Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

15 січня 2019 року позивач акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - Банк) звернувся до суду із даним позовом. В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до укладеного договору б/н від 09.12.2011 року відповідач [PERSON] отримав кредит в розмірі 1300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом. [PERSON] зобов`язання перед Банком не виконав, внаслідок чого станом на 29.11.2018 року виникла заборгованість в сумі 35955,15 грн., яка складається з: 964,88 грн. - тіла кредиту, 340,16 грн. - заборгованості по відсотках за користування кредитом, 32461,77 грн. - заборгованості за пенею, а також штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн., штрафу (процентна складова) - 1688,34 грн. Просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та судові витрати в розмірі 1921 грн. Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову Банку заперечує, просить відмовити в задоволенні такого, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності. Представник позивача у відповіді на відзив заперечив проти доводів відповідача щодо пропуску строку позовної давності, мотивуючи тим, що п.1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. У своєму запереченні на відповідь на відзив відповідач не визнає факту укладення з Банком договору про збільшення строку позовної давності. Вважає, що, оскільки картка діє до останнього дня червня 2015 року, а позов до суду пред`явлено 15 січня 2019 року, тобто більше, ніж через три роки після закінчення строку дії картки, просить відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до заяви від 09.12.2011 року [PERSON] погодився з тим, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і погодився з умовами та правилами надання банківських послуг, а також з тарифами, які були йому надані для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 8-31). Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Цивільного кодексу України та умовами укладеного між сторонами Договору. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з п.п. 2.1.1.5.5, 2.1.1.7.6 умов і правил надання банківських послуг, а також довідки про умови кредитування клієнт зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання з відсотковою ставкою - 2,5% в місяць, за перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором; при порушенні строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більше ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. та 5% від суми позову. Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" до договору, укладеного із [PERSON] термін внесення щомісячних платежів за договором - до 25 числа місяця, наступного за звітним. Отже, сторони погодили повернення відповідачем кредитних коштів із нарахованими відсотками щомісячними платежами до 25 числа кожного місяця, сума яких залежить від суми використаного ліміту, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Як вбачається із повідомлення АТ КБ "Приватбанк" від 06 березня 2019 року [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 09.12.2011 року отримав картку № [NUMBER] зі строком дії до останнього дня червня 2015 року (а.с.54). Із розрахунку заборгованості за договором б/н від 09.12.2011 року вбачається, що заборгованість відповідача по кредиту станом на 29.11.2018 року становить 35955,15 грн., в тому числі: 964,88 грн. - тіла кредиту, 340,16 грн. - заборгованості по відсотках за користування кредитом, 32461,77 грн. - заборгованості за пенею, а також штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн., штрафу (процентна складова) - 1688,34 грн. Відповідачем подано письмову заяву про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, що виникли між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] за кредитним договором б/н від 09 грудня 2011 року (а.с. 47, 69). Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки укладений між сторонами договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (до 06.2015 року), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Аналогічну правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження № 14-10 цс18. Як вбачається з виписки по рахунку відповідача за період з 09.12.2011 року по 29.11.2018 року, останнє зняття грошових коштів [PERSON] по картці відбулося 15 травня 2015 року (а.с.92-94), строк внесення чергового платежу настав 15 червня 2015 року, платежу здійснено не було, а тому з 16 червня 2015 року розпочався перебіг позовної давності для стягнення заборгованості позивачем. Згідно із ч.1,3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. З 09 грудня 2011 року [PERSON] здійснював часткове погашення заборгованості, останнє поповнення карткового рахунку на суму 100 грн. відбулося 30 липня 2015 року, що підверджується розрахунком заборгованості за договором та вищевказаною випискою по рахунку (а.с.3-7, 92-94). А тому, враховуючи, що відповідач вчиняв дії, що свідчать про визнання ним свого боргу, строк позовної давності переривався та розпочав свій перебіг заново з 31 липня 2015 року. Разом з тим, позивач звернувся до суду з позовом 15 січня 2019 року, тобто після спливу трирічного строку навіть після закінчення строку дії картки (06.2015 року). Посилання позивача на те, що умовами договору збільшено строк позовної давності до 50 років суд до уваги не бере, враховуючи наступне. Судом встановлено, що відповідно до п. 1.1.7.31 умов та правил надання банківських послуг строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно із частинами 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Однак, Умови, які визначають позовну давність тривалістю 50 років, не містять підпису відповідача, а у заяві останнього від 09.12.2011 року не зафіксована домовленість сторін про збільшення позовної давності. Відтак, сторони за взаємною згодою не збільшували позовну давність до 50 років. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України в своїй постанові у цивільній справі № 6-1926цс15 від 04.11.2015 року. Відповіднодо ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що строк позовної давності в даному випадку сплив як до основної вимоги, так і до додаткової, відповідачем заявлено про застосування позовної давності, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі задоволенню не підлягає, оскільки сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України), а відсутність заборгованості перед банком відповідачем не доведено. Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, тому судові витрати, сплачені позивачем, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід залишити за АТ КБ "Приватбанк".

Outcome: dismissed