Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання автомобіля спільним сумісним майном подружжя, стягнення грошової компенсації в порядку поділу майна подружжя. В судовому засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги неодноразово змінював, останні змінені вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснивши, що сторони [PERSON] та [PERSON] уклали між собою шлюб 8.11.1997 року. Від шлюбу вони мають двох малолітніх дітей. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.05.2014 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. В період спільного подружнього життя в квітні 2008 року вказані сторони за спільні кошти придбали автомобіль [NUMBER], 2008 року випуску, чорного кольору, який коштував 149 190 грн., і зареєстрували його в УДАІ ГУ МВС України в м. Києві на ім'я відповідача [PERSON] В травні 2014 року під час розгляду цивільної справи про розірвання шлюбу було з'ясовано у відповідача, що вказаний автомобіль він продав [PERSON] Позивач вважає, що такий правочин є недійсним, поскільки вона на той час своєї письмової згоди на відчуження автомобіля не давала, тому договір був укладений в порушення вимог ч.3, ст.65 СК України. За таких обставин позивач просить визнати вказаний автомобіль спільним сумісним майном подружжя, і поскільки на даний час власником автомобілю є [PERSON] і вона не претендує на вказаний автомобіль, тому також просить стягнути з відповідача [PERSON] на її користь 98 633 грн. 57 коп. компенсації за проданий автомобіль, так як сам договір купівлі-продажу був прихований, а відповідач розпорядився отриманими грошима на свої власні потреби, поскільки на той час сторони вже спільно не проживали. На час розгляду справи судом було проведено судову автотоварознавчу експертизу від 10.04.2015 року і встановлено дійсну ринкову вартість зазначеного автомобіля в сумі 197 267 грн. 15 коп. Тому суму компенсації, яку просить позивач, є 1/2 частиною від дійсної ринкової вартості спільного сумісного майна колишнього подружжя. Крім того, просить стягнути з вказаного відповідача всі судові витрати, пов'язані з проведенням судового розгляду справи. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що він не заперечує, що спірний автомобіль був проданий без згоди позивача і в період перебування сторін в шлюбі. Але придбання відбулось за позичені [PERSON] кошти, які були повернуті за рахунок кредиту, сплаченого банку ним самим, а кошти від продажу він передав сім'ї. Крім того, вказаний автомобіль не можна визнати спільним майном подружжя, поскільки він є власністю іншої особи і з цього ж приводу не можна стягнути компенсацію як 1/2 частину вартості спільного майна подружжя. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] після зняття арешту зі спірного автомобіля в судові засідання не з'явились, але у направлених запереченнях відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, пояснивши, що він ніякого відношення не має до колишнього подружжя Дзюби, він не перебував з ними ні в яких відносинах і не знає їх. 10.01.2014 року він придбав вказаний автомобіль у громадянки [PERSON], і на той час не міг знати про майнові спори між зазначеними сторонами, тому є добросовісним набувачем транспортного засобу. При укладанні договору купівлю-продажу автомобіля він будь-яких норм чинного законодавства не порушував, а за порушення іншими закону відповідальності не несе (а.с.37-39). В судові засідання відповідач [PERSON] не з'явилась жодного разу, про розгляд справи була неодноразово повідомлена належним чином (а.с.74-75; 87; 130; 154), з заявами до суду про неможливість розгляду справи у її відсутність не зверталась. 3-тя особа: ПП „Розвиток-Авто" в судові засідання також не з'явився жодного разу, про розгляд справи був неодноразово повідомлений належним чином (а.с.88; 131; 153), з заявами до суду про неможливість розгляду справи у відсутність свого представника не звертався. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України та ч.1, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, сторони [PERSON] та [PERSON] уклали між собою шлюб 8.11.1997 року. Від шлюбу вони мають двох малолітніх дітей: синів [PERSON], [INFO] (а.с.6) та [PERSON], [INFO] (а.с.7). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.05.2014 року шлюб між вказаними позивачем та відповідачем було розірвано. У відповідності до п.1, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В період спільного подружнього життя в квітні 2008 року вказані сторони придбали автомобіль [NUMBER], 2008 року випуску, чорного кольору, номер кузова [NUMBER], який коштував 149 190 грн., і зареєстрували його в УДАІ ГУ МВС України в м. Києві на ім'я відповідача [PERSON] Описані вище обставини були визнані представниками сторін, не заперечувались ними, тому не підлягають доказуванню на підставі ч.1, ст.61 ЦПК України. Як передбачає ч.3, ст.10 та ч.1, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Згідно п.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до п.1, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За правилами ч.1-3, ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. 5.12.2013 року відповідач [PERSON] продав, а [PERSON] придбала автомобіль [NUMBER], на підставі довідки - рахунку №083474 ПП „Розвиток-Авто" за 50 000 грн. (а.с.103). Того ж дня 5.12.2013 року [PERSON] отримала свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та номерні знаки [NUMBER] (а.с.45). Після цього, 10.01.2014 року [PERSON] продала, а [PERSON] придбав автомобіль [NUMBER], який належав [PERSON], на підставі довідки - рахунку №141096 ПП „Розвиток-Авто" за 120 000 грн. (а.с.42). Того ж дня 10.01.2014 року [PERSON] отримав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та номерні знаки [NUMBER] (а.с.118). Таким чином, поскільки 5.12.2013 року спірний автомобіль вибув із спільної сумісної власності подружжя Дзюби, а позивачка спочатку пред'явила одну із позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним (а.с.5), а потім ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.02.2015 року саме цю вимогу було залишено судом без розгляду на підставі заявленого клопотання її представника [PERSON] (а.с.81), тому на день розгляду справи суд відмовляє в задоволенні частини позову про визнання автомобіля „MITSUBISHI OUTLANDER 2.0", 2008 року випуску, чорного кольору, номер кузова [NUMBER] спільним сумісним майном колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON], так як на даний час він належить на праві власності іншій особі - [PERSON] і договір купівлі-продажу останнім вказаного транспортного засобу є не скасованим, не зміненим, не визнавався недійсним. За змістом ч.4-5, ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як наголошує п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Як вбачається з висновку експерта судової автотоварознавчої експертизи №6897/15-54 від 8.06.2015 року дійсна ринкова вартість автомобіля [NUMBER], 2008 року випуску, чорного кольору, номер кузова [NUMBER] станом на 5.06.2015 року складає 197 267 грн. 15 коп. (а.с.109-113). Однак суд відмовляє і у задоволенні вимоги позову про стягнення 98 633 грн. 57 коп. грошової компенсації в порядку поділу майна подружжя, поскільки дійсна ринкова вартість частки майна подружжя встановлюється на момент перебування майна у спільній сумісній або частковій власності. Дане майно, а саме спірний автомобіль вибув з власності подружжя 5.12.2013 року, і саме на цей період або який передував йому, відсутні докази дійсної ринкової вартості спірного транспортного засобу, при цьому і [PERSON] і [PERSON] на день винесення рішення не є власниками або співвласниками даного автомобіля. Згідно ст.79; 88 ЦПК України поскільки суд відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі, тому необхідно відмовити і у вимозі позивача про стягнення з відповідача [PERSON] судових витрат та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Outcome: dismissed