Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння. Позов мотивовано тим, що у жовтні 2016 року позивачка придбала легковий автомобіль Ford Transit Connekt, 2010 року випуску, червоного кольору. На початку 2017 року вона дозволила їздити відповідачу на належному їй автомобілі, передавши йому ключі та техпаспорт. На вимогу повернути автомобіль відповідач автомобіль не повернув. Оскільки позивачка є власником автомобіля, відповідач користується даним автомобілем без належної правової підстави, позивачка у відповідності до ст. 387 ЦК України просить витребувати від відповідача належний їй на праві власності автомобіль Ford Transit Connekt, 2010 року випуску, червоного кольору, державний номерний знак [NUMBER], № кузова WF0UXXTTPUAT15552. Позивачка у судовому засіданні вимоги позову підтримала та додатково пояснила, що дійсно дозволила відповідачу їздити на власному автомобілі на час проведення ремонту. Однак, після вимоги повернути автомобіль, відповідач уникає її, на телефонні дзвінки не відповідає. Автомобіль досі не повернув. У відповідача не має жодної правової підстави користуватися даним автомобілем, оскільки вона йому довіреності на користування та розпорядження автомобілем не давала. Відповідач щодо позову заперечив, зазначивши, що дійсно користується даним автомобілем. Однак позивачка йому даний автомобіль не надавала, а дав йому автомобіль чоловік позивачки [PERSON], з яким у нього була домовленість про придбання даного автомобіля під виплату за 9500 доларів США. На виконання даної домовленості він на протязі 2017 року надав [PERSON] грошові кошти у розмірі 9000 доларів США. Після сплати всієї суми [PERSON] повинен був зняти автомобіль з реєстрації та оформити документи про купівлю-продаж. Однак з незрозумілих йому причин жінка [PERSON] позивачка по справі вимагає від нього повернути автомобіль. Крім того позивач зазначив, що оскільки з чоловіком позивачки перебував у дружній відносинах, то домовленість з приводу оплати автомобіля та передачу коштів письмово не оформляли. Також просив взяти до уваги, що за наслідком розгляду заяви [PERSON] до поліції, вони між собою дійшли згоди і [PERSON] написав заяву, що не має претензій до нього. Також відповідач просив взяти до уваги, що наразі даного автомобіля у нього не має, оскільки він його продав. Представник відповідача у задоволенні позову просив відмовити та пояснив, що право власності на автомобіль позивачка набула у жовтні 2016 року. Тобто автомобіль перебував у праві спільної сумісної власності. Чоловік продав автомобіль відповідачу. Між сторонами було украдено договір позички транспортного засобу згідно ст. 827 ЦК України. Так, відповідно до ч.4 ст.828 ЦК України договір позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Зі змісту вказаної норми слідує, що договір позички (безкоштовного користування) наземних самохідних транспортних засобів за участю фізичної особи не обов'язково посвідчувати нотаріально. При цьому, на даний час законодавством України чітко не визначено поняття "наземний самохідний транспортний засіб", а розшифровано лише термін "наземні транспортні засоби". Згідно статті 1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 01.07.2004 №1961-IV наземні транспортні засоби - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у відповідних підрозділах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах. Статтею 1 Європейської угоди, що стосується праці екіпажів транспортних засобів, здійснюючих міжнародні автомобільні перевезення (дата приєднання Україною 07.09.2005) визначає, що під "автомобілем" мається на увазі будь-який самохідний транспортний засіб, що використовується зазвичай для перевезення на дорогах людей або вантажів або для буксирування дорогами транспортних засобів, що використовуються для перевезення людей або вантажів; цей термін не включає сільськогосподарські трактори. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким чином, автомобілі належать до наземних самохідних транспортних засобів, а відтак договір позички транспортного засобу, не потребує письмової форми та обов'язкового нотаріального посвідчення. Між сторонами укладено та не розірвано договір позички транспортного засобу, в такому випадку застосування положень ст. 387 ЦК України є невірним. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У розумінні статті 387 ЦК України позивач повинен довести факти, які не тільки доводять право власності позивача на майно, а і його право на витребування цього майна; вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача; незаконність заволодіння відповідачем майном позивача; відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин щодо спірного майна. Відповідно до положень глав 58, 60 ЦК України, позивачка в разі укладення договору позички на невизначений строк, повинна була завчасно повідомити відповідача про розірвання договору позички, однак цього не зробила, а тому договір позички дійсний і на даний час. Позивачка просить застосувати до відповідача цивільно-правову відповідальність за відсутності вини з його сторони. Фактично позивач просить встановити в судовому рішенні ту обставину, що відповідач незаконно володіє майном позивачки. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Окрім вказаного, ВСУ в постановах від 2 листопада 2016 року у справі № 6- 2161 цс 16 та від 23 листопада 2016 року у справі № 3-1058гс16, зазначає наступне. За змістом положень ст.ст. 317, 319 ЦК власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч. 1 ст. 387 ЦК). Тобто витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово- правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння. Заслухавши учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні належними доказами достовірно встановлено, що позивачка [PERSON], [INFO], мешканка с.В.Комяти, вул. І.Франка, 129 Виноградівського району Закарпатської області є власником автомобіля Ford Transit Connekt, 2010 року випуску, червоного кольору, державний номерний знак [NUMBER], № кузова WF0UXXTTPUAT15552 (а.с. 4, 5). Даний автомобіль, згідно усної згоди позивачки було передано у тимчасове користування відповідачу у 2017 році. Позивачка зверталася до відповідача з вимогою про повернення наданого автомобіля, однак на її вимогу відповідач автомобіль не повернув. Дані обставини не оспорюються та визнаються сторонами, відтак в силу положень ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Так, відповідно до положень ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Суд констатує, що у відповідача відсутні будь-які правові підстави володіти, користуватися чи розпоряджатися спірним автомобілем. Доводи відповідача про те, що він вказаний автомобіль продав, судом до уваги не приймаються, як безпідставні, оскільки відчужити автомобіль може тільки власник, яким є позивач. Приймаючи до уваги, що з часу вимоги позивача до відповідача повернути автомобіль відповідач володіє даним автомобілем без будь-якої правової підстави. Наявність у відповідача технічного паспорту та ключів від спірного автомобіля не надає йому правомочностей власника. Отже, позов є підставним, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Доводи представника відповідача є суперечливими та взаємовиключними. Так, ним зазначено, що спірний автомобіль позивачка надала відповідачу у позичку, позаяк між сторонами було укладено усний договір позики. Разом з тим він зазначає й інше, що даний автомобіль відповідач придбав у чоловіка позивачки. Дані доводи є взаємовиключними і такими, що не відповідають дійсності, оскільки відповідно до ч.4 ст.828 ЦК України договір позички транспортного засобу (крім наземних самохідних транспортних засобів), в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Однак представник позивача, шляхом логічно хибного трактування зазначеної норми стверджує, що автомобілі належать до наземних самохідних транспортних засобів, а відтак договір позички транспортного засобу, не потребує письмової форми та обов'язкового нотаріального посвідчення. Дане твердження є хибним за своєю суттю та суперечить положенням ч.4 ст.828 ЦК України. Крім цього, слід зауважити таке. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, повязаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією субєкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між субєктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Договір купівлі-продажу це угода, за якою продавець (одна сторона) зобовязується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). З огляду на зазначене твердження представника відповідача про те, що відповідач придбав спірний автомобіль є безпідставними, голослівними та такими, що не відповідають дійсності. Крім того, посилання представника відповідача на постанови ВСУ від 2 листопада 2016 року у справі № 6- 2161 цс 16 та від 23 листопада 2016 року у справі № 3-1058гс16 є недоречним, позаяк зміст даних постанов повністю узгоджується з доводами позову. Також безпідставним є твердження представника відповідача про неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки на його думку позивач повинен вимагати не віндикацію а реституцію. З огляду на вищезазначене, оскільки у судовому засіданні встановлено, що між сторонами відсутні договірні відносини з приводу спірного автомобіля, позивач вірно обрав спосіб захисту витребування майна. Оскільки у судовому засіданні доводи, зазначені позивачем встановлені, доводи і заперечення відповідача за наслідком розгляду спростовані, суд констатує, що поданий позов є підставним, ґрунтується на законі та підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.144 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених судових вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив 1000 гривень судового збору (а.с.1), а відтак, з урахуванням вищенаведеного суд вважає, що понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з Відповідача.

Outcome: approved