Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 15 серпня 2018 року відповідач взяв у неї в борг грошові кошти в розмірі 1100,00 (одна тисяча сто) доларів США, в еквіваленті за курсом НБУ 29711, 00 (двадцять дев`ять тисяч сімсот одинадцять) гривень, про що власноручно написав розписку. Борг зобов`язувався повернути до 05 вересня 2018 року, отже, 06 вересня 2018 року сплинув строк виконання зобов`язання, яке відповідач не виконав. Посилаючись на викладене та зазначаючи, що на час звернення до суду, відповідач свої зобов`язання належним чином за договором позики не виконав, у зв`язку з чим, просила, стягнути з відповідача 29711 (двадцять дев`ять тисяч сімсот одинадцять) гривень - заборгованості за договором позики, 13000,00 (тринадцять тисяч) гривень - витрати на правову допомогу та 840 (вісімсот сорок) гривень - витрати на судовий збір. Ухвалою суду від 27 липня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 13 жовтня 2020 року закрито підготовче засідання, призначено справу до розгляду по суті. Позивач та представник позивача - адвокат Огійчук О.Г. в судове засідання не з`явились, представником позивача 01 грудня 2020 року до суду подана заява про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, у заяві зазначив, що позовні вимоги повністю підтримують, позов просять задовольнити, не заперечують проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач в судове засідання не з`явився. Судом вживалися заходи щодо належного повідомлення Відповідача про дату, час та місце розгляду справи. Відзив на позов не подав. Відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо адреси сторони судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідачу надсилалися судові повістки на адресу його місця реєстрації у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь - якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вимоги статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно - правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може грунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, від 10 лютого 2010 року, п. 58). Судом встановлено, що 15 серпня 2018 року позивачем було передано у власність відповідача грошові кошти в розмірі 1100,00 (одна тисяча сто) доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ на день підписання договору позики (розписки) 29711,00 (двадцять дев`ять тисяч сімсот одинадцять) гривень. Відповідно до договору позики (розписки) від 15 серпня 2018 року, строк повернення позики наступив 05 вересня 2018 року. Однак, відповідач, свої зобов`язання щодо повернення позики у встановлені строки не виконав, заходи досудового врегулювання спору результатів з повернення боргу не дали, тому позивач звернулася до суду за захистом свого права. Станом на 17 червня 2020 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 1100,00 (одна тисяча сто) доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ на день підписання договору позики (розписки) 29711,00 (двадцять дев`ять тисяч сімсот одинадцять) гривень, яку позивач просить стягнти з відповідача. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Положеннями ст. 1046 ЦК України визначено, щоза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернти позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним з моменту здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України, договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки суди повинні виявляи справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою ст. 1049 ЦК України, встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг суми із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі №6-1967цс15. З наявного в матеріалах справи договору позики від 15 серпня 2018 року вбачається, що відповідач зобов`язався повернути борг позивачу у чітко встановлоений строк. Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема передбачено, що прийнявши виканання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі зобов`язання. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це y розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року, справа №6-24ц12. На підтвердження неповерненого відповідачем боргу за позикою, позивачем надано розписку від 15 серпня 2018 року. Ці обставини свідчать про невиконання відповідачем боргового зобов`язання перед позивачем. Встановивши наявність договору позики (розписки), що укладений між позивачем та відповідачем про отримання у борг у позивача коштів, факт не повернення цих коштів у визначений в договорі строк, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 1100,00 (одна тисяча сто) доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ на день підписання договору позики (розписки) 29711,00 (двадцять дев`ять тисяч сімсот одинадцять) гривень. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 13000,00 (тринадцять тисяч) гривень, суд приходить до наступного висновку. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання - передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц. Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за дійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фінансовий розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо, визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановлені розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клаєнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумний та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконання адвокатом робіт (надання послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26 лютого 2015 року, п.п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інші проти України" від 10 грудня 2009 року, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30 березня 2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обгрунтованим. Так, у визначені розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно - правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Положеннями ст. 141 ЦПК України передбачено порядок розподілу судових витрат між сторонами в залежності від результату розгляду справи по суті. З урахуванням фактичних обставин справи, виходячи із принципу розумності і справедливості, та приймаючи до уваги, що судом прийнято рішення про задоволення позовних вимог, беручи до уваги предмет позову, розумність вартості правничої допомоги, виходячи з конкретних обставин справи, а також враховуючи складність справи та виконаних адвокатом робіт і послуг, що стосуються підготовки позову та розгляду справи в суді, час, витрачений адвокатом на надання послуг та обсяг таких послуг, а також значення справи для позивача, та ті обставини, що позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу та було надано докази понесення таких витрат, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення з відповідача компенсації витрат на правову допомогу підлягають задоволенню. Крім того, положеннями статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається у разі задоволення позову на відповідача. На підставі викладеного, та

Outcome: approved