Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

У жовтні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову зазначала, що з 11 травня 1996 року вона перебувала у шлюбі із [PERSON], від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO]. Одруження з відповідачем виявилося невдалим, 10 червня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану зареєстровано розірвання шлюбу між сторонами, після чого їхній син [PERSON] проживає з матір'ю за адресою: [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу [PERSON] протягом більше 8 років проживає окремо від них, участі у вихованні та розвитку дитини він не приймає, про здоров'я сина, який є дитиною-інвалідом, часто хворіє та потребує посиленого медичного догляду, його фізичний і духовний розвиток не піклується, будь-якої участі в лікуванні та оздоровленні дитини не приймає, крім аліментів, додаткових коштів на лікування сина не надає, навчанням дитини в школі та його позашкільними інтересами не цікавиться, про створення належних житлово-побутових умов життя сина не піклується, протягом декількох років із ним не спілкується, що свідчить про неналежне виконання відповідачем батьківських обов'язків та згідно із ст. 164 СК України є підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його неповнолітнього сина [PERSON]. Останній повністю підтверджує викладені обставини та просить позбавити батьківських прав свого біологічного батька, тому суд при ухваленні рішення повинен врахувати думку дитини. Із наданим Органом опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації Київської області висновком від 20 липня 2017 року щодо недоцільності позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON] вона категорично не згодна, оскільки розгляд даного питання за її заявою проведено односторонньо та поверхнево, без з'ясування всіх обставин справи, цей висновок обґрунтований лише тим, що відповідач сплачує за рішенням суду аліменти на сина в розмірі 3350 грн., інші факти та обставини ухилення [PERSON] від виконання ним своїх батьківських обов'язків органом опіки та піклування до уваги не прийнято, думка дитини з цього питання не врахована, даний висновок суперечить інтересам неповнолітнього сина. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеному, просила суд задовольнити позовні вимоги, оскільки відповідач [PERSON] від виконання своїх батьківських обов'язків ухиляється, протягом п'яти років до дитини він не з'являється, здоров'ям сина не цікавиться, крім сплати аліментів за рішенням суду, іншої участі у вихованні сина [PERSON] він не приймає. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що позов є безпідставним і необґрунтованим, викладені у позовній заяві обставини не відповідають дійним обставинам справи. Починаючи з 2009 року позивач [PERSON] постійно чинить йому перешкоди в спілкуванні із сином, якого він любить та цінує, постійно приймає активну участь в утриманні дитини, від своїх батьківських обов'язків відносно сина ніколи не ухилявся, заборгованість по сплаті аліментів на сина відсутня. Не дивлячись на перепони, які йому чинить позивач у вільному спілкуванні із сином, він намагається виконувати свої батьківські обов'язки та спілкуватися з дитиною. За місцем роботи він характеризується позитивно, веде здоровий образ життя. Просив суд у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації Київської області Хромець С.М. у суді позов не підтримала, оскільки достатніх підстав для позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно його сина [PERSON], [INFO], не встановлено, зі слів відповідача мати дитини - позивач [PERSON] чинить батькові перешкоди у спілкуванні із сином. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Суд встановив, що з 11 травня 1996 року сторони: позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] перебували у шлюбі. [INFO] року у них народився син [PERSON], про що 25 березня 2003 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Броварського міського управління юстиції Київської області в Книзі записів актів громадянського стану про народження було зроблено актовий запис № 166, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] та свідоцтвом про народження [NUMBER]. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2009 року шлюб між сторонами розірвано. Із свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого 07 липня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області позивачу [PERSON], видно, що 10 червня 2009 року в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 216 про розірвання шлюбу між відповідачем [PERSON] і позивачем [PERSON] Судом встановлено, що із січня 2009 року сторони у справі проживають окремо, позивач [PERSON] разом із неповнолітнім сином [PERSON] проживають у житловому будинку за адресою: [ADDRESS], який на праві спільної часткової власності належить сторонам: 11/20 - позивачу [PERSON] і 9/20 - відповідачу [PERSON], що підтверджується актом про встановлення факту відсутності відповідача в місці його постійного проживання та реєстрації від 22 травня 2009 року, довідками № 1099 від 03 жовтня 2012 року та № 318 від 29 березня 2017 року, виданими Пухівською сільською радою Броварського району Київської області. Згідно із посвідченням серії [NUMBER] від 18 червня 2009 року син сторін [PERSON] є інвалідом з дитинства. Відповідно до заочного рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 грудня 2012 року з відповідача [PERSON] із 26 жовтня 2012 року на користь позивача [PERSON] стягуються аліменти на сина [PERSON], [INFO], у розмірі ј частки його заробітку (доходу). Із характеристики [PERSON], учня 7 класу, вбачається, що він навчається в Пухівській загальноосвітній школі I-III ступенів Броварського району Київської області за індивідуальною програмою з урахуванням вад зору. Хлопець часто хворіє, проте має достатній рівень знань, здібність до вивчення гуманітарних предметів (історії, літератури). Має рівні стосунки з однокласниками, однак контакт знаходить лише з тими учнями, які йому подобаються. Виховується в сім'ї, де батьки розлучені. Його мати [PERSON] приділяє належну увагу вихованню дитини, постійно цікавиться життям сина, відвідує батьківські збори, допомагає синові в навчанні. [PERSON] має належні умови для проживання та навчання. Дитина охоплена позаурочною роботою, займається в історичному гуртку, відвідує спортивні секції. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] вказувала на те, що з 2009 року, тобто більше 8 років, відповідач [PERSON] проживає окремо від сина [PERSON], своїх батьківських обов'язків щодо виховання та розвитку дитини не виконує, у матеріальному утриманні сина належної участі він не приймає, додаткових коштів на лікування сина не надає, аліменти на дитину сплачує за рішенням суду в примусовому порядку. Крім сплати аліментів, відповідача із сином нічого не пов'язує, у поданих до органу опіки та піклування заявах син [PERSON] просить позбавити батьківських прав його біологічного батька [PERSON], так як батьківської турботи від відповідача він не відчуває. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Одними із основних засад (принципів) цивільного судочинства є: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін. У ч. 3 ст. 51 Конституції України закріплено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року № 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно із ч. ч. 1 - 4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. У ч. ч. 1, 4 ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав встановлені у ч. 1 ст. 164 СК України. За змістом положень п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, тобто виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до абз. 2 п. 16 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно із висновком Пленуму Верховного Суду України, викладеним ним в абз. 2 ст. 18 вказаної постанови, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Виходячи з наведеного вище, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України), допускається виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов'язками та лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо. У ст. 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Із висновку Органу опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації Київської області від 20 липня 2017 року № 1072/01-12 вбачається, що зі слів [PERSON] колишній її чоловік [PERSON] життям сина [PERSON], [INFO], не цікавиться, участі у його вихованні та утриманні не приймає. У своїй заяві неповнолітній син [PERSON] просить позбавити батьківських прав свого батька [PERSON], мотивуючи тим, що з 2012 року він батька не бачив і не відчував його турботи. Відповідач [PERSON] у своєму запереченні на заяву [PERSON] про надання висновку щодо доцільності позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] вказував, що він постійно приймає активну участь в утриманні дитини, щомісячно сплачує аліменти на сина в розмірі 3550 грн. На засіданні комісії [PERSON] зазначив, що [PERSON] усіляко перешкоджає йому вільно спілкуватися із сином та налаштовує його проти батька протягом останніх років. Враховуючи наведені обставини, Орган опіки та піклування не вважає доцільним позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. У ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, показаннями свідків. Свідок сторони позивача [PERSON] у суді показала, що до 2012 року вона працювала начальником Служби у справах дітей Броварської районної державної адміністрації Київської області, знайома зі сторонами з 2009 року. Орган опіки та піклування встановлював графік конкретних днів побачень батька [PERSON] із сином [PERSON], оскільки з цього приводу між батьками існували суперечки. Згодом батько звернувся до органу опіки та піклування і повідомив, що він не може бачитися зі своїм сином, оскільки позивач чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. Вона виїжджала за місцем проживання дитини в село Пухівку Броварського району Київської області, батько намагався спілкуватися із сином, проте [PERSON] цього не бажав. У 2010 році Орган опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації Київської області також надав висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських право відносно сина [PERSON] Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які допитувалися в суді за заявою позивача, у судовому засіданні показали, що з відповідачем [PERSON] вони не знайомі, їм відомо, що вихованням неповнолітнього сина сторін [PERSON] займається лише його мати [PERSON], про батька син [PERSON] розмовляти не хоче та з приводу даного питання нервує. Дитина про батька говорити не бажає, оскільки для нього існує лише мати. Крім сплати за рішенням суду аліментів, відповідач іншої участі в житті сина не приймає. Свідок сторони відповідача [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона навчала сина сторін [PERSON] у молодших класах, з батьком якого [PERSON] познайомилася у 2009 році, останній приїжджав у школу цікавився навчанням сина, допомагав школі організовувати новорічний ранок у 2 класі, де навчався його син, передав через неї [PERSON] подарунки. Мати дитини позивач [PERSON] сварилася з нею з приводу зустрічей батька із сином. Свідок [PERSON], батько позивача, у судовому засіданні показав, що відповідач [PERSON] весь час цікавиться життям і здоров'ям сина, проте його (свідка) дочка [PERSON] перешкоджає відповідачу як батькові у спілкуванні із сином, а також йому (дідові) та бабі у спілкуванні з онуком, говорячи про те, що у [PERSON] діда і баби немає. Позивач [PERSON] зі своїми батьками теж спілкується дуже рідко. Свідок [PERSON], хресний батько неповнолітнього [PERSON], у судовому засіданні показав, що позивач [PERSON] перешкоджає відповідачу [PERSON], батькові дитини, спілкуватися із сином [PERSON], уже 5 років він із позивачем не спілкується, коли він приїздив до хресного на день народження [PERSON] до дитини його не допустила. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Неповнолітній син сторін [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що навчається він у школі у 8 класі, проживає він лише з матір'ю [PERSON], з 2012 року із батьком [PERSON] не спілкується, оскільки відповідач приходить лише, щоб подратувати матір, тому він не бажає, щоб він був його батьком, хоча аліменти платить, у якому розмірі йому невідомо. До школи батько приходив дуже рідко, останній раз він був у школі два місяці тому, йому відомо, що батько працює водієм. Якби батько [PERSON] платив більше аліментів та приїздив до нього частіше, то можливо б він спілкувався з батьком. Однак на даний час з ним спілкуватися він не бажає. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-VI визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" наголошував на тому, що питання сімейних відносин та позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав може свідчити про його інтерес до дитини (п. п. 57, 58). Із характеристики відповідача [PERSON] вбачається, що він працює водієм Служби з питань оборони при Посольстві Франції, до посадових обов'язків ставиться відповідально, демонструє високі професійні та людські якості. Його робота має роз'їзний характер, що потребує зібраності та уваги. Завжди намагається зберігати рівновагу, витримку та позитивне ставлення до виконуваної роботи. Веде здоровий спосіб життя, не палить, алкогольних напоїв не вживає. Має високий культурний рівень та широкий світогляд. Із довідок від 23 червня 2017 року та від 24 січня 2018 року, виданих бухгалтером Посольства Франції в Україні, видно, що із заробітної плати [PERSON] відраховуються аліменти на дитину на користь [PERSON] за виконавчим листом. Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" від 07 грудня 2017 року № 2246-VIII прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років становить у 2018 році: з 1 січня - 1860 грн., з 1 липня - 1944 грн. з 1 грудня - 2027 грн. Судом встановлено та сторонами не заперечувався той факт, що заборгованості по сплаті аліментів на неповнолітнього сина [PERSON] відповідач [PERSON] не має, сплачує на даний час аліменти на дитину в розмірі 4200 грн., щомісячно. Згідно із п. 1 ст. 3 , п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи обставини справи, наявність між сторонами неприязних стосунків, той факт, що позивач чинить відповідачу перешкоди у спілкуванні з дитиною, суд дійшов висновку про відсутність достатніх правових підстав для застосування до [PERSON] крайнього заходу впливу - позбавлення його батьківських прав стосовно його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], позивачем не доведено та судом не встановлено наявності такого обов'язкового елементу як винності відповідача в умисному ухиленні батька від виконання його батьківських обов'язків та свідомого нехтування ним своїми обов'язками, тому позов задоволенню не підлягає. Щодо думки неповнолітнього [PERSON] щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно нього, суд вважає, що думка дитини базується на переконаннях матері [PERSON], тому суд її до уваги не приймає, з огляду на наявність неприязних стосунків між сторонами. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed