Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

13.10.2020 року позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу у розмірі 41700 доларів США та судових витрат. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 18.01.2020 року було укладено договір позики між сторонами шляхом складання розписки, відповідно до якої подружжя [PERSON] отримали у борг від [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 42000 доларів США з метою придбання ними квартири у місті Київ. В розписці [PERSON] вказав строк повернення боргу - до 01.09.2020 року. Кошти позивачу були повернуті лише частково - у розмірі 300 доларів США, про що 02.03.2020 року між [PERSON] та [PERSON] , було складено розписку. З того часу залишок заборгованості не погашався, відповідачі ухиляються від виконання своїх зобов`язань. Тому він просить стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно залишок боргу, а саме 41700 доларів США. 02.11.2020 року було відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. 01.12.2020 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] , було подано відзив на позовну заяву, у якому вони заперечили проти задоволення позову та просили вищевказаний борг стягнути з відповідача [PERSON] , аргументуючи це тим, що ними як подружжям дійсно було отримано кошти в борг від [PERSON] у розмірі 42000 доларів США з метою купівлі квартири в м. Київ, про що він написав розписку. Після чого, 20.01.2020 року між ПАТ "Компанія з управління активами "Карпати-Інвеси" та його дружиною - [PERSON] було укладено Попередній договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості, за яким [PERSON] сплатила 1070000 грн., на що він надав як чоловік письмову згоду, в якій, зокрема, вказав, що [PERSON] є його дружиною, а кошти, якими [PERSON] сплачує за Попереднім договором є їх спільною сумісною власністю. У травні 2020 року стосунки між ними як подружжям зіпсувалися, в серпні шлюб було розірвано, а [PERSON] заявила, що оскільки квартира оформлена на неї, частину боргу [PERSON] вона повернула (300 доларів США), тому кошти вона повертати не буде, а квартира залишиться її власністю. Тому, враховуючи це, просять борг у розмірі 41700 доларів США стягнути саме з [PERSON] 08.12.2020 року представник відповідача [PERSON] подав відзив на позовну заяву, у якому вони заперечують проти задоволення позовних вимог в частині солідарного стягнення боргу у розмірі 41700 доларів США з [PERSON] , оскільки згоди на взяття у борг вищевказаної суми [PERSON] не надавала, жодних коштів за розписками [PERSON] не повертала, претензій про повернення суми боргу від [PERSON] їй не надходило, а попередній договір на купівлю майбутньої квартири в м. Київ уклала за грошові кошти, які були нею заощаджені. 14.12.2020 року представником позивача [PERSON] було подано відповідь на відзив відповідача [PERSON] , у якому підтримали свою позовну заяву та зауважили, що, по-перше, у розписці був вказаний строк повернення боргу, а тому жодних претензій надсилати боржникам [PERSON] зобов`язаний не був, по-друге, гроші [PERSON] позичав для потреб сім`ї, а [PERSON] повернувши [PERSON] частину боргу у розмірі 300 доларів США, про що написано розписку, тим самим визнала існування боргу перед [PERSON] . Тому вона та [PERSON] є солідарними боржниками. 24.12.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. В судовому засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , заперечив проти задоволення позову з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , заперечив проти задоволення позову з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши у судовому засіданні сторін, їх представників, дослідивши надані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 18.01.2020 року було укладено договір позики між сторонами, шляхом написання розписки, відповідно до змісту якої [PERSON] , перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , з метою придбання квартири в місті Київ для своєї сім`ї, отримав у борг від [PERSON] 42000 доларів США, що на день укладання договору в еквіваленті становило 1011780 грн., які останній зобов`язався повернути до 01.09.2020 року. (т. 1 а.с. 7). 20.01.2020 року [PERSON] внесла кошти на свій поточний рахунок у сумі 1070550,00 грн., про що свідчить квитанція № 4826778 від 20.01.2020 року (т. 1 а.с. 8). 20.01.2020 року між [PERSON] та ПАТ "Компанія з управління активами "Карпати-Інвест" було укладено Попередній договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна (квартири) № 31, на що [PERSON] було надано письмову згоду (т. 1 а.с. 10-11, 12). Відповідно до Платіжного доручення № 4827641 від 20.01.2020 року та до Квитанції від 15.04.2020 року [PERSON] перерахувала на рахунок ПАТ "Компанія з управління активами "Карпати-Інвест" 1070000,00 грн. та 49685,00 грн., відповідно, в якості авансового платежу за попереднім договором № 31 від 20.01.2020 року за квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 77, 80). 02.03.2020 року [PERSON] в рахунок погашення боргу за розпискою від 18.01.2020 року було сплачено [PERSON] 300 доларів США, про що ним було написано розписку (т. 1 а.с. 9). В подальшому залишок боргу позивачу не повернутий, відповідачі ухиляються від виконання своїх зобов`язань. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо сума позики не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Надані позивачем, як доказ, укладений договір позики свідчить про те, що в даному випадку договір позики укладений у виді розписки, відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі та приймається судом, як доказ, який вказує на факт наявності боргу у відповідача перед позивачем. Згідно норм ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. З матеріалів справи вбачається, що строк виконання зобов`язання за договором позики від 18.01.2020 року настав 01.09.2020 року. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи на момент укладання розписок відповідачі перебували у шлюбі (т. 1 а.с.72, 81-82). Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Зазначені норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до правил ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] брав гроші в борг у [PERSON] для потреб сім`ї, відповідачі перебували на той час у шлюбі, суд дійшов висновку про солідарність відповідальності відповідачів за грошовим зобов`язанням перед [PERSON] . Такого ж висновку про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, дійшов Верховний Суд України у постановах від 27.04.2016 року у справі № 537/6639/13-ц та від 14.09.2016 року у справі № 334/5907/14-ц. Велика Палата вказала, що при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Окрім цього, суд приймає до уваги роздруківки переписок між [PERSON] та [PERSON] , надані сторонами, в яких вбачається, що [PERSON] було відомо про факт існування грошового зобов`язання перед [PERSON] , та, окрім цього, не заперечує, що гроші були взяті в борг саме на квартиру і вона, зокрема, сама відшкодувала [PERSON] 300 доларів США в погашення даного боргу (т. 2 а.с. 68-76). Тому, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Окрім цього, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню в рівних частинах судовий збір. Повний текст рішення складено 27.05.2021 року.

Outcome: approved