Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом до [PERSON] (далі - Відповідач), третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Бучанської міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 серпня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області між нею та Відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Однак, спільне життя між Позивачем та Відповідачем не склалося у зв`язку з відсутністю взаєморозуміння та поваги, значним розходженням поглядів на зміст сімейних відносин та різним розумінням сімейних прав та обов`язків з точки зору ведення господарства та виховання дитини. Фактично шлюбні відносини між сторонами припинено з липня 2018 року, а з січня 2019 року - вони перестали вести спільне господарство. Вказує, що Відповідач веде аморальний спосіб життя, має згубні звички: грає в азартні ігри на ігрових автоматах та зловживає спиртними напоями. Позивач та Відповідач по теперішній час проживають разом зі своєю малолітньою донькою за адресою знаходження спільного майна (приватний будинок): [ADDRESS] по тій причині, що Позивач немає іншого власного майна для проживання з дитиною. Крім того, Відповідач майже не ночує за вказаною адресою, а часто залишається ночувати за адресою свого місця реєстрації: [ADDRESS] . Позивач має дві постійні роботи та отримує стабільний заробіток для нормального життя (свого та дитини). Робота Позивача дозволяє працювати за вільним графіком, а також вдома, що дає їй можливість більше часу приділяти дитині. Також, Позивач не має шкідливих звичок, веде здоровий спосіб життя, а найголовніше: дуже сильно любить свою доньку, весь час спілкується, проводить з нею час: і коли вона здорова і коли хворіє, підтримує її, забезпечує її потреби та інтереси. Позивач хоче дати своїй дитині належну освіту та добробут. Частково проживаючи на сьогоднішній день, Відповідач не виконує свої батьківські обов`язки щодо грошового утримання та виховання спільної доньки в порядку та на умовах передбачених Сімейним кодексом України. Також, Позивач вважає, що Відповідач не в змозі матеріально забезпечити спільну дитину всіх необхідним, а також те, що перебування спільної дитини з Відповідачем немає позитивних переваг для психічного та емоційного стану дитини, які б позитивно впливали на розвиток дитини. Згоди щодо місця проживання спільної дитини та її передачі під повне піклування Позивача не було досягнуто з Відповідачем. У зв`язку з вищевикладеним просить суд шлюб між ними розірвати. Визначити місце проживання дитини з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з Відповідача на її користь судовий збір та витрати на правову допомогу в розмірі 3 300,00 грн. В судовому засіданні Позивач та її представник позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити. В судовому засіданні Відповідач та його представники позов визнали частково, просили суд шлюб між сторонами розірвати, а в задоволенні решти заявлених вимог - відмовити. Також Відповідачем до суду було подано відзив на позовну заяву. В судовому засідання представник Третьої особи позов підтримала та проти задоволення не заперечувала. Суд, вислухавши обґрунтування позивача та її представника, заперечення відповідача та його представників, думку представника третьої особи, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.08.2005 відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області між сторонами зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Також встановлено, що від даного шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно Акту депутата Бучанської міської ради Данюк Р.А. від 31.07.2019 встановлено, що за адресою: [ADDRESS] не зареєстровані, але постійно проживають з 29.12.2015 [PERSON] , [PERSON] та донька [PERSON] . Відповідно до Довідок про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовими договорами) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням встановлено, що Позивач працювала у період з лютого 2019 по липень 2019 на посаді головного бухгалтера ТОВ "Хані Баджер", та у період з травня 2019 по липень 2019 на посаді головного бухгалтера ТОВ "Енікон". Згідно Виписки з амбулаторної картки 12-559 Амбулаторії групової практики №2 КНП "Бучанський центр первинної медико-санітарної допомоги" Бучанської міської ради встановлено, що Позивач не перебуває на "Д" обліку в КНП "Бучанський ЦПМД" БМР і не має хронічних захворювань. Позивач має ряд позитивних характеристик від сусідів, закладу освіти по місцю навчання доньки [PERSON] та з місця роботи. З листа Головного лікаря КНП "Бучанський ЦПМД" БМР Джам О.І. № 715 від 14.08.2019 встановлено, що [PERSON] на обліку стосовно якихось хронічних хвороб чи психічного розладу здоров`я в КНП "Бучанський центр первинної медико-санітарної допомоги" БМР не перебуває. Дитина відхилень у розумовому чи фізичному розвитку немає. Також судом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3210945300:01:121:0921, що розташована за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності Відповідачу [PERSON] , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії КВ № 061981. Рішенням виконавчого комітету Бучанської міської ради № 660 від 22.10.2019 "Про визначення місця проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] " визначено місце проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Також судом встановлено, що Позивач зверталась до правоохоронних органів щодо неправомірних дій [PERSON] та по факту фіктивних довідок та актів, завірених посадовими особами. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя. Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно ст.109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу не можливе, суперечить інтересам подружжя, термін на примирення позитивного результату не дасть, то суд вважає за задовольнити позов в частині розірвання між сторонами шлюбу. При цьому, відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Ч.ч. 1,2 ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. На підставі вищевикладеного та враховуючи, що допитана в судовому засіданні малолітня [PERSON] , [INFO] суду пояснила, що бажає проживати разом з матір`ю, то суд, виходячи з інтересів дитини, враховуючи при цьому її сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, приходить до висновку, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, а отже позовна заява в частині визначення місця проживання дитини разом з матір`ю підлягає до задоволення. При цьому, згідно позову позивач просить суд визначити місце проживання дитини разом з нею саме за адресою: [ADDRESS] . Однак, в цій частині позов не підлягає до задоволення оскільки як встановлено в судовому засіданні житловий будинок [ADDRESS] хоч і є придатним для проживання, проте не зданий в експлутатацію. Враховуючи, що Позивач та її донька [PERSON] , [INFO] не позбавлені свободи пересування, то суд вважає недоцільним при визначенні місця проживання дитини вказувати адресу за якою повинні проживати [PERSON] та її малолітня донька. Крім того, відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Оскільки рішенням суду позовну заяву задоволено частково, то суд вважає за можливо стягнути з Відповідача на користь Позивача судовий збір в сумі 1 536,80 грн. та витрати по оплаті професійної правничої допомоги у розмірі 5 067,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial