Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

У квітні 2016 року позивач звернувся із позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ «КБ «Приватбанк»), посилаючись на ті обставини, що у червні 2015 року йому стало відомо, що на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року у справі № 759/21168/15-к було накладено арешт на банківські рахунки у ПАТ КБ «Приватбанк» (МФО 305299), що відкриті заявником у зазначеній банківській установі. Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що із клопотанням про арешт банківських рахунків звернувся старший слідчий СВ Печерського РВ ГУ МВС України в м. Києві [PERSON], посилаючись при цьому на наявність обставин, що зумовили необхідність звернення із таким клопотанням, а саме: під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12003221060000200 від 02 квітня 2015 року встановлено причетність [PERSON] до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та наявністю матеріальної шкоди, спричиненої потерпілому у цьому провадженні [PERSON]. У звязку із наявністю у відповідача копії такої ухвали позивач позбавлений права розпоряджатися своєю власністю: грошовими коштами, які знаходяться на перелічених в ухвалі суду банківських рахунках, що відкриті у банківській установі ПАТ КБ «Приватбанк». Позивачем самостійно здійснювались дії з метою зясування інформації щодо дійсності та наявності ухвали суду від 14 травня 2015 року, а саме: направлялись запити до Печерського районного суду м. Києва, до СВ Печерського РВ ГУ МВС України в м. Києві, прокуратури м. Києва, прокуратури Київської області. Згідно із письмовою інформацією, викладеною у відповіді Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року № 991/16-вих., станом на день надання даної відповіді судова справа № 759/21168/15-к за клопотанням слідчого про арешт майна у провадженні суду не перебувала, відтак судового рішення від 14 травня 2015 року слідчим суддею Білоцерківцем О.А. у вказаному провадженні не постановлялося. Крім того, єдиний унікальний номер судової справи № 759/21168/15-к не відповідає встановленому коду Печерського районного суду м. Києва, який у вказаному суді становить 757, а не 759; поряд з цим проведеною перевіркою даних компютерної програми «Діловодство-3» за 2011-2016 роки встановлено, що справ/проваджень за участі [PERSON] станом на день надання відповіді у провадженні суду не перебувало. Дії відповідача щодо накладення арешту на рахунки позивача відповідно до наведеної ухвали Печерського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року позивач вважає неправомірними, оскільки служба безпеки банку повинна була перевірити дані, що надходять до банківської установи, особливо інформацію, що може обмежити право власності клієнтів на грошові кошти, що перебувають на рахунках. У звязку із вищевикладеними обставинами позивач просить суд зобовязати ПАТ «КБ «Приватбанк» зняти арешт з банківських рахунків, що належать [PERSON] (ІПН [NUMBER]), а саме: №5168757220901641 (картка для виплат MasterCard), № 5363542600501382 (картка GOLD CARD MasterCard), а також з інших відкритих на імя [PERSON] рахунків у ПАТ «КБ «Приватбанк» та поновити операції по рахункам, що йому належать. Позивач надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Крім того позивачем було надано до суду лист від ПАТ «КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7-20160505/1603 від 20 жовтня 2016 року, де зазначено, що арешт, який був накладений на банківські рахунки [PERSON], знято. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Приписами ст. 157 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Частиною 2 ст. 169 Кодексу передбачено, що неявка представника в судове засідання без поважних причини або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Ураховуючи, що розгляд справи триває значний час, відповідач повідомлявся про призначені у справі судові засідання, а також зважаючи на те, що представнику відповідача надавалася можливість подання до суду письмових заперечень та власної правової позиції у спірних правовідносинах із можливістю долучити до матеріалів справи відповідні докази за поданим ним клопотанням, а він у судові засідання, призначені на 24 та 31 жовтня 2016 року не зявився, тобто знав про існування відповідного спору у провадженні суду, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності. Частиною 2 ст. 197 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. У ході судового розгляду справи установлено і це підтверджується зібраними у справі доказами, що на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року за результатами розгляду клопотання старшого слідчого СВ Печерського РВ НУ МВС України в м. Києві [PERSON] про накладення арешту на банківські рахунки в рамках кримінального провадження №12003221060000200 від 02 квітня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, було накладено арешт на банківські рахунки [PERSON], що відкриті в ПАТ «КБ «Приватбанк», зокрема, на рахунки №\~№5168757220901641 та №\~5363542600501382 (а.с. 10-11). При цьому із відповіді Печерського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року № 991-вих. вбачається, що судова справа № 759/21168/15-к за клопотанням слідчого про арешт майна у провадженні суду не перебувала, відтак судового рішення від 14 травня 2015 року слідчим суддею Білоцерківцем О.А. у вказаному провадженні не постановлялося. Крім того, єдиний унікальний номер судової справи № 759/21168/15-к не відповідає встановленому коду Печерського районного суду м. Києва, який у вказаному суді становить 757, а не 759. Також проведеною Печерським районним судом м. Києва перевіркою даних компютерної програми «Діловодство-3» за 2011-2016 роки встановлено, що справ/проваджень за участю [PERSON] станом на день надання відповіді у провадженні суду не перебувало (а.с. 15). [PERSON] районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року повідомлено, що згідно з компютерною програмою «Діловодство-3» з 01 січня 2015 року по 07 червня 2016 року провадження за клопотанням (подання тощо) органів досудового слідства відносно майна та/або грошових коштів, належних [PERSON], не надходило (а.с. 46). На письмовий запит Жовтневого районного суду м.\~Дніпропетровська від 17 серпня 2016 року, скерований у ході вирішення цієї справи, 29 вересня 2016 року [PERSON] управлінням поліції ГУ Національної поліції у м. Києві було повідомлено, що згідно з даними Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження за № 12003221060000200 від 02 квітня 2015 року у Печерському УП ГУНП у м. Києві немає (а.с. 60). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами ст. 1066 ЦК України унормовано, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Частиною 1\~ст. 1068 ЦК України\~передбачено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.\~ Відповідно до вимог\~ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця або за рішенням суду.\~\~\~\~\~\~ Згідно із вимогами ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Відповідно до Глави 10 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного Банку України від 21.01.2004 № 22, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку/ах, відповідно до статті 1074 Цивільного кодексу України не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком/ами за рішенням суду або в інших випадках, установлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Виконання банком арешту коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, здійснюється за постановою державного виконавця чи рішенням суду (у тому числі ухвалою, постановою, наказом, виконавчим листом суду) про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, установленому законом. Банк приймає до виконання постанову державного виконавця та/або рішення суду, які доставлені до банку самостійно державним виконавцем, слідчим, представником суду, органу державної податкової служби або які надійшли рекомендованим або цінним листом, відправником якого є суд, державний виконавець, слідчий, орган державної податкової служби. Зняття арешту з коштів банк здійснює за постановою державного виконавця, прийнятою відповідно до законодавства, або за постановою слідчого, коли під час провадження досудового слідства в застосуванні цього заходу відпаде потреба, а також за рішенням суду, яке надійшло до банку безпосередньо від суду. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Отже, наданими позивачем у встановленому порядку та отриманими судом у ході розгляду справи доказами установлено і доведено, що правова підстава для накладення арешту на рахунки позивача не існувала, оскільки суд від імені якого отримана банком ухвала слідчого судді указав на те, що така ухвала не постановлялася цим судом і викладені у ній відомості не відповідають визначеним законодавством критеріям. Проте судом також установлено із листа ПАТ «КБ «Приватбанк» № 20.1.0.0.0/7-20160505/1603 від 20 жовтня 2016 року, що після звернення [PERSON] до банку з проханням зняти арешт з рахунків на підставі того, що ухвала суду про арешт майна є недійсною, банком було направлено запит до Печерського районного суду м. Києва з метою встановлення дійсності та чинності даного рішення. У відповіді на запит банку суд, зокрема, зазначив, що проведеною перевіркою даних компютерної програми «Діловодство-3» за 2015 рік встановлено, що судової справи №\~ 759/21168/15-к за клопотанням слідчого про арешт майна у провадженні суду не перебувало, відтак судового рішення від 14 травня 2015 року суддею Білоцерківцем О.В. у вказаному провадженні не постановлялося. Указана інформація стала підставою для визнання попередньої ухвали суду неіснуючою, а тому і недійсною, у звязку із чим арешт був знятий. Таким чином, банком було вжито всіх залежних від нього заходів щодо перевірки законних підстав накладення арешту та, враховуючи вищевикладене, у звязку із відсутністю таких підстав, арешт, який було накладено на банківські рахунки [PERSON], був знятий. Також банком було розяснено позивачу, що за результатами проведеної службової перевірки в діях співробітників банку ознаки шахрайства відсутні, але якщо у нього є підозри щодо підроблення рішення третіми особами або її незаконного направлення він має право звернутися до відділення поліції із відповідною заявою з метою проведення розслідування, встановлення винних осіб та компенсації збитків. Відповідач у наданій позивачу відповіді зазначив, що банк виконав прохання щодо зняття арешту із його рахунків як тільки до нього надійшло письмове підтвердження від Печерського районного суду м. Києва про відсутність такої справи та відповідно рішення суду у провадженні. Ураховуючи вищевикладене, беручи до уваги письмові докази, наявні в матеріалах даної цивільної справи, а також те, що арешт з банківських рахунків [PERSON] наразі знято відповідачем, оскільки ним встановлено, що правова підстава для накладення такого арешту відсутня, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на те, що позовні вимоги предявлено саме про зобовязання банківської установи зняти арешт із майна і цей арешт на час вирішення спору знято та позивач має право в установленому порядку ініціювати питання про встановлення обставин надходження до банку указаної ухвали суду і вирішення питання про притягнення винних осіб до визначеної законом відповідальності, а тому суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат розгляду даної цивільної справи, судові витрати підлягають покладенню на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed