнення заборгованості з відповідача. Однак, позивач не скористався своїм правом на звернення до суду про стягнення заборгованості з відповідача, а навпаки продовжував дію договору на наступні 12 місяців кожного року, аж до 2013 року. При цьому, протягом усіх вказаних років, а саме з червня 2006 року по день звернення до суду відповідач по справі [PERSON] кошти в рахунок погашення заборгованості не вносив, проте кредитодавець, користуючись своїм правом, продовжував нараховувати відсотки за прострочену заборгованість за кредитним договором, замість того, щоб скористатися своїм правом стягнути заборгованість за кредитним договором у судовому порядку після закінчення першого строку дії кредитного договора. Відповідно до пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до п. 31 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 5 від 30 березня 2012 року, враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Згідно ст.ст. 257, 259, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено судом, після закінчення строку кредитного договору 21 червня 2006 року та несплатою на цей час відповідачем заборгованості по цьому кредитному договору, позивачу було достовірно відомо про порушення його права і з цієї дати протягом 3 років, а саме до 21 червня 2009 року у позивача було право звернутися з відповідним позовом про стягнення з відповідача наявної вже тоді заборгованості. Однак, позивач цей строк звернення з позовом до суду пропустив, бо звернувся до суду з позом до суду лише 30 травня 2013 року, тобто після спливу майже 4 років. Відповідач [PERSON] у встановленому чинним законодавством порядку подав до суду заяву про застосування позовної давності до позовних вимог ПАТ КБ "Приват Банк". В договорі надання банківських послуг, з якими відповідач був ознайомлений після написання заяви на отримання кредиту 21 червня 2005 року, відсутня вказівка про збільшення терміну позовної давності, ніж це встановлено цивільним законодавством України. Оцінивши зібрані та перевірені в судовому засідання докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність передбачених чинним законодавством підстав для застосування до позовних вимог ПАТ КБ "Приват Банк" строку позовної давності терміном 3 роки відповідно до вимог ст. 257 ЦК України. Приймаючи до уваги, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором з пропущенням строку позовної давності, суд вважає його таким, що задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення судових витрат. На підставі вищевикладеного ст.ст. 256, 257, 259, 267, 526, 527, 530, 1054 ЦК України, та

Outcome: dismissed