Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

В серпні 2017 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до Управління гуманітарної сфери виконавчого комітету Люблинецької селищної ради Ковельського району про визнання наказів незаконними та поновлення на роботі. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 30.08.1997 року по 07.08.2017 року вона працювала на посаді директора загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів смт. Люблинець Ковельського району. 30.05.2017 року їй було вручено персональне попередження щодо наступного звільнення її з посади директора, яке має відбутись не пізніше 07.08.2017 року. 07.08.2017 року на підставі наказу № 23-к від 07.08.2017 року, виданого начальником Управління гуманітарної сфери виконавчого комітету Люблинецької селищної ради [PERSON], у відповідності до п. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, позивача було звільнено із займаної посади. Правовою підставою для розірвання з нею трудового договору, який було укладено на невизначений строк, була ініціатива роботодавця з огляду на вимоги рішення Люблинецької селищної ради від 26.04.2017 року № 8-7/2017 "Про створення освітнього округу в межах Люблинецької селищної територіальної громади та опорного навчального закладу Люблинецька [PERSON] ступенів", тобто в зв'язку з реорганізацією через перетворення [PERSON] ступенів смт. Люблинець в Опорний заклад "Люблинецька [PERSON] ступенів" з приєднанням ще двох шкіл у формі філій. З наказом про звільнення позивач не погодилась з підстав його незаконності. Вважає, що її звільнення відбулось без законних на те підстав та з порушенням встановленого законодавством порядку. На обґрунтування таких тверджень позивач покликалась на те, що наказом № 7-в від 16.06.2017 року "Про надання щорічної відпустки", виданим Управлінням гуманітарної сфери виконавчого комітету Люблинецької селищної ради, їй було надано щорічну відпустку тривалістю 56 днів з 26.06.2017 року по 21.08.2017 року включно. Тобто, станом на 07.08.2017 року (день звільнення її з роботи), вона перебувала у щорічній оплачуваній відпустці, а тому звільняти її із займаної посади було заборонено в силу норм ч. 3 ст. 40 КЗпП України, відповідно до яких не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Позивач стверджує, що в даному випадку повної ліквідації установи не відбулось, а тому вважає своє звільнення незаконним. Зважаючи на викладене та покликаючись на норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, позивач просила суд: визнати незаконним наказ № 23-к від 07.08.2017 року, виданий начальником Управління гуманітарної сфери виконавчого комітету Люблинецької селищної ради, про звільнення її з посади директора [PERSON] ступенів смт. Люблинець з 07.08.2017 року; поновити її на посаді директора [PERSON] ступенів смт. Люблинець з моменту звільнення, а саме з 08.08.2017 року; рішення в частині поновлення на роботі допустити до негайного виконання; судові витрати покласти на відповідача /а.с. 1-3/. В ході судового розгляду, із заперечень представника відповідача було встановлено, що 22.08.2017 року Управлінням гуманітарної сфери виконавчого комітету Люблинецької селищної ради було видано наказ № 30-к "Про внесення змін до наказу від 07.08.2017 року № 23-к "Про звільнення [PERSON]М.", відповідно до якого внесено зміни до наказу від 07.08.2017 року № 23-к "Про звільнення [PERSON]М.", а саме п. 1 викласти в такій редакції: "1.Звільнити [PERSON] з посади директора загальноосвітньої школи І-ІІІ ступеня смт. Люблинець з 22 серпня 2017 року" /а.с. 71/. Зважаючи на такі обставини, позивач в ході подальшого розгляду справи збільшила свої позовні вимоги та, додатково до первісних вимог, просила суд визнати незаконним наказ № 30-к від 22.08.2017 року, виданий начальником Управлінням гуманітарної сфери виконавчого комітету Люблинецької селищної ради про внесення змін до наказу від 07.08.2017 року № 23-к та викладення його в новій редакції про звільнення позивача із займаної посади з 22.08.2017 року. При цьому позивач вказувала на незаконність цього наказу, оскільки видачею наказу від 07.08.2017 року про її звільнення між нею та працедавцем були припинені трудові відносини. Станом на 22.08.2017 року вона вже не перебувала у трудових відносинах із працедавцем, 22.08.2017 року до роботи за посадою, з якої була звільнена, не приступала, а тому у відповідача були відсутні будь-які правові підстави для видачі наказу від 22.08.2017 року, оскільки видача будь-яких наказів відносно громадянина, а не працівника, до компетенції відповідача не відноситься /а.с. 93-94/. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] повністю підтримали свої позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог. Просили позов задовольнити повністю. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав повністю та заперечував проти нього з тих підстав, що 26.04.2017 року Люблинецькою селищною радою Ковельського району було прийнято рішення № 8-7/2017 "Про створення освітнього округу в межах Люблинецької селищної територіальної громади та опорного навчального закладу "Люблинецька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів". Відповідно до п. 4 цього рішення передбачено реорганізувати шляхом перетворення [PERSON] ступеня смт. Люблинець у опорний навчальний заклад "Люблинецька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів Люблинецької селищної ради Волинської області". Цим же рішенням було затверджено Статут опорного навчального закладу, відповідно до якого директор цього закладу обирається на конкурсній основі та призначається Управлінням на умовах контракту. В зв'язку з цим позивачу 30.05.2017 року було видано персональне попередження про наступне її звільнення з посади директора [PERSON] ступеня смт. Люблинець на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (в зв'язку з реорганізацією школи), яке відбудеться після закінчення 2-х місячного терміну з моменту одержання цього попередження, а саме 07.08.2017 року. Одночасно із врученням попередження про звільнення, позивачу було запропоновано посаду вчителя в новоствореному навчальному закладі та взяти участь у конкурсі на зайняття посади директора опорного навчального закладу. Позивач відмовилась від запропонованої вакансії вчителя. 20.07.2017 року позивач подала усі необхідні документи для участі у конкурсі на посаду директора ОНЗ, однак вже на другому етапі проведення конкурсу позивач відмовилась брати участь у цьому конкурсі. Наказом начальника Управління від 11.08.2017 року [PERSON], як переможця конкурсу, було призначено директором ОНЗ та укладено з нею контракт на 1 рік. Позивачу неодноразово було запропоновано посаду вчителя математики в новоствореному навчальному закладі, однак позивач цю пропозицію проігнорувала. Тому 07.08.2017 року було видано наказ № 23-к про її звільнення з посади директора, а 22.08.2017 року було видано наказ № 30-к, яким було внесено зміни в попередній наказ в частині дати звільнення позивача, яка з урахуванням змін, була звільнена з посади директора з 22.08.2017 року, тобто після закінчення відпустки. Таким чином представник позивача вважає, що звільнення позивача з роботи відбулось на законних підставах, а тому підстав для скасування виданих наказів та поновлення позивача на роботі немає. Просив відмовити в задоволенні позову. Аналогічні обґрунтування викладені в письмовому запереченні проти позову, поданому до суду Управлінням гуманітарної сфери виконавчого комітету Люблинецької селищної ради /а.с. 20-30/. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи письмові докази, прийшов до висновку, що позов підлягає до повного задоволення, виходячи з наступних міркувань. За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно вимог ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивач з 08.08.1997 року працювала на посаді директора [PERSON] ступеня смт. Люблинець. Дана обставина не оспорюється сторонами та підтверджується відповідним записом в трудовій книжці позивача /а.с. 6/. Відповідно до рішення Люблинецької селищної ради № 8-7/2017 від 26.04.2017 року "Про створення освітнього округу в межах Люблинецької селищної територіальної громади та опорного навчального закладу "Люблинецька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів", було вирішено створити освітній округ в межах Люблинецької селищної територіальної громади у складі загальноосвітніх, дошкільних та позашкільних навчальних закладів (п. 1 рішення), а також реорганізувати шляхом перетворення загальноосвітню школу І-ІІІ ступеня смт. Люблинець Ковельського району Волинської області у опорний навчальний заклад "Люблинецька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів Люблинецької селищної ради Волинської області" (п. 4 рішення) /а.с. 31-33/. В зв'язку з прийняттям такого рішення, 30.05.2017 року позивачу, як директору [PERSON] ступеня смт. Люблинець, було вручено персональне попередження про звільнення з посади. Зокрема, як вбачається з цього попередження, до початку навчального року має бути проведений конкурс та укладений контракт з директором опорного навчального закладу. При цьому було попереджено позивача про її наступне звільнення з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться після закінчення 2-х місячного терміну з моменту одержання цього попередження, а саме 07.08.2017 року. Одночасно запропоновано позивачу взяти участь у конкурсі на посаду директора опорного закладу або переведення на посаду вчителя цієї школи. Отримання позивачем цього попередження підтверджується її особистим підписом /а.с. 52/. Як вбачається з наказу № 7-в, виданого 16.06.2017 року Управлінням гуманітарної сфери виконавчого комітету Люблинецької селищної ради "Про надання щорічної основної відпустки", [PERSON], директору [PERSON] ступеня смт. Люблинець, надано щорічну основну відпустку тривалістю 56 днів з 26.06.2017 року по 21.08.2017 року включно за відпрацьований період з 01.09.2016 року по 31.08.2017 року /а.с. 5/. Згідно наказу № 23-к, виданого 07.08.2017 року Управлінням гуманітарної сфери виконавчого комітету Люблинецької селищної ради "Про звільнення [PERSON]М.", позивача звільнено з посади директора загальноосвітньої школи І-ІІІ ступеня смт. Люблинець та наказано бухгалтерії провести усі необхідні розрахунки із [PERSON] /а.с. 4, 69/. Як вбачається із зазначеного наказу, підставою для звільнення позивача стало вказане вище рішення Люблинецької селищної ради № 8-7/2017 від 26.04.2017 року та персональне попередження про заплановане вивільнення [PERSON] від 30.05.2017 року. Зазначені обставини визнані сторонами, а тому не підлягають додатковому доказуванню в силу вимог ст. 61 ЦПК України. Аналіз вказаних вище наказів дає підстави для переконливого висновку, що звільнення позивача з посади відбулось під час її перебування у відпустці. Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у\~пункті 1 ст. 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за\~пунктом 5\~цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (ч. 2, ч. 4 ст. 40 КЗпП України). Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при звільненні є пряма заборона на звільнення працівника в період перебування його у відпустці, за виключенням повної ліквідації підприємства, установи, організації. В судовому засіданні представник відповідача визнав, що повної ліквідації загальноосвітньої школи І-ІІІ ступеня смт. Люблинець не відбулось, а відбулась реорганізація цієї установи, скорочення посад не було та була ліквідована сама посада директора цієї школи. Ці ж обставини (наявність реорганізації, а не ліквідації) повністю підтверджуються згаданим вище рішенням Люблинецької селищної ради № 8-7/2017 від 26.04.2017 року "Про створення освітнього округу в межах Люблинецької селищної територіальної громади та опорного навчального закладу "Люблинецька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів", в якому чітко визначено, що загальноосвітня школа І-ІІІ ступеня смт. Люблинець Ковельського району Волинської області реорганізовується шляхом перетворення у опорний навчальний заклад "Люблинецька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів Люблинецької селищної ради Волинської області". Крім цього, відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 23.08.2017 року, відомості про Опорний навчальний заклад "Люблинецька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів Люблинецької селищної ради Волинської області" були внесені до цього Реєстру лише 23.08.2017 року. При цьому зазначена виписка не містить відомостей про ліквідацію загальноосвітньої школи І-ІІІ ступеня смт. Люблинець Ковельського району Волинської області /а.с. 74/. Зважаючи на вказану виписку, суд відхиляє доводи представника відповідача про ліквідацію в даному випадку посади директора загальноосвітньої школи І-ІІІ ступеня смт. Люблинець Ковельського району Волинської області, оскільки установа на момент звільнення існувала та не могла діяти без посади керівника. Самого ж поняття "ліквідація посади" КЗпП України не містить. Доказів того, що посада директора навчального закладу була скорочена, представник відповідача не надав. Таким чином суд констатує, що на момент звільнення позивача з роботи 07.08.2017 року, загальноосвітня школа І-ІІІ ступеня смт. Люблинець Ковельського району Волинської області існувала (не була ліквідована та не була реорганізована), а звільнення позивача відбулось під час її перебування в черговій щорічній відпустці, що є прямим порушенням її законних прав, передбачених ч. 4 ст. 40 КЗпП України. В судовому засіданні представник відповідача визнав, що звільнення позивача 07.08.2017 року відбулось під час її відпустки, а тому є незаконним. Проте таке порушення було виправлено самим відповідачем шляхом винесення відповідного наказу № 30-к від 22.08.2017 року про внесення змін в наказ про звільнення позивача, зокрема щодо дати звільнення. Вказував, що внесення таких змін хоча й не передбачено законодавством, проте й не заборонено. Проте з такими доводами представника відповідача суд не погоджується, а тому відхиляє їх, виходячи з таких міркувань. Дійсно, згідно наказу № 30-к "Про внесення змін до наказу від 07.08.2017 року № 23-к "Про звільнення [PERSON]М.", виданого 22.08.2017 року Управлінням гуманітарної сфери виконавчого комітету Люблинецької селищної ради", до наказу від 07.08.2017 року № 23-к "Про звільнення [PERSON]М." було внесено зміни, а саме пункт 1 наказано викласти в такій редакції: "1. Звільнити [PERSON] з посади директора загальноосвітньої школи І-ІІІ ступеня смт. Люблинець з 22 серпня 2017 року" /а.с. 71/. Нормами чинного трудового законодавства видача такого наказу не передбачена та суперечить самій суті звільнення. Зокрема, позивач, отримавши наказ про своє звільнення 07.08.2017 року, в період з 08.08.2017 року по 22.08.2017 року, на роботу працедавцем не відкликалась, своїх посадових обов'язків не виконувала, в останній день роботи (22.08.2017 року), який вважається днем звільнення, на роботі не перебувала, оскільки обґрунтовано вважала себе звільненою з 07.08.2017 року. Будучи звільненою з 07.08.2017 року, позивач з цієї дати не вважається працівником установи, а тому цей наказ був виданий стосовно пересічної фізичної особи, а не працівника. Видача такого наказу щодо фізичної особи, а не працівника, очевидно, не входить до компетенції відповідача. В той же час, відповідач, вважаючи позивача звільненою саме з 07.08.2017 року, 10.08.2017 року провів повний розрахунок з позивачем та 11.08.2017 року перерахував розрахункові кошти на особистий рахунок позивача, що підтверджується розрахунковим листом за серпень 2017 року та копією зведеної відомості для зарахування на рахунки /а.с.120, 121/. Крім цього, як вбачається з наказу № 24-к "Про призначення [PERSON]П.", виданого відповідачем 11.08.2017 року, [PERSON] призначено на посаду директора опорного навчального закладу "Люблинецька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів" на умовах укладеного з нею контракту /а.с. 70/. Таким чином, якщо приймати до уваги твердження представника відповідача про дійсну дату звільнення позивача - 22.08.2017 року, то слід прийти до висновку, що в період з 11.08.2017 року (з дати призначення [PERSON]П.) по дату звільнення позивача (22.08.2017 року) навчальний заклад мав два директори, що суперечить нормам чинного законодавства та будь-якій логіці. Отже, зазначений наказ, законність якого також оспорюється позивачем, зважаючи на викладені висновки суду, не може вважатись законним, а тому підлягає скасуванню. Крім цього, в судовому засіданні судом було оглянуто оригінал трудової книжки позивача, яка, відповідно до акту приймання-передачі трудової книжки працівника від 06.10.2017 року та акту від 09.01.2017 року, на момент звільнення позивача знаходилась в розпорядженні опорного навчального закладу "Люблинецька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів" /а.с. 89, 90-92/. Як встановлено в судовому засіданні, останнім записом в цій трудовій книжці є запис за № 10 від 08.08.1997 року про переведення позивача на посаду директора навчального закладу. Будь-які інші записи щодо місця роботи, чи звільнення з роботи, в трудовій книжці позивача відсутні. Серед матеріалів справі є копія першої та останньої сторінки вказаної трудової книжки, яка повністю відповідає записам в оригіналі, що засвідчено судом /а.с. 6/. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що після видачі як наказу від 07.08.2017 року, так і від 22.08.2017 року, що стосуються звільнення позивача, запис в трудову книжку про звільнення позивача не вносився, що є грубим порушенням "Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, та, в свою чергу, дає підстави для висновку про порушення порядку звільнення позивача з роботи. Решта доводів відповідача та його представника в судовому засіданні щодо законності звільнення позивача з роботи не спростовують зазначених висновків суду, а тому суд визнає їх безпідставними та відхиляє їх. Будь-яких доказів, які б спростовували такі висновки суду, відповідачем не надано. З огляду на викладене вище, суд прийшов до переконливого висновку, що відповідачем передчасно та безпідставно, без будь-яких для того законних підстав, винесено наказ про звільнення позивача з постійного місця роботи під час її відпустки, а тому суд визнає порушеними права позивача, що тягне за собою їх відновлення судом шляхом скасування оскаржуваних наказів та поновлення позивача саме на попередньому місці роботи. Аналогічні розяснення містить п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів". За правилами ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як вбачається з довідки про доходи (для розрахунку середньоденної заробітної плати) № 311/05/02-17, виданої 09.10.2017 року Управлінням гуманітарної сфери виконавчого комітету Люблинецької селищної ради, середньоденна заробітна плата [PERSON] на посаді директора [PERSON] ст. смт. Люблинець становить 450,73 грн. Оскільки позивач до 21.08.2017 року включно перебувала у черговій щорічній відпустці, то вимушений прогул слід рахувати з 22.08.2017 року по день постановлення рішення 13.10.2017 року, що становить 37 робочих днів. Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 16677,01 грн. (37х450,73 грн.), а тому цю суму слід стягнути з відповідача в користь позивача. Крім цього суд, в силу вимог ч. 2 ст. 88 ЦПК України, стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 4800 грн. (три позовні вимоги по 1600 грн. кожна).

Outcome: approved