Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

30 жовтня 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до комунального підприємства "Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" Павлоградської міської ради, в якому згідно уточнень від 14 листопада 2018 року, просить визнати заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення в розмірі 2056,76 грн. безпідставною та такою, що підлягає скасуванню. Позов обґрунтовано тим, що між позивачем та відповідачем укладено договір про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення від 08.01.2008 року. Згідно довідки «Єдиного вікна» станом на 01.11.2018 року заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення складає 2131,05 грн., з якої незаконно нараховано - 2056,76 грн. Перша частина заборгованості становить 644,60 грн., яка нарахована позивачу ще станом на 01.01.2007 року та на яку відповідач вже втратив право вимоги у зв?язку зі спливом строку позовної давності. Наступна частина заборгованості становить 277,24 грн., яка була нарахована позивачу за зрив пломби у відповідності до п.3.3., п.5.18. «Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України», затверджених Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 № 190. На думку позивача, відповідач безпідставно кваліфікував зрив пломби за п.3.3. вищезазначених правил, оскільки даний нормативний акт стосується виключно юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Позивачем не було пошкоджено цілісність пломби, а також не було втручання в роботу лічильника води. Відповідач не провів обстеження на місці цілісності пломби і стану лічильника, акт обстеження відсутній. Фактично не було ні зриву пломби, ні втручання в роботу лічильника. Це підтверджується актом державної повірки ТОВ «Континент-сервіс» від 23.05.2011 року. Третя частина необґрунтованої заборгованості складає 1134,92 грн. Ця заборгованість виникла внаслідок нарахування відповідачем платежів з 01.06.2015 р. по 01.06.2016 р. Протягом 12 місяців відповідач нарахував позивачу плату за послуги водопостачання та водовідведення по нормі питного водоспоживання на 1 особу в місяць, що складає 7,7 м.куб. Нарахування проводилось за несвоєчасну повірку позивачем лічильника води, але позивач оплачувала послуги відповідача по показниках лічильника в строки, передбачені договором. Різниця між нарахуванням і виплатою склала дану суму заборгованості - 1134,92 грн. Однак, у відповідності до п.4 ст. 17 Закону України «Про метрологію і метрологічну діяльність» відповідальність за своєчасність періодичної повірки лічильників води має нести відповідач. Відповідно до абз. 2 п. 10 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 р. № 630, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається. Також договором не передбачена відповідальність позивача за інтервали періодичної повірки лічильників води. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, надала суду пояснення, які відповідають змісту позовних вимог. У судовому засіданні позивач визнала наявність заборгованості у сумі 681,69 грн станом на 01.01.2008. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Згідно відзиву на позов від 13.12.2018 року представник відповідача зазначив, що 08.01.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення. В п.6.5 вказаного договору зазначено, що на момент укладення договору сума заборгованості складає - 600 грн. 08.01.2008 року за адресою позивача був встановлений та опломбований лічильник води. «Правила користування системами централізованого водопостачання та водовідведення в населених пунктах України», затверджені наказом Мінжитлокомунгоспу № 190 від 27.06.2008 року визначають порядок користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення населених пунктів України. В п.1.2. зазначених правил відсутнє визначення терміну «споживач», але вказано, що інші терміни вживаються в Законі України «Про житлово-комунальні послуги», в якому вказано, що «споживач» - це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. З 01.06.2015 року по 09.06.2016 року лічильник води був знятий з обліку як такий, що не пройшов повірку. В статті 28 Закону України "Про метрологію та метрологічну діяльність" визначено, що порядок подання фізичними особами - власниками засобів вимірювальної техніки на періодичну повірку та оплати за таку послугу встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 24 Постанови КМУ № 869 від 11.06.2011 року «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення» до складу витрат із збуту послуг з централізованого водопостачання та водовідведення включаються витрати на періодичну повірку, опломбування, обслуговування та ремонт (включаючи демонтаж, транспортування і монтаж) засобів обліку води, які є власністю ліцензіата. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю з огляду на наступне. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договір про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення від 08 січня 2008 року за умовами якого [PERSON] є споживачем послуг комунального підприємства «Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» (а.с.23). Згідно п. 6.5 Договору, на момент укладення договору сума заборгованості споживача за послуги на 01.01.2008 водопостачання та водовідведення складає 600 грн. Проте, у судовому засіданні позивач визнала, що станом на 01.01.2008 року реальна заборгованість склала 681,69 грн, що відповідає наданій виписці з рахунку споживача та також визнано відповідачем. Посилання позивачем на те, що укладений нею договір не відповідає типовому та те, що останній слід визнати недійсним, суд не приймає, оскільки позивачем не доведено його недійсності, а договір укладений сторонами за їх вільним волевиявленням та його умови не суперечать законодавству. У судовому засіданні позивачем було подано суду доповнення до позовної заяви, в якому позивач доповнила свої позовні вимоги і вимагала визнати зазначений вище договір недійсним. Проте, ухвалою суду від 30.01.2019 доповнення до позовної заяви були повернуті позивачу в силу приписів ст. 49 ЦПК України. Крім того, раніше позивач вже зверталася до суду з аналогічним позовом про визнання дій відповідача неправомірними та зобов'язання зробити перерахунок. Факт наявності заборгованості на момент укладення договору та факт складання акту про "зрив пломби" вже були підставою розгляду справи №185/10015/14-ц по якій ухвалено рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.01.2015, яке набрало законної сили та яким було відмовлено у задоволенні вимог позивача. В межах розгляду зазначеної справи також було розглянуто і питання правомірності нарахування боргу у сумі 277,24 грн за "зрив пломби". В силу приписів статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до приписів ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Водночас, суд критично ставиться до тверджень позивача про те, що відповідач втратив право вимагати заборгованість в сумі 644,60 грн. у зв'язку зі спливом строку позовної давності, оскільки відповідач в межах даної цивільної справи не звертався до позивача з вимогою щодо стягнення заборгованості за спожиті послуги. Отже, посилання поизвача на пропуск відповідачем строку позовної давності не може бути підставою для скасування заборгованості за межами такого строку, але, ймовірно, може бути підставою для відмови у стягненні такої заборгованості у разі звернення з такими вимогами відповідача до суду. Відповідно до п. 1.2. «Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України», затверджених Наказом Мінжитлокомунгоспу 27.06.2008 № 190, інші терміни вживаються у значенні, наведеному у Законі України "Про житлово-комунальні послуги". Так, згідно п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об'єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Таким чином, доводи відповідача про те, що дія положень «Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України», затверджених Наказом Мінжитлокомунгоспу 27.06.2008 № 190 розповсюджується лише на юридичних та фізичних осіб-підприємців є невірними. Актом повірки від 23.05.2011 року не встановлювалась цілісність пломби (а.с.27). Також цим документом не підтверджено вірність роботи лічильника за період після закінчення строку його повірки. Згідно п.п.2.3,2.4 Договору, усі водолічильники, в обумовлені паспортом терміни (але не менше 1 раз на 3 роки) підлягають повірці, з встановленням пломби з повірочним тавром. Забороняється штучно впливати на роботу водолічильника. Якщо такі дії мали місце, то кількість спожитої води визначається у такому порядку: за пропускною здатністю труби вводу при швидкості руху в ній 2 м/сек. та дією її повним перерізом протягом 24 годин за добу. Частиною 4 статті 8 Закону України « Про метрологію та метрологічну діяльність» встановлено, що засоби вимірювальної техніки, на які поширюється державний метрологічний нагляд, дозволяється застосовувати, випускати з виробництва, ремонту та у продаж і видавати напрокат лише за умови, якщо вони пройшли повірку або державну метрологічну атестацію. Статтею 28 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» встановлено, що засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, випускаються з серійного виробництва, ремонту та у продаж, видаються напрокат, на які поширюється державний метрологічний нагляд, підлягають повірці. Засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці через міжповірочні інтервали, порядок встановлення яких визначається нормативно-правовим актом ЦОВМ. Підприємства, організації та фізичні особи зобов'язані своєчасно (з урахуванням установлених міжповірочних інтервалів) подавати засоби вимірювальної техніки на повірку. Пунктом 5.23. «Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України» встановлено, що розрахунки за використану воду згідно з показами засобів обліку здійснюються з моменту опломбування їх з'єднувальних частин до вузла обліку представником виробника. Пунктом 21 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 р. № 630 встановлено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства. Вищевикладене приводить суд до висновку про те, що позивач не має права на розрахунок за спожиту воду на підставі показань лічильника, який не було повірено у встановлений законом спосіб. Позивачем не надано суду доказів того, що лічильник вірно лічив кількість води за час після закінчення строку повірки та до його зняття. Посилання позивача на наявність акту повірки від 23.03.2011 може свідчити лише про те, що після обслуговування лічильника ТОВ "Континент-Сервіс", лічильник можна вважати повіреним. Рішення суду не може грунтуватися на припущенні того факту, що за період після закінчення строку повірки та до зняття лічильника на повірку він працював вірно, тому суд вважає, що позивачем не надано суду доказів правильності роботи лічильника. Отже, підстав для нарахування за показниками лічильника за цей період у відповідача не було і він вірно проводив нарахування за цей період згідно із встановленими тарифами на підставі наявних у нього відомостей. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач не надала суду доказів правильності своїх розрахунків та не довела у встановленому законом порядку невірність нарахування відповідачем сум за надані послуги. Викладене приводить суд до висновку про те, що нарахування плати за спожиту воду за показниками лічильника, який не пройшов повірку, не передбачено діючим законодавством. Позивачу нарахування за спожиту воду провадяться у відповідності до діючого законодавства, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed