Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з останнього, у зв'язку із невиконанням договору позики від 19 березня 2013 року, процентів за користування грошовими коштами в сумі 50 440,25 (п'ятдесят тисяч чотириста сорок) грн. 25 коп., 3 % річних від простроченої суми боргу в сумі 7 431,78 грн. (сім тисяч чотириста тридцять одна) грн. 78 коп., інфляційних втрат в сумі 78 292,50 (сімдесят вісім тисяч двісті дев'яносто дві) грн. 50 коп., а всього на загальну суму 136 164,53 (сто тридцять шість тисяч сто шістдесят чотири) грн. 53 коп. та судових витрат по сплаті судового збору в сумі 1361,65 (одна тисяча триста шістдесят одна) грн. 65 коп. Позивач, [PERSON], посилаючись, зокрема, на норми ст.ст. 525, 625, 640, 1046, 1048, 1049, 1050 ЦК України позовні вимоги обґрунтував тим, що у березні 2013 року між ним та відповідачем [PERSON] був укладений в усній формі договір позики про надання відповідачу грошових коштів в сумі 82 500,00 (вісімдесят дві тисячі п'ятсот) грн. 00 коп. Обумовлена сума коштів була позичена позивачем відповідачу для придбання останнім трактора марки Беларус -81.1; договір позики був укладений в усній формі, оскільки між сторонами наявні родинні відносини; під час укладення договору позики сторони в усній формі домовилися про повернення відповідачем позивачу коштів та компенсацію інфляційних втрат та мінімальних відсотків згідно чинного законодавства. Факт укладення договору позики та передачі грошових коштів позивачем відповідачу підтверджується рішенням Сквирського районного суду від 05 грудня 2016 року у цивільній справі №376/2071/16-ц, залишеного в силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2017 року, а також підтверджується відповідачем шляхом повернення боргу через поштовий переказ в квітні 2017 року. Зазначає, що відповідно до усної домовленості відповідач зобов'язувався повернути йому позичені кошти до квітня 2014 року. Строк погашення боргу закінчився, однак відповідач у добровільному порядку борг не повернув, мотивуючи відсутністю коштів; попросив позивача дати час для повернення боргу, і при цьому зобов'язувався компенсувати всі інфляційні втрати. Виходячи з вищезазначеної домовленості позивач розраховував на те, що відповідач чесно і добросовісно виконає свою обіцянку повернути борг та компенсує інфляційні втрати та 3 % річних за користування коштами згідно чинного законодавства, проте відповідач в черговий раз проігнорував вимогу позивача повернути кошти, що стало приводом для направлення позивачем письмової претензії на ім'я відповідача, після отримання якої відповідач в кінці квітня 2017 року повернув позивачу заборгованість за договором позики в сумі 82 500,00 (вісімдесят дві тисячі п'ятсот) грн. 00 коп. поштовим переказом. Позивач, додаючи до позовної заяви розрахунок відсотків за користування грошовими коштами, 3 % річних від простроченої суми боргу та збитків завданих інфляційними втратами, вважає, що згідно чинного законодавства та узгоджених умов позики він, як позикодавець, має право на отримання від позичальника процентів від суми позики відповідно до облікової ставки Національного банку України за розрахунковий період з 20 квітня 2013 року (з дня місяця наступного за днем укладення договору від 19 березня 2013 року - 20 квітня 2013 року) по 24 березня 2017 року (по день пред'явлення претензії про повернення боргу за договором позики - 24 березня 2017 року) в сумі 50 440,25 (п'ятдесят тисяч чотириста сорок) грн. 25 коп., а також 3 % річних від простроченої суми боргу за розрахунковий період з 20 квітня 2014 року по 24 березня 2017 року в сумі 7 431,78 грн. (сім тисяч чотириста тридцять одна) грн. 78 коп. та інфляційних втрат за розрахунковий період з 20 квітня 2014 року по 24 березня 2017 року в сумі 78 292,50 (сімдесят вісім тисяч двісті дев'яносто дві) грн. 50 коп. Крім того, 30 вересня 2017 року представником позивача до суду подане клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в сумі 1361,65 (одна тисяча триста шістдесят одна) грн. 65 коп. та судових витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги в сумі 10000,00 (десять тисяч) грн. 00 коп., що підтверджується Актом виконаних робіт (наданих послуг з правової допомоги) від 30 серпня 2017 року, розрахунком суми гонорару, що є додатком № 1 до Акту виконаних робіт (наданих послуг з правової допомоги) від 30 серпня 2017 року та квитанцією №1402 від 19 серпня 2017 року про оплату послуг згідно договору про надання правової допомоги від 24 березня 2017 року. Представник відповідача подав до суду письмове заперечення на позовну заяву про стягнення заборгованості, в якому заперечив факт укладення між сторонами усної домовленості про повернення відповідачем позивачу позичених коштів до квітня 2014 року, оскільки жодними доказами не підтверджується факт існування такої домовленості, а відтак вважає, строк повернення суми позики між сторонами не обумовлювався; позивач вперше пред'явив до відповідача вимогу (претензію) про повернення коштів лише 24.03.2017 року, яку відповідач отримав 22 квітня 2017 року, що підтверджується довідкою ЦПЗ № 1 УДППЗ "Укрпошта" від 22 червня 2017 року, та на виконання якої 24 квітня 2017 року повернув позивачу суму боргу у розмірі 82 500 грн., шляхом поштового переказу, що підтверджується фіскальним чеком, анкетою ідентифікації фізичної особи-резидента, поштовим переказом, тобто, в межах тридцятиденного строку від дня пред'явлення позивачем претензії. На підставі доведення обставин заперечення, представником відповідача додано до заперечення вказані докази. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України представник відповідача вважає, що зобов'язанню по сплаті суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних на вимогу кредитора, має передувати факт прострочення виконання грошового зобов'язання боржником. Оскільки, відповідач повернув позивачу 24.04.2017 року суму боргу у розмірі 82 500 грн., тобто, в межах тридцятиденного строку від дня пред'явлення позивачем претензії, то представник відповідача вважає, що виконання грошового зобов'язання не є простроченим, а тому позивач не має права на стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами представник відповідача зазначає, що у претензії про повернення заборгованості від 24.03.2017 року позивачем поставлена умова, за якою у разі повної сплати відповідачем заборгованості в сумі 82 500 грн. протягом трьох днів з моменту отримання претензії, позивач не буде вимагати від відповідача сплати пені, під якою він мав на увазі проценти за користування грошовими коштами, розрахованими відповідно до діючих облікових ставок НБУ. Представник відповідача вважає, що орієнтуючись на пропозицію позивача, відповідач вчинив всі необхідні дії, щоб скористатися нею, та сплатив заборгованість в сумі 82 500 грн. протягом трьох днів з моменту отримання претензії; вважає, що обіцянка позивача щодо утримання від вимоги до відповідача про сплату відсотків за користування грошовими коштами та виконання відповідачем умови такої обіцянки, позбавила позивача права звертатися до суду із такою вимогою до відповідача. Посилаючись на ст.ст. 509, 642 ЦК України представник відповідача вважає, що в даному випадку позивач (як боржник) у претензії від 24.03.2017 року взяв на себе зобов'язання щодо утримання від вчинення дій, спрямованих на стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами за настання певних обставин, а відповідач, як кредитор у зобов'язанні, отримав право вимагати від позивача виконання такого обов'язку; також вважає, що пропозиція позивача утриматися від вимоги до відповідача про сплату відсотків за користування грошовими коштами за умови повернення відповідачем суми позики протягом трьох днів, що виражена ним у претензії, є пропозицією укласти договір про врегулювання умов сплати заборгованості, а відтак, сплата відповідачем заборгованості у триденний строк, як це було запропоновано у претензії, є прийняттям пропозиції позивача укласти договір про врегулювання умов сплати заборгованості. Підсумовуючи вказане, представник відповідача вважає, що у зв'язку з укладення такого договору між сторонами, позивач позбавився права вимагати від відповідача сплати відсотків за користування грошовими коштами. Крім того, представником відповідача 20 вересня 2017 року подано до суду заяву про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення відсотків за користування коштами за період з 20 квітня 2013 року по 10 червня 2014 року. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги посилаючись на обставини зазначені у позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON], повністю підтвердив обставини справи зазначені ним в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю на підставі заперечення та доданих до нього письмових доказів. Судом встановлено, що 19 березня 2013 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений в усній формі договір позики про надання відповідачу грошових коштів в сумі 82 500,00 (вісімдесят дві тисячі п'ятсот) грн. 00 коп. Обумовлена сума коштів була позичена позивачем відповідачу для придбання останнім трактора марки Беларус - 81.1. Факт укладення договору позики та передачі грошових коштів позивачем відповідачу підтверджується рішенням Сквирського районного суду Київської області від 05 грудня 2016 року у цивільній справі № 376/2071/16-ц, залишеного в силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2017 року. В ухвалі Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2017 року встановлені, зокрема, ті обставини, що як вбачається з матеріалів справи та визнається сторонами, на купівлю трактора за 165000 грн. власних коштів, які мав у наявності, позивач (у цій справі [PERSON]) сплатив 82 500 грн. Решту ним запозичено у відповідача (у цій справі у [PERSON].). Ухвала Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2017 року у цивільній справі № 376/2071/16-ц станом на 28.03.2017 року сторонами не оскаржувалася та набрала законної сили. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За таких обставин, оскільки між сторонами по даній справі не укладався у письмовій формі договір позики грошових коштів (на підтвердження укладення договору позики не представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми) з усіма його істотними умовами (строк та порядок повернення переданих грошових коштів позичальником позикодавцеві, розмір та порядок одержання процентів за таким договором, наслідки порушення договору позичальником, тощо), то суд вважає, що між сторонами виникли фактичні правовідносини на підставі договору позики, які регулюються параграфом 1 глави 71 ЦК України, що відповідає ч. 5 ст.11 ЦК України і що також не заперечується представником відповідача. 24 березня 2017 року позивачем направлено письмову претензію на ім'я відповідача з вимогою повернути позивачу заборгованість за договором позики в сумі 82500,00 (вісімдесят дві тисячі п'ятсот) грн. 00 коп., додаючи до претензії розрахунок відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 100 888,56 грн., 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 9 724,00 грн. та інфляційних втрат у розмірі 87 560,05 грн., із загальною сумою до сплати 280 672,61 грн. У тексті претензії позивач наводить умову за якою у разі, якщо повна сплата заборгованості в сумі 82 500,00 (вісімдесят дві тисячі п'ятсот) грн. 00 коп. буде проведена протягом трьох днів з моменту отримання даної претензії, позивач [PERSON] не буде вимагати сплати пені (під якою він мав на увазі проценти за користування грошовими коштами, розрахованими відповідно до діючих облікових ставок НБУ). У разі несплати вказаної у претензії суми заборгованості, позивач у претензії вказав, що буде вимушений звернутися з позовом до суду та стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості, відсотки за користування грошовими коштами, 3% річних, інфляційні втрати та судові витрати. Письмову претензію від 24 березня 2017 року відповідач отримав 22.04.2017 року, що підтверджується довідкою ЦПЗ № 1 УДППЗ "Укрпошта" від 22.06.2017 року за № 740, та на виконання якої в межах тридцятиденного строку від дня пред'явлення позивачем претензії та триденного строку з моменту отримання претензії по наведеній умові у претензії - 24 квітня 2017 року повернув позивачу суму боргу у розмірі 82 500,00 (вісімдесят дві тисячі п'ятсот) грн. 00 коп., шляхом поштового переказу, що підтверджується фіскальним чеком, анкетою ідентифікації фізичної особи-резидента, поштовим переказом. Вказані обставини позивачем по справі не заперечуються. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, зважаючи на наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до абзацу першого частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Як було встановлено судом вище, умови строку та порядку повернення переданих грошових коштів позичальником позикодавцеві за укладеним між сторонами по справі договором позики від 19 березня 2013 року, сторони не визначали, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, строк повернення позики був визначений моментом пред'явлення вимоги згідно письмової претензії від 24 березня 2017 року направленої позивачем відповідачу, яку останній отримав 22.04.2017 року. За таких обставин, суд вважає, що у даному випадку діють вимоги абзацу другого частини першої статті 1049 ЦК України, відповідно до якого якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з думкою представника відповідача та вважає, що факт укладенням між сторонами усної домовленості про повернення відповідачем позивачу позичених коштів до квітня 2014 року, всупереч ст.ст. 10, 60 ЦПК України, жодними доказами не підтверджується, а відтак суд вважає, що строк повернення суми позики між сторонами не обумовлювався. Із матеріалів справи встановлено, що позивач вперше пред'явив до відповідача вимогу (претензію) про повернення коштів лише 24.03.2017 року, яку відповідач отримав 22.04.2017 року, що підтверджується довідкою ЦПЗ № 1 УДППЗ "Укрпошта" від 22.06.2017 року за №740, та на виконання якої в межах тридцятиденного строку від дня пред'явлення позивачем претензії, а саме, 24 квітня 2017 року повернув позивачу суму боргу у розмірі 82 500,00 (вісімдесят дві тисячі п'ятсот) грн. 00 коп. поштовим переказом. Аналізуючи зміст ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1049 та ч. 1 ст. 1050 ЦК України, суд погоджується з думкою представника відповідача та вважає, що зобов'язанню по сплаті суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних на вимогу кредитора, має передувати факт прострочення виконання грошового зобов'язання боржником. Оскільки, відповідач повернув позивачу 24.04.2017 року суму боргу у розмірі 82 500 грн., тобто, в межах тридцятиденного строку від дня пред'явлення позивачем претензії, то суд вважає, що виконання грошового зобов'язання не є простроченим, а тому позивач не має права на стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних, що на думку суду відповідає вимогам ч. 1 ст. 1049 та ч. 1 ст. 1050 ЦК України. Водночас, суд не погоджується з думкою представника відповідача щодо відсутності правових підстав у позивача вимагати від відповідача у судовому порядку сплати відсотків за користування грошовими коштами, зважаючи на наступне. Згідно абзацу першого частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як було встановлено судом вище, умови розміру та порядку одержання процентів за укладеним між сторонами по справі договором позики від 19 березня 2013 року, сторони не визначали. За таких обставин, суд вважає, що у даному випадку діє презумпція абзацу першого частини першої статті 1048 ЦК України відповідно до якої, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. При цьому, за частинами 3 та 4 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що представник відповідача, посилаючись на ст.ст. 509, 642 ЦК України, необґрунтовано припускає про наявність у позивача зобов'язання перед відповідачем за претензією від 24.03.2017 року, в якій вказана умова позивача щодо утримання від вчинення дій, спрямованих на стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами за настанням певних обставин, а відповідач, як кредитор у зобов'язанні, отримує при цьому право вимагати від позивача виконання такого обов'язку, - оскільки в даному випадку за правовідносинами позики, що виникли між сторонами по справі, згідно вимог ч. 1 ст. 509 ЦК України боржником у них виступає відповідач [PERSON], а кредитором позивач [PERSON], а не навпаки; будь-які додаткові письмові зобов'язання (угоди, договори) щодо утримання позивачем від вчинення дій, спрямованих на стягнення у судовому порядку з відповідача відсотків за користування грошовими коштами, у матеріалах справи відсутні; позивачем направлялася на ім'я відповідача від 24.03.2017 року саме претензія з вимогою сплатити грошові кошти, а не пропозиція про врегулювання умов сплати заборгованості. Також, абзацом другим частини першої статті 1048 ЦК України прямо передбачено, що у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Загалом аналізуючи зміст частини першої статті 1048 ЦК України суд доходить висновку, що у правовідносинах позики, які виникли між сторонами по справі, діє презумпція обов'язку щомісячної сплати процентів відповідачем позивачу за договором позики у розмірі визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України, строк якого відраховується з дня місяця наступного за днем укладення договору позики від 19.03.2013 року (20.04.2013 року) до дня повернення позики - по 24 квітня 2017 року (у даному випадку, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 11 ЦПК України щодо меж заявлених позивачем вимог, - по день пред'явлення претензії про повернення боргу за договором позики - 24 березня 2017 року), оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які домовленості сторін (угоди, договори)про розмір та порядок одержання процентів за договором позики. В свою чергу, відповідачем на надано суду будь-яких доказів вжиття ним будь-яких заходів щодо сплати процентів позивачу за договором позики за весь строк його дії, який тривав до моменту пред'явлення вимоги (претензії) про повернення позики, а також відповідачем не доведено обставин (поважних підстав) звільнення від сплати процентів за договором позики (угоди, договори), чим не виконано вимоги ст.ст. 10, 57-61 ЦПК України. За таких обставин, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] процентів за користування грошовими коштами за договором позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 19 березня 2013 року, за період з 20 квітня 2013 року по 24 березня 2017 року в сумі 50 440,25 (п'ятдесят тисяч чотириста сорок) грн. 25 коп., як законні та обґрунтовані. У задоволенні решти позовних вимог суд вважає позивачу відмовити. Представником відповідача 20 вересня 2017 року подано до суду заяву про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення відсотків за користування коштами за період з 20 квітня 2013 року по 10 червня 2014 року. Однак, суд вважає, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення відсотків за користування коштами за виниклими між сторонами фактичними правовідносинами позики, не сплив, з огляду на наступне. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу (ч. 1 ст. 260 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Як вбачається із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, укладений між сторонами по справі договір позики від 19 березня 2013 року не містив визначення строку повернення переданих грошових коштів позичальником позикодавцеві, оскільки строк повернення позики був визначений моментом пред'явлення вимоги згідно письмової претензії від 24 березня 2017 року направленої позивачем відповідачу, яку останній отримав 22 квітня 2017 року. Таким чином, суд вважає, що у даному випадку підлягають застосуванню норми ч. 1 ст. 261, абз. 2 ч. 5 ст. 261 ЦК України за якою позивач [PERSON] міг довідатися про порушення свого права лише після набрання законної сили ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 березня 2017 року у цивільній справі № 376/2071/16-ц, якою встановлювалися фактичні правовідносини на підставі договору позики, які регулюються параграфом 1 глави 71 ЦК України, що відповідає ч. 5 ст. 11 ЦК України. За таких обставин, суд вважає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли у позивача [PERSON] виникло право подання позовної заяви до суду про стягнення з відповідача [PERSON] процентів за користування грошовими коштами за договором позики від 19 березня 2013 року за період з 20 квітня 2013 року по 24 березня 2017 року, тобто, з 28 березня 2017 року. Відтак, суд вважає, що строк позовної давності щодо вимог про стягнення відсотків за користування коштами за виниклими між сторонами фактичними правовідносинами позики, не сплив, а тому порушене право підлягає захисту. Згідно ч. 3 ст. 80 ЦПК України у разі збільшення розміру позовних вимог або пред'явлення нових вимог несплачену суму судового збору належить сплатити до звернення в суд з відповідною заявою. Згідно п. 18 Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" (далі - Постанова № 10) уразі якщо позивач на підставі частини другої статті 31 ЦПК збільшив розмір позовних вимог, заявив нові вимоги або до початку розгляду справи по суті змінив предмет або підставу позову, у зв'язку з чим збільшилась ціна позову, він відповідно до абзацу другого частини другої статті 6 Закону № 3674-VI, частини третьої статті 80 ЦПК повинен сплатити до звернення до суду з відповідною заявою несплачену суму судового збору, розмір якого має відповідати ставкам, встановленим пунктом 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI. Якщо факт недоплати судового збору з'ясовано судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд залежно від конкретних обставин справи може, зокрема, у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень статті 88 ЦПК (п. 28 Постанови № 10). У матеріалах справи відсутні докази оплати позивачем судового збору за подання клопотання про стягнення судового збору та компенсацію витрат на правову допомогу від 30 вересня 2017 року, а відтак, суд вважає у відповідності до вимог ч. 3 ст. 80, п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону № 3674-VI стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 640,00 (шістсот сорок) грн. 00 коп. (1600*0,4). Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно п. 36 Постанови № 10 вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). У відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України). Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (п. 48 Постанови № 10). Як вбачається з Акта виконаних робіт (наданих послуг з правової допомоги) від 30 серпня 2017 року, розрахунку суми гонорару, що є додатком № 1 до Акта виконаних робіт (наданих послуг з правової допомоги) від 30 серпня 2017 року та квитанції № 1402 від 19 серпня 2017 року про оплату послуг згідно договору про надання правової допомоги від 24 березня 2017 року, сума витрат на правову допомогу у 10000,00 (десять тисяч) грн. 00 коп. підтверджується вказаними доказами та відповідає вимогам ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20 грудня 2011 року № 4191-VI. У зв'язку з тим, що позов задоволено частково на суму 50 440,25 (п'ятдесят тисяч чотириста сорок) грн. 25 коп., що дорівнює 37,043 % від загальної суми пред'явлених вимог (136164,53 грн.), то суд вважає відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати на правову допомогу в сумі 10000,00 (десять тисяч) грн. 00 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 3704,30 (три тисячі сімсот чотири) грн. 30 коп. (10000,00 грн. х 37,043%). Оскільки позов задоволено частково на суму 50 440,25 (п'ятдесят тисяч чотириста сорок) грн. 25 коп. та 3704,30 (три тисячі сімсот чотири) грн. 30 коп. судових витрат на правову допомогу, що в сумі складає 54144,55 (п'ятдесят чотири тисячі сто сорок чотири) грн. 55 коп., то згідно частини 1 статті 88 ЦПК України та частини 1, підпункту 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 року № 3674-VI суд вважає судові витрати стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 541,44 (п'ятсот сорок одна) грн. 44 коп.

Outcome: partial