Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

13 вересня 2019 року [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2018 року по цивільній справі за позовом, уточненим у подальшому, Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова В.С., державний нотаріус Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчев К.Л. про визнання спадщини відумерлою, визнання недійсним договору купівлі-продажу, та витребування майна від добросовісного набувача. В обгрунтування вказаної заяви зазначив, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2018 року, з урахуванням ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 29 жовтня 2018 року про виправлення описки в рішенні суду, яке набрало законної сили, були частково задоволені позовні вимоги Одеської міської ради та визнано спадщину, яка належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 2003 року та на підставі фактичного прийняття спадщини - [PERSON] , яка померла [INFO] , та складалася з 2/3 частин квартири [ADDRESS] , відумерлою; визнані договори купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м. від 07 вересня 2015 року та від 07 квітня 2016 року вартістю 149820,00 гривень, укладені між [PERSON] та [PERSON] , посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В., зареєстровані в реєстрі за №2539 - недійсними; витребувано з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради 2/3 частин квартири [ADDRESS] та встановлено порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили, це рішення є підставою для Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради для скасування: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 29232021 від 13 квітня 2016 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотраіального округу Тополян О,В.; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30743840 від 02 серпня 2016 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотраіального округу Омаровою В.С.; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39604010 від 09 лютого 2018 року, прийнятого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л., а також є підставою для реєстрації за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради права власності на 2/3 частин квартири [ADDRESS] . В іншій частині позовних вимог було відмовити. Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що квартира [ADDRESS] належала в рівних частках на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 2003 року №179558, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] . 22 грудня 2003 року право власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в КП « БТІ» ОМР. [INFO] [PERSON] , померла, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] була її мати [PERSON] , яка прийняла спадщину відповідно до ст.1268 ЦК України, оскільки на день смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] спадкова справа не відкривалася, оскільки [PERSON] в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини не зверталася і право власності на спадкове майно не оформляла. [INFO] [PERSON] , померла, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (т.1 а.с. 14-15). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 2/3 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 33,6 кв.м. у тому числі житловою 17,5 кв.м., частина якої, а саме 1/3 частина належала померлій на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 2003 року №179558, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, інша 1/3 частина вказаної квартири була успадкована померлою у порядку спадкування за законом після смерті її доньки [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] та [PERSON] на день смерті були зареєстровані та проживали в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується поквартирною карткою форми Б. З матеріалів справи вбачається, що інша 1/3 частина квартири [ADDRESS] належить на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 2003 року №179558, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, неповнолітньому [PERSON] , [INFO] . Згідно інформації Служби у справах дітей Одеської міської ради [PERSON] , [INFO] був усиновлений, змінив прізвище та з батьками виїхав на постійне місце проживання до Іспанії, у зв`язку з чим, 14 червня 2005 року був знятий з первинного обліку дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Отже, відповідно до ст. 232 СК України, [PERSON] , [INFO] не є спадкоємцем майна померлої [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до витягів зі спадкового реєстру від 25 серпня 2017 року спадкова справа до майна померлої [PERSON] не заводилась, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Крім того, ні заповіти, ні спадкові договори спадкодавцем не складалися. Оскільки після смерті [PERSON] жодна особа із заявою про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса не зверталася, тому територіальна громада в особі Одеської міської ради відповідно до положень ст. 1277 ЦК України є універсальним правонаступником відумерлого майна. За таких обставин, оскільки спадщину, а саме 2/3 частини квартири [ADDRESS] ніхто не прийняв, то дана спадщина повинна бути визнана судом відумерлою та перейти у власність територіальної громади м. Одеси за заявою Одеської міської ради. Також, судом було встановлено, що позивачем до матеріалів справи надано копію договору купівлі-продажу від 07 вересня 2015 року, за умовами якого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. було посвідчено та видано договір купівлі-продажу від 07 вересня 2015 року, серія та номер: 2539, згідно з умовами якого нібито [PERSON] продала, а [PERSON] купила однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Зі змісту документів, які були надані суду приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. та які були приєднані судом до матеріалів справи вбачається, що 07 квітня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. було посвідчено та видано договір купівлі-продажу від 07 квітня 2016 року, серія та номер: 2539, згідно з умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с. 80). 07 квітня 2016 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 29232021 від 13 квітня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності №14143619, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] . Тобто, в матеріалах справи знаходяться копія договору купівлі-продажу від 07 вересня 2015 року, за умовами якого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. було посвідчено та видано договір купівлі-продажу від 07 вересня 2015 року, серія та номер: 2539, за умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила спірну квартиру, що не відповідає обставинам справи та спростовується нотаріально завіреною копією договору купівлі-продажу від 07 квітня 2016 року, серія та номер: 2539, згідно з умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Зі змісту документів, які були надані суду приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. та які були приєднані судом до матеріалів справи вбачається, що 29 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , яка дії за згодою матері [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , відповідно до умов якого зазначена квартира була передана у власність [PERSON] 02 серпня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30743840 від 02 серпня 2016 року, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . 09 лютого 2018 року [PERSON] продала, а [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. 09 лютого 2018 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39604010 від 09 лютого 2016 року, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . Отже, при винесенні вказаного рішення, суд виходив з того, що договір купівлі-продажу від 07 квітня 2016 року, серія та номер: 2539, згідно з умовами якого нібито [PERSON] продала, а [PERSON] купила однокімнатну квартиру [ADDRESS] , не міг бути укладений та підписаний [PERSON] , оскільки остання [INFO] померла, отже даний договір є недійсним. Зі змісту договорів купівлі-продажу від 07 вересня 2015 року та від 07 квітня 2016 року вбачається, що за вказаними договорами [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , хоча останній належала на праві власності тільки 2/3 частини вказаної квартири. Таким чином, суд прийшов до висновку, що 2/3 частин квартири [ADDRESS] вибули із володіння ОМР не за її волею, а у зв`язку з порушенням її прав, як власника майна, а оскільки 2/3 частин квартири [ADDRESS] вибули із володіння позивача не за його волею, а у зв`язку з порушенням його прав, як власника майна, то ОМР має право витребувати це майно у в добросовісного набувача, тобто відповідача. При зверненні до суду із заявою про перегляд судового рішення по вищевказаній справі за нововиявленими обставинами, [PERSON] мотивував свої вимоги тим, що він особисто не приймав участі в розгляді справи, так як його інтереси в суді представляв представник, яка в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, однак після ухвалення рішення переконала [PERSON] не оспорювати рішення в апеляційній інстанції. Стверджував, що лише після ознайомлення його дружиною [PERSON] , яка була співвласником спірної квартири, витребуваної за рішенням суду, але яка не приймала участі в розгляді справи, з матеріалами справи 20 серпня 2019 року, [PERSON] стало відомо, що обставиною, якою керувався суд при ухваленні рішення була інформація про те, що [INFO] померла [PERSON] , на підтвердження чого Одеською міською радою до суду було надано витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть. Проте, як стало відомо заявнику, даний актовий запис про смерть містить дані, що [INFO] померла [PERSON] , тобто, інша особа, аніж та, яка була співвласницею спірної квартири [ADDRESS] . Крім того, в матеріалах справи відсутня будь-яка інформація про те, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , яка є стороною договору купівлі-продажу від 07.04.2016 року, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила вказану квартиру. В зв?язку з тим, що [PERSON] не було відомо про цю, встановлену судом обставину, він вважає, що в даному випадку є підстави для перегляду вказаного рішення за нововиявленими обставинами. Ухвалою суду від 18 вересня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за заявою [PERSON] про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 жовтняя 2018 року (т. 2 а.с. 123-124). Представник позивача Одеської міської ради, діючий за довіреністю від 05 грудня 2018 року, в судове засідання не з`явився, про час і місце слухання справи був повідомлений відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, причини своєї неявки суду не повідомив (т.2 а.с. 128, 130, 144, 153). Представник відповідача [PERSON] , діючий на підставі ордеру від 13 вересня 2019 року, в судовому засдінні підтримав заяву в повному обсязі, просив суд її задовольнити та слухати справу у відсутність представника позивача, який був повідомлений належним чином, але неодноразово не з`являється до суду без поважних причин та не повідомляє суд про причини неявки (т. 2 а.с. 105). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час і місце слухання справи була повідомлена відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (т. 2 а.с. 137, 152, 160). Треті особи, які не заявляють самостійних вимог в судове засідання не з`явилися, про час і місце слухання справи були повідомлені відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, надали заяви про слухання справи за їх відсутністю (т. 2 а.с. 132, 133, 134, 145, 146, 148, 149, 150, 151, 154, 155, 156, 157, 158, 159, 160). З урахуванням того, що представник відповідача [PERSON] наполягав на розгляді справи за відсутності представника позивача, який був повідомлений про час і місце слухання справи, суд дійшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності останнього, оскільки він був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутності представника позивача, які своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У справах «Рябих проти Росії» (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява №3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 423 ЦПК України, рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 424 ЦПК України, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами», нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин. Необхідними умовами таких нововиявлених обставин, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Факт того, що відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 08 серпня 2017 року, [INFO] померла [PERSON] , а не [PERSON] , яка була співвласницею спірної квартири [ADDRESS] , а також факт того, що в матеріалах справи відсутне підтвердження смерті [INFO] саме [PERSON] , [INFO] , яка є стороною спірного договору купівлі-продажу від 07 квітня 2016 року, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила спірну квартиру, суд вважає істотними для справи обставинами, які існували на час розгляду справи та не були і не могли бути відомими заявнику, який не приймав особистої участі у розгляді справи, в силу особливостей повноважень представника, визначених ст. 244 ЦК України, які не передбачають інформування представником довірителя стосовно наявності чи відсутності тих чи інших матеріалів справи, в рамках якої здійснюється представництво (т.1 а.с.14-15). Вищезазначена обставина має значення для вирішення справи і є істотною для постановлення правильного рішення у даній справі. Проаналізувавши матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що оскільки, строки, які передбачені ст. 424 ЦПК України, заявником не пропущені, то заява [PERSON] про перегляд рішення за нововиявленими обставинами є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а тому рішення Малиновським районним судом м. Одеси від 18 жовтня 2018 року по справі № 521/318/18 за позовом Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Тополян Олександра Володимирівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султаналіївна, державний нотаріус Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчев Костянтин Леонідович про визнання спадщини відумерлою, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна від добросовісного набувача підлягає скасуванню у зв?язку з нововиявленими обставинами. Відповідно до ч. 3 ст. 429 ЦПК України, за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду. Суд вважає, що підстави для застосування п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 429 ЦПК України, наразі відсутні. Суд виходить з того, що посилаючись на порушення прав територіальної громади м. Одеси, позивач просить суд: визнати спадщину, яка належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 2003 року та на підставі фактичного прийняття спадщини [PERSON] , яка померла [INFO] , та складається з 2/3 частини квартири [ADDRESS] ,- відумерлою; визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 07 вересня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В., зареєстрований реєстрі за №2539 - недійсним; визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 07 квітня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В., зареєстрований реєстрі за №2539 - недійсним; витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру [ADDRESS] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. індексний номер: 30743840 від 02 серпня 2016 року, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] ; витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради 2/3 частин однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м; встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили, це рішення є підставою для Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради для скасування: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 29232021 від 13 квітня 2016 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В.; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30743840 від 02 серпня 2016 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С.; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39604010 від 09 лютого 2018 року, прийнятого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л., а також є підставою для реєстрації за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради права власності на 2/3 частин однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м. Ухвалою суду від 27 лютого 2018 року неналежний відповідач [PERSON] була замінена належними відповідачами - [PERSON] , [PERSON] (т. 1 а.с. 120). Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала в рівних частках на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 2003 року №179558, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] . 22 грудня 2003 року право власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в КП « БТІ» ОМР. Зі змісту позовної заяви вбачається, що [INFO] [PERSON] , померла, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] була її мати [PERSON] , яка прийняла спадщину відповідно до ст.1268 ЦК України, оскільки на день смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] . Дані факти сторонами не оспорюється. З матеріалів справи вбачається, що після смерті [PERSON] спадкова справа не відкривалася, оскільки [PERSON] в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини не зверталася і право власності на спадкове майно не оформляла. На момент вказаної позивачем смерті [PERSON] , остання фактично була власником 2/3 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 33,6 кв.м. у тому числі житловою 17,5 кв.м., частина якої, а саме 1/3 частина належала [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 2003 року №179558, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, інша 1/3 частина вказаної квартири була успадкована [PERSON] у порядку спадкування за законом після смерті її доньки [PERSON] , яка померла [INFO] (т.1 а.с.18). З матеріалів справи також вбачається, що інша 1/3 частина квартири [ADDRESS] належить на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 2003 року №179558, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, неповнолітньому [PERSON] , [INFO] . Згідно інформації Служби у справах дітей Одеської міської ради [PERSON] , [INFO] був усиновлений, змінив прізвище та з батьками виїхав на постійне місце проживання до Іспанії, у зв`язку з чим, 14 червня 2005 року був знятий з первинного обліку дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування (т.1 а.с. 175-181). Відповідно до ст. 232 СК України з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням. З моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. Отже, відповідно до вимог ст. 232 СК України, [PERSON] , [INFO] не може бути спадкоємцем майна як померлої [PERSON] так і [PERSON] , у разі доведеності її смерті. Стосовно смерті [PERSON] , судом встановлено, що відповідно до даних повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (т.1 а.с. 14-15), [INFO] померла [PERSON] у віці 84 роки (1931 року народження). При цьому, суд вважає, що [INFO] померла саме [PERSON] , співвласниця квартири [ADDRESS] , а не [PERSON] , як зазначено у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть у батькові [PERSON] була зроблена помилка. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 2/3 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 33,6 кв.м. у тому числі житловою 17,5 кв.м., частина якої, а саме 1/3 частина належала померлій на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 2003 року №179558, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, інша 1/3 частина вказаної квартири була успадкована померлою у порядку спадкування за законом після смерті її доньки [PERSON] , яка померла [INFO] (т. 1 а.с. 18). Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на день смерті були зареєстровані та проживали в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується поквартирною карткою форми Б (т.1 а.с. 24,71). Відповідно до витягів зі спадкового реєстру від 25 серпня 2017 року спадкова справа до майна померлої [PERSON] не заводилась, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Крім того, ні заповіти, ні спадкові договори спадкодавцем не складалися (т. 1 а.с. 27). Отже, оскільки після смерті [PERSON] жодна особа із заявою про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса не зверталася, тому територіальна громада в особі Одеської міської ради відповідно до положень ст. 1277 ЦК України є універсальним правонаступником відумерлого майна. Статтею 1277 ЦК України передбачено, що орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно-за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно-за його місцезнаходженням. Відповідно до ч.5 ст. 1277 ЦК України спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до ст. 1283 ЦК України. За таких обставин, оскільки спадщину, а саме 2/3 частини квартири [ADDRESS] ніхто не прийняв, то дана спадщина повинна бути визнана судом відумерлою та перейти у власність територіальної громади м. Одеси за заявою Одеської міської ради. Встановлено, що позивачем до матеріалів справи надано копію договору купівлі-продажу від 07 вересня 2015 року, за умовами якого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. було посвідчено та видано договір купівлі-продажу від 07 вересня 2015 року, серія та номер: 2539, згідно з умовами якого нібито [PERSON] продала, а [PERSON] купила однокімнатну квартиру [ADDRESS] . (т.1 а.с. 31). Ухвалою суду від 11 січня 2018 року у приватного нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. було витребувано належним чином завірені копії документів, які стали підставою укладення 07 квітня 2016 року договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.50-51). Зі змісту документів, які були надані суду приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. та які були приєднані судом до матеріалів справи вбачається, що 07 квітня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. було посвідчено та видано договір купівлі-продажу від 07 квітня 2016 року, серія та номер: 2539, згідно з умовами якого нібито [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с. 80). 07 квітня 2016 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 29232021 від 13 квітня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності №14143619, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] (т.1 а.с. 29-30). Отже, в матеріалах справи знаходяться копія договору купівлі-продажу від 07 вересня 2015 року, за умовами якого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. було посвідчено та видано договір купівлі-продажу від 07 вересня 2015 року, серія та номер: 2539, за умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила спірну квартиру, яка не відповідає обставинам справи та спростовується нотаріально завіреною копією договору купівлі-продажу від 07 квітня 2016 року, серія та номер: 2539, згідно з умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . (т.1 а.с. 31). Встановлено, що в матеріали справи наявна копія витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 07 вересня 2015 року, згідно якого право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] , підстава виникнення права власності зазначена - свідоцтво про право власнсоті на житло № [NUMBER] від 23 жовтня 2003 року (т. 1 а.с. 33). Крім того, на виконання ухвали суду від 11 січня 2018 року у приватного нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омарової В.С. було витребувано належним чином завірені копії документів, які стали підставою укладення 29 липня 2016 року договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (т.1 а.с. 52-53). Зі змісту документів, які були надані суду приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. та які були приєднані судом до матеріалів справи вбачається, що 29 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , яка дії за згодою матері [PERSON] , було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , відповідно до умов якого зазначена квартира була передана у власність [PERSON] ( т.1 а.с. 65, т.2 а.с. 2-3). 02 серпня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30743840 від 02 серпня 2016 року, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] (т.1 а.с. 29-30). Судом встановлено, що 09 лютого 2018 року [PERSON] продала, а [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т.1 а.с. 109, т.2 а.с. 17). 09 лютого 2018 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39604010 від 09 лютого 2016 року, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] (т.1 а.с. 109-112). З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу від 07 квітня 2016 року, серія та номер: 2539, згідно з умовами якого нібито [PERSON] продала, а [PERSON] купила однокімнатну квартиру [ADDRESS] , не міг бути укладений та підписаний [PERSON] , оскільки остання [INFO] померла, отже даний договір є недійсним. Зі змісту договорів купівлі-продажу від 07 вересня 2015 року та від 07 квітня 2016 року вбачається, що за вказаними договорами [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , хоча останній належала на праві власності тільки 2/3 частини вказаної квартири. Отже, дані обставини свідчать про те, що дані договори не відповідають вимогам закону. Таким чином, суд прийшов до висновку, що 2/3 частин квартири [ADDRESS] вибули із володіння ОМР не за її волею, а у зв`язку з порушенням її прав, як власника майна. Згідно з положеннями Цивільного кодексу України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як із позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України). Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину. Тобто, правочин є недійсним, якщо він укладений із порушенням вимог закону. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Саме до цього зводяться роз`яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9. Виходячи з роз`яснень п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року вказівка в ч.3 ст. 215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, але і за позовом іншої заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Крім того, у п. 10 вказаної вище постанови зазначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з чим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК. При цьому, щодо позовних вимог про витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради 2/3 частин однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м., то суд враховує наступне. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання, згідно ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна. Судом встановлено, що [PERSON] за договором купівлі-продажу від 09 лютого 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 39604010 від 09 лютого 2018 року (т.1 а.с. 109, т.2 а.с. 17). Пунктом 1 вказаного Договору зазначено, що квартира [ADDRESS] належить продавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.07.2016 року, який було укладено майже за 19 місяців до укладення договору купівлі-продажу спірної квартири від 09 лютого 2018 року. Відповідно до п.2 Договору купівлі-продажу від 09 лютого 2018 року ціна спірної квартири склала 169896,00 грн., які перераховані покупцем на рахунок продавця повністю до підписання цього договору. Підписання договору свідчить про те, що розрахунок за продану квартиру здійснений повністю, та про відсутність претензій до покупця по оплаті з боку продавця. Також, під час укладення вказаного договору сторонами були обумовлені інші обставини, які б могли призвести до оспорювання даного договору (п.5-9 Договору). Дані обставини свідчать про те, що [PERSON] є добросовісним добросовісним набувачем, так як при вчиненні вказаного правочину не знав і не міг знати про особливості відчуження майна продавцем [PERSON] , крім того [PERSON] вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому, в діях набувача [PERSON] суд не вбачає необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. При оцінці зазначених позивачем правових підстав витребування майна у добросовісного набувача відповідно до вимог ст. 388 ЦК України, суд враховує те, що по-перше, недійсність оспорюваних позивачем правочинів з підстав відсутності волі позивача на їх вчинення не встановлена, а по-друге, вибуття майна з володіння власника сталось не внаслідок вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто не в тих випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). З роз`яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 вбачається, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Отже, власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України, а саме якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Перші два випадки, не є правовими підставами вимог позивача, а відсутність третього випадку встановлена судом. Також, суд бере до уваги те, що як зазначено в п. 26 Постанови, навіть встановлена недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Оскільки відсутність волі власника на передачу майна іншій особі, як встановлено вище, суду не доведена, то суд вважає встановленою наявність такої волі, та враховуючи відсутність наслідкового зв?язку між потенційною недійсністю правочину, на виконання якого передано майно, та відсутністю волі особи на таке вибуття, суд доходить висновку про необґрунтованість вимог позивача про витребування спірної квартири у [PERSON] . Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, яка викладена у постанові від 18 січня 2017 року по справі № 6-2776цс16 та постанові від 22.06.2017 року по справі № 6-1047цс17 є сталою практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року), яка свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Таким чином, в даному випадку, витребування майна з володіння відповідача не відповідає критерію законності, оскільки позивачем заявлені вимоги на підставі норм статей 387, 388 ЦК України, право на що у позивача, як встановлено судом, не виникло. З пояснень представника заявника [PERSON] в судовому засіданні вбачається, що відповідач [PERSON] з дружиною все своє життя працювали для того, щоб придбати своє житло, за придбану квартиру вони сплатили продавцю [PERSON] 169896,00 грн. Про продаж спірної квартири [PERSON] дізнався з оголошення в газеті, а документи на квартиру одержав від ріелтера. Крім того, після придбання спірної квартири, вони відразу розпочали та провели в ній ремонтні роботи, витративши на це значну суму сімейних коштів. Наразі [PERSON] з дружиною використовують квартиру як своє єдине житло. Отже, суд вважає, що у разі витребування майна у [PERSON] як в добросовісного набувача, який мирно користується своїм майном і, який не міг знати про потенційні недоліки первісного відчуження цього майна, є очевидним порушення в даному випадку принципу «пропорційності», так як порушується справедлива рівновага (баланс) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами [PERSON] , який так чи інакше страждає від втручання. Дана «справедлива рівновага», тобто наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються не буде дотримана так як [PERSON] очевидно несе «індивідуальний і надмірний тягар» в даному випадку. При цьому, суд враховує правову позицію, викладену Верховним Судом в постанові від 20 березня 2019 року по справі № 521/8368/15-ц, відповідно до якої, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Колегія суддів враховує і позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що [PERSON] , який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до [PERSON] як спадкоємця Р. , відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру [PERSON] стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви [PERSON] про визнання його спадкоємцем Р. По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені [PERSON] для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності [PERSON] Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях [PERSON] В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій [PERSON] було порушено. З огляду на, що [PERSON] був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття Р. квартири [PERSON] практично збіглося з його визнанням як спадкоємця Р. і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії [PERSON] і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду. Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року) Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням." Тому задоволення віндикаційного позову і витребування спірної квартири у [PERSON] , як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги Одеської міської ради в частині визнання спадщини, яка належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 2003 року та на підставі фактичного прийняття спадщини [PERSON] , яка померла [INFO] , та складається з 2/3 частини квартири [ADDRESS] ,- відумерлою, визнання договорів купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 07 вересня 2015 року, та від 07 квітня 2016 року, укладених між [PERSON] та [PERSON] , посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В., зареєстрований реєстрі за №2539 - недійсними, підлягають задоволенню, оскільки є законними та обгрнутованими. Що стосується позовних вимог в частині витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради 2/3 частин однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м., то суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні даних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю та незаконністю. Крім того, суд також вважає, що позовні вимоги Одеської міської радо щодо витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартири [ADDRESS] та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського нотраіального округу Омаровою В.С. індексний номер: 30743840 від 02 серпня 2016 року, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , також не підлягають задоволенню, оскільки не грунтуються на вимогах закону, так як [PERSON] не є стороною у справі. При винесенні рішення, суд також бере до уваги, що [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення порядку виконання даного рішення, шляхом поновлення: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 29232021 від 13 квітня 2016 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В.; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30743840 від 02 серпня 2016 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С.; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39604010 від 09 лютого 2018 року, прийнятого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. та поновлення за [PERSON] реєстрації права власності на 2/3 частин однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м. Відповідно до ч. 1 ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. При цьому, відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тобто, законодавець поєднує процедуру реєстрації нерухомого майна з фактом отримання прав на це майно. За таких обставин, оскільки судом зроблено висновок про неможливість витребування спірного майна у [PERSON] , що передбачає залишення даного майна у його приватній власності, суд доходить висновку про необхідність поновлення за [PERSON] реєстрації права власності на 2/3 частин однокімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м. для забезпечення реалізації його права власності. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі сплачений сторонами у повному обсязі при зверненні до суду. На підставі ст. ст. 11, 15, 16, 203, 215, 216, 330, 387, 396, 1218, 1268, 1277 ЦК України,

Outcome: partial