Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , звернулась до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до відповідачів про захист права власності шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження, скасування запису про право власності. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 22.06.0212 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Горобинською Г.А., за умовами п.1. якого відповідач передав їй у власність грошові кошти в розмірі 194 136,00 грн., що становить еквівалент 24 000,00 доларів США. Крім того, 22.06.2012 року в забезпечення виконання умов договору позики між нею та відповідачем було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Горобинською Г.А. та зареєстрований в реєстрі за № 599. Згідно п.1.2 договору іпотеки, на забезпечення своєчасного та повного виконання зобов`язань за основним договором вона передала відповідачу в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Як зазначає позивач, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона дізналась, що право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі договору іпотеки згідно запису про право власності № 10455974 від 08.07.2015 року, внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.07.2015 року за індексним номером 22947815 державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві Дуднік О.С. Позивач вважає, що реєстрація права власності за відповідачем [PERSON] відбулась незаконно, з порушенням порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, порушенням вимог ст.ст.35, 36, 37 ЗУ «Про іпотеку». Так, позивач зазначає про те, що як станом на дату проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем, так і нас час звернення до суду, в переданій в іпотеку квартирі постійно проживає неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] , яка має сервітутне право користування цим нерухомим майном. Проте, в порушення ч.4 ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем в порядку вимог ст.37 ЗУ «Про іпотеку» на підставі іпотечного договору відбулась без дозволу органу опіки та піклування. Крім того, в порушення вимог ст.35 ЗУ «Про іпотеку», жодних вимог про усунення порушення основного зобов`язання, зазначених державним реєстратором як підставу для реєстрації права власності на спірну квартиру, вона (позивач) не отримувала. Документу, що підтверджує завершення 30-ти денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя відповідачем [PERSON] надано не було. Також, відсутні і докази на підтвердження наявності заборгованості за основним зобов`язанням. Відповідачем [PERSON] на підтвердження факту наявності заборгованості та її розміру за основним зобов`язанням, на забезпечення якого було укладено договір іпотеки, та її розміру не надано державному реєстратору жодного документа, в тому числі розрахунків заборгованості або документів щодо безспірності таких сум заборгованості та прострочення виконання зобов`язання як в цілому, так і на строк, який тягне за собою відповідне нарахування. Позивач звертає увагу і на те, що в порушення вимог ст.37 ЗУ «Про іпотеку» відповідачем не надано державному реєстратору звіту про оцінку предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Відтак, позивач вважає, що вищевказані обставини, як у сукупності так і кожна окремо, були підставами для відмови державним реєстратором у вчиненні реєстраційної дії, оскільки законних підстав для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.07.2015 року не було. Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач просить задовольнити її вимоги, а саме: 1. Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції м. Києва Нілової А.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.07.2015 року за індексним номером 22947815, згідно з яким здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] ; 2. Скасувати запис про право власності [NUMBER] від 08.07.2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі права власності на нерухоме майно, внесений на підставі рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції м. Києва Нілової А.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.07.2015 року за індексним номером 22947815. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 05.03.2019 року відкрито провадження у справі загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 05.03.2019 року вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . 08.04.2019 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти вимог позивача, вказуючи на те, що реєстрація права власності на спірну квартиру відбулась з дотриманням всіх вимог чинного законодавства. Відповідач вважає, що позивачем не доведено факту наявності права користування спірною квартирою у неповнолітньої дитини, а тому її посилання на ЗУ «Про охорону дитинства» та ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» є безпідставними. Що ж стосується тверджень позивача про невручення їй письмової вимоги, то відповідач вказує на те, що 17.03.2015 року він направив на адресу позивача вимогу про усунення порушення по договору позики, відповідно до умов якої вона повинна була повернути усю суму боргу в зв`язку із порушенням умов договору позики. Факт отримання вимоги підтверджується повідомленням про вручення та відповіддю відповідача на вимогу. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] зазначив про те, що державний реєстратор не зобов`язана перевіряти договір позики, на підставі якого нею не реєструвалось право власності, а зобов`язана перевірити договір іпотеки, який і було надано. Факт наявності заборгованості підтверджується договором позики, а доказів погашення позики позивачем не надано. Крім цього, виключний перелік, який необхідно було подати державному реєстратору, наведено у п.46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2013 року № 868. Вказаною нормою подання документів щодо заборгованості не передбачено. Також, вказаний порядок не передбачає, що при здійсненні державної реєстрації йому необхідно було надати звіт про оцінку нерухомого майна. Відтак, на думку відповідача ним були подані всі документи, необхідні для реєстрації права власності на предмет іпотеки, а державний реєстратор діяла у чіткій відповідності до вимог законодавства. Посилаючись на викладені обставини, відповідач [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 15.05.2019 року до суду надійшла заява про зміну підстав позову, згідно якої позивач зазначає про помилковість первісного зазначення в якості відповідача державного реєстратора Дуднік О.С. замість Нілової А.О . Відтак, в зв`язку з неправильним визначенням суб`єктного складу позивач уточнила позовні вимоги, зміст яких викладено вище. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 13.05.2019 року вжито заходів зустрічного забезпечення. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 13.05.2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи ГТУЮ у м.Києві, а також замінено неналежного відповідача державного реєстратора Дуднік О.С. на належного відповідача - державного реєстратора Нілову А.О. Ухвалою Деснянського районного суду від 13.05.2019 року витребувано у Центру надання адміністративних послуг Деснянської РДА в м.Києві інформацію щодо всіх осіб, які були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] в період з 08.07.2015 року по день надання інформації; місця реєстрації [PERSON] , [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] із зазначенням їх паспортних даних, реєстраційних номерів облікових карток платників податків, дати та підстави реєстрації; а також витребувано у Центру надання адміністративних послуг Дніпровської РДА в м.Києві інформацію щодо всіх осіб, які були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] в період з 08.07.2015 по день надання інформації; місця реєстрації [PERSON] , [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] із зазначенням їх паспортних даних, реєстраційних номерів облікових карток платників податків, дати та підстави реєстрації. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 16.05.2019 року виправлено описку в ухвалі суду від 13.05.2019 року про витребування доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 30.05.2019 року скасовано заходи забезпечення позову, а також скасовано заходи зустрічного забезпечення. 18.06.2019 року до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи ГТУЮ у м.Києві Підгородецької О.Ю., в яких вона вважає, що державна реєстрація права власності була проведена у відповідності до норм чинного законодавства України та просить прийняти законне рішення у відповідності до вимог чинного законодавства України. 27.06.2019 року до суду надійшла відповідь представника відповідача [PERSON] на відзив, в якій, посилаючись на судові рішення та відповідь органу опіки та піклування, наполягає на необхідності отримання під час вчинення реєстраційних дій дозволу органу опіки та піклування, відсутність якого є підставою для скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем [PERSON] , а також наполягає на інших заявлених підставах позову. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 01.07.2019 року витребувано у Відділу з питань реєстрації проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА в м.Києві інформацію щодо всіх осіб, які були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] в період з 08.07.2015 року по день надання інформації; місця реєстрації [PERSON] , [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] із зазначенням їх паспортних даних, реєстраційних номерів облікових карток платників податків, дати та підстави реєстрації; витребувано у Відділу з питань реєстрації проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА в м.Києві інформацію щодо всіх осіб, які були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] в період з 08.07.2015 року по день надання інформації; місця реєстрації [PERSON] , [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] із зазначенням їх паспортних даних, реєстраційних номерів облікових карток платників податків, дати та підстави реєстрації. 02.07.2019 року до суду надійшла заява про зміну підстав позову (уточнення позовних вимог). Постановою Київського апеляційного суду від 18.09.2019 року ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 13.05.2019 року залишено без змін. 30.07.2019 року до суду надійшли письмові пояснення представника позивача [PERSON] з урахуванням матеріалів реєстраційної справи, в яких представник позивача наголошує на порушеннях, які на його думку мали місце при вчиненні реєстраційних дій, що зазначені вище, та просить задовольнити позов в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 27.11.2019 року витребувано у Відділу з питань реєстрації проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА в м.Києві інформацію щодо місця реєстрації [PERSON] в період з 08.07.2015 року по день надання інформації із зазначенням його паспортних даних, реєстраційних номерів облікових карток платників податків, дати та підстави реєстрації, а також інформацію щодо його місця проживання чи перебування за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 27.11.2019 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. 02.12.2019 року до суду на виконання ухвали про усунення недоліків надійшла позовна заява в новій редакції. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 03.06.2020 року позовну заяву залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 06.08.2020 року вищевказану ухвалу скасовано, та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 03.09.2020 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання. 03.11.2020 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача [PERSON] з урахуванням позицій Верховного Суду за 2020 рік. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 03.11.2020 року відмовлено в залученні до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 03.11.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. 13.05.2021 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача [PERSON] 26.05.2021 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано заяву про застосування строку позовної давності. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги з підстав та обставин, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях, підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні. Відповідач державний реєстратор Нілова А.О., будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Представники третіх осіб: ГТУЮ у м.Києві, Служби у справах дітей та сім`ї, Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явились, в своїх листах просять розглядати справу в їх відсутність. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача та представників третіх осіб на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 22.06.2012 року між відповідачем [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до п.п.1, 5 якого відповідач передав у власність позивачу грошові кошти в розмірі 194 136,00 грн., що становить еквівалент 24 000,00 доларів США, зі строком повернення всієї суми позики не пізніше 22.06.2017 року. Для забезпечення виконання умов вказаного договору, 22.06.2012 року між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого позивач, як іпотекодавець, на забезпечення своєчасного та повного виконання позичальником зобов`язань за основним договором передала в іпотеку відповідачу [PERSON] , як іпотекодержателю, квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п.п.4.1, 4.2 договору іпотеки, іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за основним зобов`язанням, а також у разі невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за цим договором іпотеки, виявлення недостовірності відомостей, засвідчених іпотекодавцем в п.п.1.6.1 - 1.6.6 цього договору, а також з підстав, встановлених ст.12 ЗУ «Про іпотеку». Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі виконавчого напису нотаріуса, рішення суду або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до цього договору. Спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки визначається іпотекодержателем самостійно. Звернення стягнення може здійснюватись на вибір іпотеко держателя всіма можливими способами згідно чинного законодавства України та цього договору іпотеки. Пунктом 5.3 договору сторони погодили, що позовна даність за цим договором становить три роки. Також, відповідно до п.6.1 договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку»; продажу предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку». 17.10.2015 року державним реєстратором Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Ніловою А.О. прийнято рішення № 22947815 про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за відповідачем [PERSON] . Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на порушення ряду норм чинного законодавства при здійсненні реєстрації права власності. Представник відповідача вважав позовні вимоги безпідставними та зазначав про те, що реєстрація права власності відбулась у встановленому законом порядку. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» . Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Так, як вбачається з умов договору іпотеки, позивач надала свою згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання умов кредитного договору. В іпотечному договорі також міститься відповідне застереження за статтею 36 Закону України «Про іпотеку», що передбачає перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань. Також, згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що державний реєстратор, серед іншого: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Частиною 4 ст.9 наведеного Закону визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Як встановлено ч.ч.1, 4, 5 ст.15 вищевказаного ЗУ, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Державна реєстрація прав (надання відмови в ній) проводиться у строк, що не перевищує п`яти робочих днів (крім випадків, установлених частиною сьомою цієї статті) з дня надходження до органу державної реєстрації прав заяви про таку реєстрацію і передбачених цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до нього, документів, необхідних для її проведення. Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що державна реєстрація прав проводиться, в тому числі, на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 ( тут і далі по тексту в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Відповідно до ч.1 п.13 Порядку, що заявник подає разом із заявою органові державної реєстрації прав, нотаріусові, особі, зазначеній у пункті 1-1 цього Порядку, необхідні для державної реєстрації прав документи, визначені цим Порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату адміністративного збору. Згідно п.15 Порядку, під час розгляду заяви і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: 1) обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); 2) повноважень заявника; 3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; 4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; 5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. Пункт 20 Порядку встановлює, що за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації. Відповідно до п.п.36-39 Порядку, для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, серед іншого, укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат. Для проведення державної реєстрації речових прав заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає копію документа, що посвідчує його особу (крім документа, що посвідчує посадову особу органу державної влади або органу місцевого самоврядування). Для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, яке набувається у зв`язку з настанням або ненастанням певної події, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає документ, що підтверджує факт настання або ненастання такої події. Згідно п.46 Порядку, для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: 1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Звернувшись до суду з даним позовом, позивач мотивує свої вимоги тим, що при винесенні оспорюваного рішення та вчинення оспорюваного запису було порушено права дитини на нерухоме майно, оскільки реєстрація права власності відбулась без дозволу органу та опіки, чим порушено права дитини, яка має сервітутне право користування спірною квартирою, як член сім`ї власника. Крім того, відповідачами порушено ст.35 ЗУ «Про іпотеку» та п.46 Порядку, оскільки жодних вимог про усунення порушеного основного зобов`язання вона не отримувала. Дані доводи не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне. Так, відповідно до ч.ч.4, 5 статті 177 СК України, орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Доводи позивача щодо проживання у спірній квартирі, право власності на який набуто відповідачем, неповнолітньої дитини, яка має сервітутне право користування житлом, та важливості цієї обставини в розумінні ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», в повній мірі нівелюється положеннями укладеного договору іпотеки, який і є підставою переходу права власності на спірне житло до відповідача. Так, згідно п.1.6.6 договору іпотеки від 22.06.2012 року, іпотекодавець свідчить, що стосовно квартири, що є предметом іпотеки не було оформлено довіреність іншій особі щодо володіння з правом відчуження; членів сім`ї, які б мали право на особистий сервітут, встановлений ст.405 ЦК України, не має. Окремо слід звернути увагу на те, що неповнолітня [PERSON] народилась [INFO] після укладення договору іпотеки. Відтак, як при укладенні договору іпотеки, так і під час прийняття рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем на підставі цього договору права неповнолітньої дитини порушені не були, оскільки вона не була власником цього житла та не користувалась нерухомістю, яка передавалася в іпотеку. Крім того, як свідчать матеріали справи, неповнолітня дитина після народження не була зареєстрована на постійне місце проживання за адресою предмета іпотеки і, отже, отримання дозволу на здійснення правочину та/або реєстраційної дії від служби у справах дітей не було потрібне, оскільки перереєстрація права власності на предмет іпотеки не призвела до зменшення чи обмеження існуючого права на користування вказаним житлом дитини. Необхідно також зазначити, що відсутні і будь-які належні докази того, що дитина дійсно має сервітутне право щодо спірного житла та постійно в ньому проживає. Так, згідно витягу з Реєстру територіальної громади м.Києва від 26.07.2019 року, неповнолітня дитина з 25.12.2012 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з позивачем, яка має зареєстроване місце проживання у цій квартирі з 27.07.1993 року. Посилання ж позивача в якості доказів проживання дитини у спірній квартирі на акт ЖБК та довідку дошкільного закладу суд відхиляє, оскільки відповідно до ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зазначені документи не є належними доказами. Крім того, вказані документи видані у 2019 році, в той час, як державна реєстрація права власності відбулась у 2015 році. Що ж стосується посилань позивача на неотримання нею вимоги про усунення порушень, то вказані доводи спростовуються матеріалами реєстраційної справи, яка містить копію такої вимоги від 17.03.2015 року та копію повідомлення про вручення 23.03.2015 року позивачу поштового відправлення. Крім того, позивачем на вказану вимогу було надано відповідь від 02.04.2015 року, що також спростовує твердження позивача. Окремо слід зауважити, що факт отримання позивачем цієї вимоги підтверджується і постановами Окружного адміністративного суду від 31.05.2017 року та ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2017 року у справі № 826/6081/16, якими також встановлено факт отримання позивачем цієї вимоги 23.03.2015 року. Що ж стосується обґрунтувань позивачем вимог позову відсутністю доказів на підтвердження факту заборгованості за основним зобов`язанням та ненадання відповідачем [PERSON] державному реєстратору звіту про оцінку предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, то суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено судом, в провадженні Окружного адміністративного суду м.Києва перебувала справа № 826/6081/16 за адміністративним позовом [PERSON] до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Нілової А.О., треті особи: [PERSON] , Головне територіальне управління юстиції у м.Києві про визнання протиправним та скасування рішення. Постановою Окружного адміністративного суду від 31.05.2017 року, залишеній без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.08.2017 року, позивачу було відмовлено в задоволенні її вимог. При цьому, судами було встановлено, що з наявної в матеріалах справи копії реєстраційної справи щодо спірної квартири (рішення № 22947815) вбачається, що 08.07.2015 року [PERSON] подано до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві заяву №12236906 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , до якої згідно картки прийому заяви №22694469 третьою особою 1 додано наступні документи: договір іпотеки, серія та номер: 598, виданий 22.06.2012 року, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горобинська Г.А.; Довідка, серія та номер: 70, видана 07.07.2015 року, видавник: УДППЗ "Укрпошта"; Рекомендоване повідомлення, серія та номер: б/н, видане 17.03.2015 року, видавник: УДППЗ "Укрпошта"; опис, серія та номер: б/н, видане 17.03.2015 року, видавник: УДППЗ "Укрпошта"; Вимога про усунення порушень, серія та номер: б/н, видане 17.03.2015, видавник: [PERSON] ; копія паспорта громадянина України, серія та номер [NUMBER] , виданий 18.02.1999, видавник Ватутінське РУ ГУ МВС України в місті Києві; копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, серія та номер: [NUMBER] , виданий 30.05.2008, видавник: ДПІ у Деснянському районі; Фіскальний чек №911б від 17.03.2015. Колегією суддів апеляційної інстанції було зазначено, що чинним на момент прийняття оскаржуваного рішення законодавством не було передбачено обов`язку державного реєстратора перевіряти наявність у іпотекодавця заборгованості, зазначеної у вимозі, та розміру такої заборгованості. Судами обох інстанції встановлено, що за наслідком розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації лише за наявності підстав, виключний перелік яких встановлено ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та за відсутності таких підстав державний реєстратор зобов`язаний прийняти рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Судами встановлено, що [PERSON] подано до державного реєстратора разом з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень всі необхідні документи, в тому числі і вимогу про усунення порушень від 17.03.2015 року, яка містить зміст порушеного зобов`язання, суму боргу, вимогу про виконання порушеного зобов`язання у тридцятиденний термін з дня отримання вимоги та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги, а також докази отримання даної вимоги позивачем, а саме рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, згідно якого позивач особисто отримала цю вимогу 23.03.2015 року. Відмовляючи позивачу в задоволенні адміністративного позову, суди дійшли висновку, що у державного реєстратора були відсутні підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, передбачених ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому рішення від 17.07.2015 року №22947815 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким проведено державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на квартиру двокімнатну, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , прийнято відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України, яке було чинним на момент прийняття вказаного рішення, а тому відсутні підстави для визнання його протиправним та скасування. З урахуванням вказаних встановлених судами обставин, суд відхиляє доводи позивача щодо протиправності державної реєстрації права приватної власності за відповідачем на спірну квартиру з підстав недотримання вимог чинного законодавства. При цьому, суд відхиляє твердження представника позивача про те, що обставини, встановлені судовими рішеннями у справі № 826/6081/16 не можуть бути преюдиційними, оскільки склад учасників справи та підстави позову у даній справі не є тотожними з позовом у справі № 826/6081/16, що знаходилась у провадженні Окружного адміністративного суду. Так, як вже зазначалось вище, частиною 4 ст.82 ЦПК України чітко визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як з матеріалів даної справи, так і з судових рішень у справі № 826/6081/16 вбачається, що предметом судового розгляду обох справ є визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.07.2015 року № 22947815 і участь в обох справах приймають як позивач [PERSON] , так і набувач спірного майна - відповідач [PERSON] . Наявність у даних справах різниці суб`єктного складу та підстав позову в даному випадку не враховується, оскільки абсолютна тотожність мала б наслідком закриття провадження у справі. Відтак, судовими рішеннями у справі № 826/6081/16 встановлено, що рішення від 17.07.2015 року №22947815 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким проведено державну реєстрацію права приватної власності за [PERSON] на квартиру двокімнатну, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України, яке було чинним на момент прийняття вказаного рішення, а тому відсутні підстави для визнання його протиправним та скасування. А тому, на підставі ч.4 ст.82 ЦПК України, суд відхиляє доводи позивача, так як вважає, що вони не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, є необґрунтованими та безпідставними. Крім того, відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог через необґрунтованість та безпідставність, суд вважає необхідним зазначити наступне. Так, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Звертаючись до суду з даними позовом, позивачем висуваються вимоги до державного реєстратора, а також однією з позовних вимог є визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора. Верховним Судом неодноразово висловлювалась позиція, що саме скасування такого запису є належним способом захисту прав та інтересів позивача. Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.17), від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 74), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а). Відтак позивач, звертаючись до суду з вимогою про визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, обрала неналежний спосіб захисту порушеного права, що є додатковою підставою для відмови в задоволенні її вимог в цій частині. Також, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає). Позивач, звертаючись до суду з позовом, визначила в якості відповідачів [PERSON] та державного реєстратора Нілову А.О. Вимогами у цій справі є скасування рішення та запису державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірну квартиру, яке пов`язано з порушенням прав позивача на цей об`єкт нерухомості іншою особою, за якою відповідачем зареєстровано право власності. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у подібних з цією справах за позовом іпотекодавця до державного реєстратора із залученням іпотекодержателя третьою особою спірні правовідносини виникають здебільшого саме між позивачем та третьою особою через невиконання договірних зобов`язань і реалізацію прав іпотекодержателя щодо предмета іпотеки - нерухомого майна позивача (постанови від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 24 квітня 2018 року у справі № 825/478/17, від 29 травня 2018 року у справі № 826/19487/14, від 30 травня 2018 року у справі № 826/9417/16, від 06 червня 2018 року у справі № 804/3509/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 804/14296/15, від 14 листопада 2018 року № 826/1656/18 та від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17). До того ж, за змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Отже, позовні вимоги не можуть бути звернуті до державного реєстратора, яку позивач визначила відповідачем. Відтак, в даному випадку суд встановлює, що державний реєстратор не є належним відповідачем. Відтак, в цій частині вимог також слід відмовити і з цієї додаткової підстави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також для скасування запису, вчиненого на підставі цього рішення. Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Інші наявні в матеріалах справи докази, а також доводи позивача та її представника, викладені у позовній заяві, письмових поясненнях та заявах, висновків суду не спростовують та підстав для задоволення позову не дають. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed