Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-15 00:00:00

15.08.2018 [PERSON] звернувся до суду із заявою, в якій просив: встановити факт смерті його матері - громадянина України [PERSON], [INFO], уродженки с. Мілова Балаклійського району Харківської області, яка померла [INFO] року в м. Луганськ на тимчасово окупованій території України. В обґрунтування заяви [PERSON] зазначив, що він з 29.05.2011 постійно проживав за адресою: [ADDRESS] У цьому ж населеному пункті - м. Луганську з 28.04.1977 постійно проживала його мати [PERSON], [INFO]. З 2014 року м. Луганськ є тимчасово не підконтрольною територією. 22 грудня 2014 року він Управлінням соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації був взятий на облік як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, та тимчасово був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] де фактично мешкає і по теперішній час. 22 грудня 2014 року його мати [PERSON] Управлінням соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації також була взята на облік як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, та тимчасово була зареєстрована за адресою: [ADDRESS], де фактично мешкала останнім часом. В свідоцтві про його народження, виданого Артемівським районним ЗАГС м. Луганська 16 березня 1968 року, серія [NUMBER], його матір'ю вказана [PERSON]. На початку березня 2018 року він з матір'ю поїхали до м. Луганська, щоб навідати їхні квартири. Після їхнього приїзду в м. Луганськ у його матері загострилось хронічне захворювання серця, внаслідок чого її стан здоров'я став стрімко погіршуватись, а [INFO] мати [PERSON] померла і була похована в м. Луганську. Згідно лікарського свідоцтва про смерть [PERSON] №257 від 16.03.2018, виданого державною установою "Луганська міська багатопрофільна лікарня №8" остання померла [INFO] внаслідок хронічної серцево-судинної недостатності, перенесений в минулому інфаркт міокарда. Факт смерті [PERSON] підтверджується також свідоцтвом про поховання, виданим КП "Ритуальна служба м. Луганська" за №193 від 16 березня 2018 року. [INFO] Артемівським відділом запису актів громадянського стану Луганського міського управління юстиції була зареєстрована смерть [PERSON] Оскільки свідоцтво про смерть матері [PERSON], яке видане Артемівським відділом запису актів громадянського стану Луганського міського управління юстиції 22.03.2018, є недійсним і не створює для нього правових наслідків, 14.08.2018 року він звернувся до Зміївського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Харківській області із заявою про проведення державної реєстрації смерті [PERSON], однак в проведенні державної реєстрації смерті матері йому було відмовлено. У письмовій відмові Зміївського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області Міністерства юстиції України від 14.08.2018 №1490-15.23-04.05 зазначено, що державна реєстрація смерті [PERSON] неможлива, оскільки ним для підтвердження факту смерті матері були пред'явлені документи, видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення факту смерті матері [PERSON] необхідне для зняття померлої з реєстрації, припинення пенсійних виплат, оформлення спадкових прав. Для проведення державної реєстрації факту смерті матері [PERSON] наявні об'єктивні перешкоди. Для захисту його прав та свобод, встановлення факту смерті його матері [PERSON] є єдиним засобом отримати свідоцтво про її смерть, що буде видане державним органом України. 15.08.2018 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд по суті на 16.08.2018. 16.08.2018 заявник [PERSON] подав заяву про судовий розгляд справи за його відсутністю, наполягав на задоволенні своєї заяви з підстав, викладених у ній. 16.08.2018 представник заінтересованої особи - начальник Зміївського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області Міністерства юстиції України Рибак Г. О. подала заяву про розгляд справи за відсутністю представника відділу, відзиву на заяву не надала. Зважаючи на те, що всі учасники справи в судове засідання не з'явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до абз. другого ч. 1, ч. ч. 2, 4, 5 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Копія судового рішення видається учасникам справи, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи. Постановою Верховної Ради України "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями" від 17 березня 2015 року № 254-VIII визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до ст. 1, ч. ч. 2-4 ст. 9, ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 17 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Стаття 4 цього ж Закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим … реалізації прав і свобод людини і громадянина. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законодавством України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв'язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України. Громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї. У разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Частинами 1, 3 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті …. проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані "намібійські винятки": документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів". Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що "Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи ("Намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Відомостями, що містяться у свідоцтві про народження [NUMBER], виданому Артемівським рай ЗАГС м. Луганська 16 березня 1968 року, підтверджується, що [PERSON] є сином [PERSON] (а. с. 6). Даними копії паспорта громадянина України [PERSON], [INFO], підтверджується, що вона мала зареєстроване місце проживання в [ADDRESS] До заяви про встановлення факту смерті матері заявник [PERSON] додав копію лікарського свідоцтва про смерть №257, виданого державною установою "Луганська міська багатопрофільна лікарня №8" 16.03.2018 року, з якого вбачається, що [PERSON] померла в лікарні ДУ "Луганська міська багатопрофільна лікарня №2" в реанімаційному відділенні, причиною смерті стала хронічна серцево судинна недостатність (а. с. 8). Також, заявником надано копію свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] у якому зазначено, що воно видане Артемівськимвідділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції Міністерства юстиції 22 березня 2018 року, та з якого вбачається, що [PERSON], [INFO], померла [INFO] в м. Луганськ (а. с. 7). Крім того, заявником надано копію свідоцтва про поховання, з якого вбачається, що [PERSON] похована на цвинтарі м. Луганськ (а. с. 9). Зі змісту відмови [PERSON] у проведенні державної реєстрації смерті від 14.08.2018 року №1490-15.23-04.05 вбачається, що Зміївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області Міністерства юстиції України відмовлено у державній реєстрації смерті [PERSON], яка померла [INFO] року у м. Луганськ, оскільки заявником для підтвердження факту смерті [PERSON] пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а. с. 12). Таким чином, заявником [PERSON] доведено, що він є громадянином України, має зареєстроване постійне місце проживання на території України (а. с. 10); його мати [PERSON], [INFO], також була громадянкою України, але померла [INFO] року на території, яку визнано тимчасово окупованою територією; факт смерті та обставини поховання [PERSON] підтверджується відомостями документів, які не є дійсним в Україні; вказані обставини унеможливлюють отримання сином померлої свідоцтва про смерть матері в органах державної реєстрації актів цивільного стану України. За таких обставин, з метою захисту прав та законних інтересів громадянина України [PERSON] належить задовольнити подану ним заяву та встановити факт смерті його матері [PERSON], що заявникові необхідно для реєстрації смерті [PERSON] в органах реєстрації актів цивільного стану України та подальшої реалізації права на спадщину. На підставі викладеного,

Outcome: approved