Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

У червні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування збитків. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 10 серпня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди житлового приміщення, відповідно до якого позивач передав [PERSON] у строкове платне користування квартиру [ADDRESS] . Сторони договору визначили, що розмір щомісячної орендної плати становитиме 8000,00 грн. Також [PERSON] взяла на себе зобов`язання щомісячно сплачувати комунальні платежі. 30 березня 2018 року договір оренди житлового приміщення від 10 серпня 2014 року було розірвано за згодою сторін. У цей день позивачем було виявлено суттєве погіршення стану предмета оренди, меблів та обладнання, що у ньому знаходились, яке не відноситься до визначення "фізичний знос". Вартість матеріальних збитків, спричинених [PERSON] пошкодженням його квартири, становить 190223,07 грн, а сума збитків, заподіяних унаслідок псування меблів та обладнання квартири, складає 85367,00 грн. З огляду на зазначене, [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] матеріальні збитки у сумі 275590,00 грн, а також присудити на його користь 10052,10 грн витрат на професійну правничу допомогу. Представник відповідача адвокат Клименко Е.Н. подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначив, що у позові не вказано, які саме пункти договору оренди житлового приміщення від 10 серпня 2014 року не виконала чи неналежно виконала відповідач. Також представник [PERSON] у відзиві вказав на те, що твердження позивача про відсутність у останнього обов`язку доказувати наявність вини відповідача у заподіянні шкоди суперечить ст. 81 ЦПК України. Окрім цього, представник відповідача не погоджується з вимогою позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 10052,10 грн, оскільки такі витрати підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Представник позивача [PERSON] адвокат Гринько В.Ф. подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив про необґрунтованість доводів представника відповідача, наведених у відзиві. Так, представник позивача вказав, що разом із позовною заявою буди надані докази, які підтверджують факт спричинення [PERSON] матеріальних збитків шляхом псування житлового приміщення та майна, що знаходилось у ньому. Крім цього, як зазначив представник позивача, стороною позивача було заявлено клопотання про допит в якості свідка особи, що проводила огляд житлового приміщення під час розірвання договору оренди житлового приміщення від 10 серпня 2014 року. У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача [PERSON] адвокат Клименко Е.Н. зазначив, що відповідач у повному обсязі не визнає позовні вимоги [PERSON] та доводи, викладені у відповіді на відзив, а також не визнає обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, та не погоджується з правовою оцінкою обставин, наданою позивачем. Крім того, представник відповідача вказав, що кошторис на ремонтно-будівельні роботи, що міститься у матеріалах справи, може реально не відображати вартість пошкодженого майна. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги свого довірителя з мотивів, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись, про причини неявки в судове засідання суд не повідомили, заяв про розгляд справи за їхньої відсутності до суду не подали. Заслухавши вступне слово представника позивача, показання свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до такого висновку. Судом з`ясовано, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (т. 1, а. с. 7-10). Загальна площа квартири - 96,2 кв. м. Вона обладнана верандою площею 3,6 кв. м та складається з трьох кімнат житловою площею 57,1 кв. м, у тому числі: перша кімната площею 24,0 кв. м, друга кімната площею 16,6 кв. м, третя кімната площею 16,5 кв. м, кухні площею 11.1 кв. м, коридору площею 14,3 кв. м, ванної кімнати площею 7,0 кв. м, вбиральні площею 1,6 кв. м, комори площею 1,5 кв. м (т. 1, а. с. 12, 13). Згідно зі ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом. Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина (ч. 1 ст. 812 ЦК України). 10 серпня 2014 року [PERSON] (орендодавець) та [PERSON] (орендар) у письмовій формі укладено договір оренди житлового приміщення, за умовами якого наймодавець передав наймачеві в строкове платне користування на умовах оренди квартиру [ADDRESS] на строк з 10 серпня 2014 року до 09 лютого 2015 року (а. с. 27). Укладаючи договір оренди, наймач не висловлювала жодних зауважень щодо технічного стану квартири, її оздоблення, меблів та обладнання, що у ній знаходилось. Сторони договору погодили, що його дія може бути продовжена за згодою сторін (п. 5.2 договору). Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Ст. 764 ЦК України визначено, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму (оренди), то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Отже, зі змісту ст. ст. 759, 763 і 764 ЦК України, вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Оскільки [PERSON] після закінчення строку дії договору оренди житлового приміщення від 10 серпня 2014 року продовжувала користуватися квартирою, а наймодавець не заперечував проти цього, сторони за спільною згодою продовжили строк дії договору оренди. За змістом ч. 1 ст. 815 ЦК України наймач зобов`язаний забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Згідно з п. п. 2.2.3, 2.2.4, 2.2.5 договору оренди житлового приміщення від 10 серпня 2014 року орендар зобов`язаний забезпечити збереження квартири, дотримуватись правил пожежної безпеки, щомісячно сплачувати за електричну енергію та усі види телефонних переговорів та надати орендодавцю квитанції до розірвання цього договору. Орендар зобов`язаний не зберігати у квартирі вибухонебезпечні та екологічно шкідливі речовини. Орендарю та особам, які з ним проживають, забороняється: а) проводити роботи чи здійснювати інші дії, які можуть призвести до пошкодження (псування) квартири, меблів та обладнання; б) проводити роботи щодо поліпшення стану квартири без погодження з орендодавцем; в) самовільно, без дозволу орендодавця, виносити з квартири майно, яке є власністю орендодавця; г) порушувати громадський порядок. Як стверджував позивач, 30 березня 2018 року договір оренди житлового приміщення від 10 серпня 2014 року було розірвано за згодою сторін. Після звільнення квартири наймачем було виявлено суттєві пошкодження оздоблення квартири, меблів та обладнання, що у ній знаходилось. У зв`язку з цим [PERSON] було запрошено [PERSON] , що є інженером технічного нагляду, який 12 квітня 2018 року провів обстеження стану квартири [ADDRESS] . Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] засвідчив, що ним було виявлено не нормальний знос орендованого майна, а його пошкодження. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, цивільно-правова деліктна відповідальність - це забезпечений державним примусом обов`язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду. Аналіз положень ст. 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності). Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом. Законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України покладено на відповідача (такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 23 січня 2018 року у справі № 753/7281/15-ц). Нормами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на сторін справи покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем не надано доказів, які б спростовували її вину у спричиненні збитків позивачеві пошкодженям його квартири, а також меблів та обладнання, які у ній знаходились. Ст. 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Право на відшкодування матеріальних збитків серед способів захисту цивільних прав передбачене ст. 22 ЦК України. Так, ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Виходячи з наведених законодавчих норм, слід зробити висновок, що повне відшкодування шкоди можливе лише у випадку відшкодування потерпілій стороні всіх витрат, які необхідно понести потерпілим для відновлення їхньої квартири після залиття. Згідно з кошторисом на ремонтно-будівельні роботи, складеним товариством з обмеженою відповідальністю "Олександрія-Буд-Білдінг" (далі - ТОВ "Олександрія-Буд-Білдінг"), вартість ремонтно-будівельних робіт і застосовних матеріалів при проведенні робіт з усунення пошкоджень квартири [ADDRESS] складає 158519,23 грн, ПДВ - 31703,85 грн (т. 1, а. с. 31-32). У судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що описані у кошторисі роботи, які необхідно провести для відновлення квартири [ADDRESS] , відповідають тим пошкодженням, які були виявлені ним 12 квітня 2018 року при обстеженні цього житла. Також у квартирі було пошкоджено мийку, стільницю, варильну поверхню, шафу для посуду, фасад кухонного гарнітуру, стільці у кухні; диван у вітальні; крісла у коридорі; матрац, приліжкові тумбочки та диван у спальнях. Вартість заміни пошкодженого обладнання та меблів становить 76067,00 грн (1400,00 грн + 2217,00 грн + 8400,00 грн + 2550,00 грн + 4500,00 грн + 1800,00 грн + 20000,00 грн + 3600,00 грн + 6000,00 грн + 5600,00 грн + 20000,00 грн = 76067,00 грн) (т. 1, а. с. 36). Будь-яких доказів на спростування розміру збитків, спричинених [PERSON] пошкодженням його квартири, відповідачем суду не надано. За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] збитки, спричинені пошкодженням оздоблення його квартири, у сумі 158519,23 грн без урахування ПДВ, позаяк позивачем не надано доказів на підтвердження сплати ним коштів виконавцеві послуг з ремонту квартири, який є платником податку на додану вартість. Також суд стягує з відповідача на користь позивача збитки, заподіяні унаслідок псування меблів та обладнання квартири, у сумі 76067,00 грн. Загальна сума збитків, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] , становить 234586,23 грн. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані з проведення експертизи (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи, позивачем було надано договір про надання правової допомоги від 23 травня 2018 року, укладений між ним та адвокатом Скакуном О.П.; акт наданих послуг, який містить їх детальний опис, а також їх вартість в розмірі 10052,10 грн; рахунок-фактуру від 14 червня 2018 року № 14/06-1, а також довідку про отримання адвокатом коштів від клієнта. Зважаючи на те, що у адвоката Скакуна О.П. відкритий рахунок у банківський установі, належним доказом на підтвердження факту понесення позивачем витрат на правову допомогу є банківський документ, який підтверджує сплату [PERSON] коштів за послуги адвоката на розрахунковий рахунок останнього згідно з рахунком-фактурою від 14 червня 2018 року № 14/06-1. Однак такого доказу позивачем суду не надано. Водночас суд звертає увагу позивача, що відповідно до висновку, сформульованого Верховним Судом у постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/17, адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанцію, довідку, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта, лише у випадку, якщо в адвоката відсутній розрахунковий рахунок, відкритий у банку. У зв`язку з цим суд відмовляє [PERSON] у компенсації витрат на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог. Таким чином, суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у сумі 2345,87 грн (234586,23 грн / 285642,10 грн х 2856,43 грн = 2345,87 грн).

Outcome: partial