Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

10.10.2017 року представник позивача [PERSON]- [PERSON] звернулася з позовом до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] про скасування заходів примусового стягнення, а саме: зняття арешту з майна, мотивуючи свої вимоги наступним, 21 червня 2010 року Ізюмський міськрайнним судом Харківської області видано виконавчий лист № 2-463/2010 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики в сумі 10186,60 грн. та витрат пов'язаних зі сплатою судового збору в сумі 101,87 грн., інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн., а всього 10408,47 грн. Постановою старшого державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 05.09.2014 відкрито виконавче провадження № 44888550 з виконання виконавчого листа № 2-463/2010 виданого 21.06.2010 Ізюмським міськрайонним судом Харківської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики в сумі 10186,60 грн. та витрат пов'язаних зі сплатою судового збору в сумі 101,87 грн., інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі 120,00 грн., та 15.10.2014 накладено арешт на все майно боржника. 16 червня 2016 року постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС м. Харкова виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" у зв'язку із відсутністю в боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення. Згідно норм діючого на той час Закону України "Про виконавчепровадження" від 21.04.1999 № 606-ХІУ у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом (ч. 1 ст. 22 та ст. 23 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІУ). Проте станом на теперішній час виконавчий лист, виданий Ізюмським міськрайонним судом Харківської області по справі № 2-463/2010 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики в сумі 10186,60 грн. та витрат пов'язаних зі сплатою судового збору в сумі 101,87 грн., інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі 120.00 грн., а всього 10408,47 грн. , повторно пред'явлений стягувачем не був та виконавче провадження відносно [PERSON] - відсутнє. Про що свідчить відповідь Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківської області від 09.10.2017 р. № 28855. Незважаючи на це, й на сьогодні продовжують діяти арешти на все майно у межах суми звернення стягнення 10408,47 грн., застосовані як заходи примусового виконання рішення та накладені постановою державного виконавця від 15.10.2014 р., хоча виконавчий документ не знаходиться на виконанні, а строк для пред'явлення його до виконання вже закінчився 16 червня 2017 року. Більш того, 29 травня 2017 року на 131 км а/д Р07 Чугуїв-Мілове транспортний засіб, що належить [PERSON] зупинили працівники поліції і повідомили, що легковий автомобіль ЗАЗ 11022 з 15.10.2014 перебуває під арештом згідно постанови Жовтневого ВДВС міста Харків ГТУЮ у Харківській області № 44888550. Здійснили огляд та тимчасове затримання транспортного засобу шляхом блокування для зберігання на спеціальному майданчику. Крім того, стягувач [PERSON] померла ще [INFO]. Як вбачається з постанови державного виконавця про повернення виконавчого листа у виконавчому провадженні за № 44888550, виконавчий лист щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів на користь [PERSON] повернуто стягувачу, правонаступники (спадкоємці) останньої повторно їх для виконання не пред'явили, тобто відсутні підстави та необхідність для чинності заходів примусового виконання. Тому просить суд скасувати заходи примусового виконання рішень, у зв'язку з поверненням виконавчих документів стягувачу, а саме: зняти арешт з усього майна [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER], місце проживання зареєстроване: [ADDRESS], та заборону його відчуження, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15 жовтня 2014 року, винесеної старшим державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції по виконавчому провадженню № 44888550, у тому числі скасувати арешт та заборону відчуження рухомого майна [PERSON], та скасувати реєстровий запис про обтяження - арешт рухомого майна у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Звільнити з-під арешту транспортний засіб марки ЗАЗ 11022, 2003 року випуску, кольору фіолетового, реєстраційний номерний знак [NUMBER], номер шасі [NUMBER], що належить [PERSON]. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з'явилася надала заяву про розгляд справи без її участі за наявними доказами в матеріалах справи. Представник відповідача Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області [PERSON] в судове засідання не з»явилася надала заяву про розгляд справи без їх участі. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про день та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з"явився без поважних причин, не надав відзив. Справа призначалась до розгляду неодноразово, відповідачу [PERSON] направлялися повістки, які повернулись до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Зазначене свідчить, що відповідач [PERSON] не бажає з»являтися в судові засідання та не цікавиться розглядом справи. Відповідно до ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом з таких підстав неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи строки розгляду справи суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача [PERSON], оскільки він належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи та без поважних причин повторно не з"явилася в судове засідання, відзиву проти позову не надав, заяви про розгляд справи у його відсутності не надав. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених вимог за наступних підстав. 05.09.2014 року старшим державним виконавцем Жовтневого ВДВС ХМУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-463/2010 від 21.06.2010 року виданого Ізюмським міськрайонний судом Харківської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] О боргу за договором позики у сумі 10408,47 гривень.(а.с.29) 16.06.2016 року винесено постанову про повернення вищезазначеного виконавчого документа стягувачеу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».(а.с.11) Як вбачається з витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, на майно позивача накладено арешт та заборону на відчуження усього рухомого майна, що належить позивачу на праві власності, згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження, № 44888550 від 15.10.2014 року Жовтневого ВДВС ХМУЮ. (а.с.52) Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіля марки ЗАЗ-11022, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 2003, фіолетового кольору, його власником є [PERSON] (а.с. 8). Як вбачається з акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 29.05.2017 року поліцейського [PERSON], на автомобіль марки ЗАЗ-11022, реєстраційний номер [NUMBER] (власник [PERSON]) накладено арешт Жовтневим ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області (а.с.9). Однак, з відповіді Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області № 28855 від 09.10.2017 року вбачається, що на підставі наказу № 636/3 від 22.02.2017 року утворено Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області шляхом злиття Жовтневого ВДВС міста Харків ГТУЮ у Харківській області та Ленінського ВДВС міста Харків ГТУЮ у Харківській області, і встановлено, що на примусове виконання до Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області не надходив повторно на виконання виконавчий лист, виданий 21.06.2010 року Ізюмським міськрайонний судом Харківської області по справі № 2-463/2010 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості. (а.с.10) Відповідно до Актового запису про смерть № 838 від 27 листопада 2014 року [PERSON] померла [INFO].(а.с.31-32) Згідно відповіді Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області № 2027/01-16 від 13.09.2017 року після смерті [PERSON], яка померла [INFO] , спадкова справа не заводилась. (а.с.33) Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діє на час розгляду справи, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діє на час розгляду справи, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Судом встановлено, що підставою для звернення до суду є захист права власності позивача та зняття арешту з майна, у тому числі автомобіля, на який накладено арешт під час виконавчого провадження, але з витягу обтяжень рухомого майна вбачається , що арешт існує тільки на рухоме майно. Відомості про те, що позивачеві належить інше майно обтяжене арештом та арешт накладено на інше майно позивача в матеріалах справи відсутні. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до п. 166 Рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України", «Трегубенко проти України», згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Пункт 168 Рішення говорить про те, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»(James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98). Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи ту обставину, що позивач [PERSON] на відповідній правовій підставі має право розпорядження та користування вказаним автомобілем, яке обмежено накладенням арешту, і на даний час не існує виконавчого провадження про стягнення грошових коштів, то позовні вимоги про зняття арешту підлягають частковому задоволенню, а саме в частині зняття арешту з автомобіля. В іншій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню в зв»язку з їх недоведеністю. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: partial