Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

[PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Шидзінський І.В., звернувся в суд із позовом до Верхньолипицької сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області, Рогатинської РДА Івано-Франківської області про визнання права власності на земельну частку (пай) в розмірі 0,80 гектара в с. Малинівка на території Вербилівської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області. У позовній заяві зазначено, що [PERSON] 01 січня 1994 року прийнятий в члени спілки власників селянських господарств «Мрія», де працював в період з 01.01.1994 р. по 02.04.1996 р. на посаді різноробочого в будівельній бригаді, з 21.03.1998 р. по 30.05.1999 р. працював на посаді робітника вапняних печей. У зв`язку із передачею вапняних печей в оренду Лопушнянському кар`єру з 30.05.1999 р. працював до 09.03.2000 р., після чого був звільнений згідно поданої заяви за власним бажанням. В 1995 році відбулося розпаювання земель між його членами, проте позивача помилково не було включено до списку пайовиків та видачі сертифікатів на земельну частку (пай). Вважає, що таким чином було порушено його право на земельну частку (пай), у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. У судове засідання позивач не з`явився, направив на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити. Представники відповідачів - Верхньолипицької сільської ради, Рогатинської РДА в судове засідання не з`явилися, направили на адресу суду заяви про визнання позову, письмове клопотання про слухання справи у їх відсутності. Участь у судових засіданнях - це право, а не обов`язок сторін по справі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із трудової книжки [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , 01 січня 1994 року прийнятий в члени спілки власників селянських господарств «Мрія» Рогатинського району Івано-Франківської області, та прийнятий на роботу різноробочим будівельної бригади в даної пілки. 02 квітня 1996 року звільнений з роботи згідно поданої заяви. В період з 21 березня 1998 року по 30 травня 1999 року працював в даному колгоспі на посаді робітника вапняних печей. У зв`язку з передачею вапняних печей в оренду Лопушнянському кар`єру з 02 червня 1999 року був прийнятий на роботу в даний кар`єр на посаду робітника вапняних печей на час оренди вапняної печі спілки власників «Мрія». 09 березня 2000 року був звільнений з роботи за власним бажанням. Згідно довідок, виданих виконавчим комітетом Верхньолипицької сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області № 284 від 14.05.2020 р., № 285 від 24.04.2020 р., відділу у Рогатинському районі Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 26.05.2020 р., при розпаюванні спілки власників селянських господарств «Мрія» на території Верхньолипицької сільської ради, [PERSON] не набув права власності земельну частка (пай). Нормативна грошова оцінка одиниці земельної частки (паю) на території Верхньолипицької сільської ради станом на 01.01.2020 р. становить 26087,00 грн. [PERSON] помилково не було внесено у списки осіб, що мають право на земельну частку (пай), що додавався до Державного акта, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Верхньолипицької сільської ради 08 липня 2020 року за №623. Відповідно до розпорядження Рогатинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 21.11 2005 р. № 195 затверджено середню земельну частку (пай) спілки власників селянських господарств «Мрія», що підлягають паюванню на території Верхньолипицької сільської ради, яка становить 1,18 умовно кадастрових га. Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч.2 ст.5 Земельного кодексу України суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до Указів Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10 листопада 1994 року та "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08 серпня 1995 року землі, що належали на праві колективної власності КСП і перебували у колективній власності були розпайовані. Кожному членові КСП було видано Сертифікат, у якому визначалося: право на земельну частку(пай), розміри паю у кадастрових гектарах та у вартісному вираженні без визначення земельної ділянки в натурі (на місцевості). Указом Президента України від 08.08.1995 року визначено, що право на земельну частку (пай) мають члени сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами сільськогосподарського підприємства відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Внесеним до списку особам, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, видаються сертифікати на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка і проводиться їх реєстрація районною державною адміністрацією. Тобто, для набуття права на земельну частку (пай), відповідно до п.2 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720, необхідна наявність двох обставин: членство у колективному сільськогосподарському підприємстві та внесення до списку осіб, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Стаття 1 протоколу до Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» 1950 року (ратифікована Законом України від 17.07.1997 року) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності на землю гарантується відповідно до положень ст.14 Конституції України. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно з частинами першою, другою статті 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. За ст. 25 Земельного кодексу України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій. Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Відповідно до ст.152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання права, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Необхідність визнання прав на землю виникає тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо наявності у особи певного суб`єктивного земельного права, суб`єктивне право заперечується чи створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності на земельну ділянку чи права користування нею через наявність таких сумнівів чи відсутність або втрату належних правовстановлюючих документів на таку земельну ділянку. Згідно роз`яснень, даних у п.п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» згідно зі статтею 25 ЗК при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Власник майна, відповідно до ст.392 ЦК України, може пред`явити позов про визнання його права власності у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Спеціального визнання судом права власності на майно необхідне тоді, коли щодо його належності у позивача відсутні правовстановлюючі документи. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05.06.2003 № 899-IV право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно ч.2 ст. 2 вищезазначеного закону, одним з документів, що посвідчує право на земельну частку (пай), є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). За таких обставин та доказів, досліджених і перевірених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що [PERSON] набув право на земельну частку (пай) на території с. Малинівка Рогатинського району Івано-Франківської області по Верхньолипицькій сільській раді, в список осіб, які мають право на земельну частку (пай) його не було внесено помилково, вимоги позивача грунтуються на чинному законодавстві, а тому підлягають до задоволення.

Outcome: approved