Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

26 січня 2017 року позивач [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні допоміжним приміщенням, свої вимоги мотивує наступним. Вона та її син (третя особа по справі) [PERSON] є власниками квартири за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира розташована на другому поверсі двоповерхового будинку. Відповідно до технічного паспорту на прибудинкову територію будинку № 17 по вул. Богуна в м. Суми та викопіровки з плану кварталу, на прибудинковій території вказаного житлового будинку розташований цегляний сарай за літ. «Б», що призначений для побутового обслуговування та забезпечення потреб мешканців цього будинку. Вказаний сарай складається з трьох приміщень. Кожне з трьох приміщень в свою чергу складається з чотирьох окремих підвальних приміщень, кожним з яких користується окрема сімя, відповідно до порядку фактичного користування допоміжним приміщенням, який склався між власниками квартир будинку № 17 по вул. Богуна. В той же час, сімя відповідачів, які не мають у власності квартири в будинку по вул. Богуна, 17 в м. Суми, самовільно зайняли допоміжне приміщення загального користування в сараї під літ. «Б», яке за домовленістю між власниками житлового будинку, було виділено попереднім власникам квартири у користування ще при заселенні у даний будинок. Посилаючись на вимоги ст. 41 Конституції України, ст. 16, 386, 391 ЦК вказує, що її право власника порушене та просить суд усунути перешкоди у здійсненні нею, як співвласника допоміжного приміщення, права користування цим приміщенням загального користування у сараї за літ «Б», площею 85,3 кв. м. а саме: при вході у середні двері сараю нежитловим приміщенням, що знаходиться справа і є першим зі сторони входу, що розташований на прибудинковій території житлового будинку за адресою: м. Суми, вул. Богуна, 17, шляхом демонтажу замка на дверях цього нежитлового приміщення у сараї, а також зобовязати відповідачів звільнити вказане нежитлове приміщення від всіх речей. Також просить вирішити питання судових витрат. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] позов не визнали, просила відмовити в задоволенні. Відповідачі [PERSON] пояснила, що бабуся чоловіка позивачки -[PERSON] приблизно у 1982 році продала їм це допоміжне приміщення, оскільки сама ним не користувалась. Будь-яких письмових угод при цьому не укладалось. Відповідачі вважають, що вони законно користуються цим допоміжним приміщенням, оскільки вони його купили у квартиронаймача, яка на той час жила у квартирі позивачки, приміщення підвалу було занедбане і захаращене сміттям, відповідачі привели його у належний стан, користувались ним і протягом 30 років до них ніяких претензій ніхто не заявляв. Відповідачі вважають, що право власності позивача не розповсюджується на сарай, на нього взагалі немає ніяких документів, і цей сарай ніяким чином не прикріплений до квартир будинку № 17 по вул. Богуна. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, по час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд, вислухавши сторони, вивчивши письмові докази, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Захист порушеного права здійснюється на підставі ч. 1 ст. 15, ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, згідно яких кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 19 квітня 2016 року виконавчим комітетом Сумської міської ради, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON], частка кожного з власників складає ? (а.с.6). Вказана нерухомість зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №926110159101 (а.с.7-8). Набуте громадянами право власності на квартири державного житлового фонду та належні до них допоміжні приміщення є непорушним (стаття 41 Конституції України, забезпечується державою і захищається судом (стаття 55 Конституції України). Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, що відповідає вимогам ст. 319 ЦК України. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 1991 року, який був чинним на момент користування відповідачами спірним допоміжним приміщенням, власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку. Допоміжні приміщення (кладочки, сараї і т.ін.). передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Судом встановлено, що на прибудинковій території будинку за адресою: м. Суми, вул. Богуна,17 розташований цегляний сарай, який в технічній документації позначений під літ. «Б» площею 85,3 кв. м. В технічному паспорті на прибудинкову територію спірний сарай значиться в розділі «Допоміжні будівлі» (а.с.11-13). [PERSON] того, в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила факт того, що сарай використовувався мешканцями будинку по вул. Богуна, 17, як допоміжне приміщення надавши пояснення про те, що мешканці будинку, в тому числі [PERSON] (бабусею чоловіка позивачки) отримали ордери і ключі від квартир, в яких на той час було пічне опалення. Спірний сарай використовувався мешканцями будинку для зберігання дров та вугілля. Свідок пояснила, що загальними зборами мешканців будинку було вирішено питання користування окремими приміщеннями в сараї. Окремих приміщень в сараї 12, а квартир в будинку 8. Два сарайчики маленькі, власники двох квартир їх зайняли по два. Користувачі сарайчиків змінюються в тому випадку, коли змінюється власник квартири, і відповідно, новий власник квартири користується тим допоміжним приміщенням, яким користувався попередній власник. [PERSON] того, дані обставини підтверджуються наданими для огляду в судовому засіданні матеріалами інвентарної справи №12748 на домоволодіння № 17 по вул. Богуна, квартал №489 в місті Суми, з якої вбачається, що 15 березня 1960 року було складено Оціночний акт №1 на основну будівлю літ. «А» за адресою: м. Суми, вул. Богуна, 17 та Оціночний акт № 2 на службову будівлю внутрішньодворової споруди домоволодіння - сарай літ «Б». З даних викопіровки із плану будівельного кварталу № 489 на присадибну ділянку № 17 по вул. Богуна в м. Суми вбачається, що для обслуговування будинку та прибудинкової території зі спорудами виділено земельну ділянку загальною площею 1475 кв.м., та що сарай літ «Б» знаходиться саме на прибудинковій території будинку № 17 по вул. Богуна (а.с.14). Таким чином, судом встановлено, що спірне нежитлове приміщення (сарай) є допоміжним приміщенням двоповерхового будинку, розташованого на присадибній (прибудинковій) ділянці за адресою: м. Суми, вул. Богуна, 17 та використовується власниками квартир цього будинку відповідно до встановленого порядку користування між власниками. В своєму Рішенні № 122/2011 від 09 листопада 2011 року Конституційний Суд України визначив, що допоміжне приміщення у дво - або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. [PERSON] того, таке функціональне призначення, як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку, має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку. Допоміжні приміщення, відповідно до п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» стають об'єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об'єднання співвласників багатоквартирного будинку. Дане твердження закріплено Рішенням Конституційного Суду України № 1-2/2004 від 02 березня 2004 року. З матеріалів справи вбачається. що 23 листопада 2016 року комісія в складі: спеціаліста відділу експлуатації житлового фонду Управління ЖГ Департаменту інфраструктури Сумської міської ради, директора обслуговуючої організації ТОВ «КК «Сумитехнобудсервіс» та мешканців квартири [ADDRESS] провела обстеження приміщення сараю за адресою: м. Суми, вул. Богуна, 17 та зафіксувала факт того, нежитлове приміщення (середні двері) було зачинене, зверху на двері навішений замок (а.с.15). З висновку інспектора Сумського ВП (м. Суми) ГУНП України в Сумській області, складеного 21 вересня 2016 року, встановлено, що приміщенням в сараї по вул. Богуна, 17 в м. Суми користується сімя [PERSON], які проживають за адресою: [INFO], ніяких документів, підтверджуючих їх право користування чи право власності на дане приміщення, вони не мають (а.с.16), що також було підтверджено стороною відповідача в судовому засіданні. [PERSON] того, відповідачі ніколи не були квартирнаймачами або власниками квартир у будинку № 17 по вул. Богуна в місті Суми, до прибудинкової території якого відноситься спірне допоміжне приміщення. Посилання відповідачів, що вони за усною домовленістю купили дане допоміжне приміщення у колишнього квартиронаймача [PERSON], а також пояснення відповідачів, що така угода відбулась з дозволу обслуговуючої житлово-експлуатаційної організації нічим в суді не підтверджені, і крім того, суд звертає увагу, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Зокрема, в даному випадку відсутні будь-які письмові докази укладення угоди щодо придбання або користування допоміжним приміщенням (сараєм). Тобто судом встановлено, що відповідачі користуються спірним допоміжним приміщенням сараю, не маючи на те правових підстав. Натомість, позивач, у власності якого перебуває квартира [ADDRESS], до прибудинкової території якого відноситься допоміжне приміщення, фактично позбавлена правом користування своїм майном, що суперечить ст. 41 Конституції України. Європейський суд з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (рішення від 10 лютого 2010 року, справа стосується права спільної часткової власності мешканців багатоквартирного будинку на допоміжне приміщення будинку (горище), вказав, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як "окремі", тобто не пов'язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справі "Літгоу та інші проти Сполученого Королівства" від 8 липня 1986 року, п. 106, серія A, N 102). Вимога законності, яка випливає з Конвенції, означає вимогу дотримання відповідних положень національного закону і принципу верховенства права (див. рішення у справі "Гентрих проти Франції" від 22 вересня 1994 року, серія A, N 296-A, сс. 19 - 20, п. 42). Беручи до уваги зазначені вище висновки, суд вважає, що з моменту, коли позивач [PERSON] набула права власності на квартиру у будинку, вона відповідно отримала право на частку власності в допоміжному приміщенні. Встановленим є той факт, що не маючи доступу до приміщення сараю, позивач втратила можливість користуватися своїм майном. Отже, її позбавили її майна у значенні другого речення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що права позивача [PERSON] як співвласника допоміжного приміщення будинку № 17 сараю було порушене, і підлягає захисту, тому позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні допоміжним приміщенням (приміщенням у сараї під літ «Б») підлягають задоволенню. Тому суд вважає за необхідне зобовязати відповідачів усунути перешкоди в користуванні позивачем допоміжним приміщення в сараї під літ. «Б» шляхом демонтажу замка на дверях цього приміщення та зобовязати відповідачів звільнити вказане допоміжне приміщення від речей. [PERSON] того, відповідно до\~ст. 88 ЦПК України\~з відповідачів необхідно стягнути на\~користь\~держави судовий збір у розмірі 640,00 грн. в дольовому порядку в рівних частках, тобто по 160,00 грн. з кожного відповідача.

Outcome: approved