Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

Позивач звернулась до суду із указаним позовом в якому просила визнати зобов'язання по погашенню боргу в розмірі 208 000 гривень, яке виникло згідно розписок від 20.11.2008 та від 02.12.2008 року об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділити між сторонами зобов'язання по погашенню вищевказаного боргу в сумі 208 000 гривень та стягнути із відповідача на свою користь 104 000 гривень та понесені судові витрати. Вимоги позову мотивовані тим, що під час перебування сторін у шлюбі позивач позичила в інтересах сім'ї у своєї матері 208 000 грн. на купівлю автобуса А-09202 «Богдан», який використовувався для отримання сімейного доходу. Після розлучення позивач продала автобус за 133 000 грн. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 17.04.2013 року за [PERSON] визнано право власності на 1/2 автобуса марки "Богдан А 09202", 2008 року випуску, д.р.н. [NUMBER], та стягнуто із позивача на користь відповідача компенсацію вартості 1/2 частки у спільній сумісній власності (автобус), що складає 71 407 грн. Окрім цього рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 20.12.2012 року із [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] заборгованість по розписках в сумі 75 000 грн. Позивач зазначає, оскільки транспортний засіб, що використовувався в інтересах сім'ї, був визнаний спільним майном подружжя, а з позивача стягнута грошова компенсація 1/2 вартості автобуса, то і боргові зобов'язання подружжя підлягають розподілу у зв'язку із чим просила задовольнити позовні вимоги. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві й уточнених заявах та просили їх задовольнити. Відповідач разом із своїм представником заперечували проти позовних вимог, просили відмовити в їх задоволенні, надали відповідні письмові заперечення. В обґрунтування своєї позиції вказали, що автобус марки "Богдан А 09202" був придбаний за спільні кошти подружжя і це встановлено рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 17.04.2013 року, про існування зазначених вище розписок від 20.11.2008 та від 02.12.2008 року відповідачу нічого не було відомо та зі змісту розписок, а також рішень Житомирського районного суду Житомирської області від 17.04.2013 року та від 20.12.2012 року не вбачається жодного посилання на те, що гроші в сумі 208 000 грн. були позичені [PERSON] на потреби сім'ї, зокрема на придбання автомобіля. Допитана в якості свідка [PERSON] дала показання, що давала на придбання автобуса 208 000 грн., при цьому відповідач був свідком передачі грошових коштів. Із цієї суми їй було повернуто 133 000 грн. Пояснила, що автобус марки "Богдан А 09202" використовувався відповідачем для перевезення пасажирів на міських маршрутах №№ 2, 40 та 126. Свідок [PERSON] пояснив суду, що сторони планували зайнятись бізнесом і купити маршрутне таксі. При цьому додав, що відповідач на купівлю автобуса не надав жодної копійки. Суд, заслухавши пояснення позивача, представників сторін, допитавши свідків, оглянувши матеріали справи, дослідивши й оцінивши докази, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи із наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі із 18.07.2008 року по 11.10.2010 року (а.с. 5). Під час перебування у зареєстрованому шлюбі [PERSON] позичила у своєї матері - [PERSON] 208 000 грн. для придбання у власність автобуса марки "Богдан А 09202" та його реєстрації в органах ДАІ. На виконання зобов'язань щодо повернення даних коштів позивачем були складені розписки від 20 листопада 2008 року та від 02.12.2008 року зі змісту яких вбачається, що кошти призначались для купівлі автобуса та витратами, пов'язаними із його реєстрацією (а.с. 73, 74). Із копії договору купівлі-продажу №03/12/08 від 03.12.2008 року випливає, що [PERSON] придбала у приватного підприємства «Бус-центр», автобус А-09202 «Богдан» Е2 за 198 000 грн. з урахуванням ПДВ (а.с. 6-7). Копіями довідки-рахунку серії ДПІ №658783 та облікової картки приватного АМТ підтверджується факт продажу 01 вересня 2012 року зазначеного вище автобуса [PERSON] за 133 094 грн. (а.с. 8). Згідно рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 20.12.2012 року із позивача на користь [PERSON] було стягнуто борг в сумі 75 000 гри. в якості заборгованості за позикою згідно розписок від 20.11.2008 року та 02.12.2008 року. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 17.04.2013 року визнано за [PERSON] право власності на 1/2 колісного транспортного засобу - автобуса марки "Богдан А 09202", 2008 року випуску, д.р.н. [NUMBER], та стягнуто із позивача на користь [PERSON] компенсацію вартості 1/2 частки у спільній сумісній власності, що складає 71 407 грн. В цій частині рішення набрало законної сили. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. В той же час чинне законодавство не передбачає визначення «цінного майна», а ст. 208 ЦК України лише зазначає, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі. Статтею 70 СК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (частина 4 статті 65 СК України). За таких обставин суд відмовляє в частині позовних вимог щодо визнання зобов'язань по погашенню боргу в розмірі 208 000 гривень, яке виникло згідно розписок від 20.11.2008 року і від 02.12.2008 року - об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та поділу між сторонами даних зобов'язань по погашенню боргу в сумі 208 000 гривень, визначивши обов'язок сплати вказаного боргу по 1/2 його частини за кожним, оскільки дані вимоги не відповідають нормам закону. Положення ч.4 ст.65 СК України не передбачають можливість поділу боргових зобов'язань, оскільки їх поділ не є належним способом захисту. Даний закон фактично передбачає врахування таких зобов'язань при поділі майна, тобто враховується розмір сплачених коштів кожним із подружжя на погашення боргових зобов'язань. Судом встановлено та сторонами не заперечується той факт, що [PERSON] на момент розгляду справи жодного платежу на повернення боргу за позикою в сумі 208 000 грн. не здійснив. В той же час позивачем було сплачено в рахунок заборгованості за розписками про отримання грошей на користь своєї матері 133 000 грн., що підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] Окрім цього 75 000 грн. боргу позивач зобов'язана сплатити [PERSON] на виконання рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 20.12.2012 року. На момент розгляду даної справи вищевказане рішення набрало законної сили. Враховуючи те, що при поділі майна подружжя судом враховується розмір сплачених коштів кожним із подружжя на погашення боргових зобов'язань, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 104 000 грн., який виник згідно розписок на одержання [PERSON] грошей від 20.11.2008 та від 02.12.2008 року. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно із положеннями ст. 88 ЦПК України, суд задовольняючи позов частково, присуджує позивачеві судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial