Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ ІНДУСТРІАЛЬНИЙ БАНК», ТОВ «СТАНДАРТ ФІНАНС ГРУПП», [PERSON] про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги, посилаючись на те, що її не було повідомлено про укладення цих договорів та вони укладені з порушенням вимог законодавства. Представник відповідача ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ ІНДУСТРІАЛЬНИЙ БАНК» в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином. Представник відповідача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» надав заяву про слухання справи за його відсутності, просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача ТОВ «СТАНДАРТ ФІНАНС ГРУПП надав суду заперечення, відповідно до яких просив відмовити у задоволені позовної заяви, оскільки вимоги позивача є безпідставними, договором передбачена можливість відступати право вимоги без згоди боржника. Відповідачка [PERSON] надала суду заперечення, відповідно до яких, просила відмовити у задоволені позовної заяви, оскільки вимоги позивача є безпідставними, договором передбачена можливість відступати право вимоги без згоди боржника. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовна заява задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 27.09.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/79729/74/83318, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 585655 грн. строком до 27.09.2027 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5% річних. Згідно з п. 8.6 вказаного кредитного договору, кредитор має право повністю або частково передати (відступити) свої права та зобов'язання за цим договором, а також за договорами, пов'язаними із забезпеченням виконання зобов'язань за цим договором третій особі без додаткового отримання згоди позичальника. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 28.09.2007 р., [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В., реєстровий № 4634, згідно з яким вона передала в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS]. Згідно з п.7.5 договору іпотеки, відступлення прав за цим Договором здійснюється іпотекодержателем без необхідності отримання згоди іпотекодавця, за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за кредитним договором. Відступлення прав іпотекодержателем за цим договором здійснюється за правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку (якщо така реєстрація була проведена). 24.03.2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було відступлено право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки на користь ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ ІНДУСТРІАЛЬНИЙ БАНК». ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ ІНДУСТРІАЛЬНИЙ БАНК» в свою чергу відступив 24.03.2016 року право вимоги за Кредитним договором та за Договором іпотеки на користь ТОВ «СТАНДАРТ ФІНАНС ГРУПП». 24.03.2016 року, між [PERSON] та ТОВ «СТАНДAPT ФІНАНС ГРУПП», було укладено договір відступлення права вимоги за кредитним договором та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, за якими ТОВ «СТАНДАРТ ФІНАНС ГРУПП» передало права вимоги за зазначеними договорами [PERSON] Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до положень статті 203,215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог закону щодо відповідності змісту правочину Закону, наявності у сторін правочину достатнього обсягу дієздатності, вільного волевиявлення, форми та спрямованості правочину на реальне настання правових наслідків, них обумовлених. Статтею 203 ЦК України визначені загальні підстави недійсності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, має повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 514 ЦК України). Відповідно до статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, що не позбавляє сторін права додатково врегулювати порядок зміни кредитора у договорі. Неповідомлення сторони про відступлення права вимоги новому кредитору не є правовою підставою для визнання договору недійсним. Окрім того, кредитний договір та іпотечний договір містять пункти про відступлення прав вимоги за цими договором будь - якій особі без згоди боржника та іпотекодавця. За змістом положень статей 512, 514, 516, 517 ЦК України, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним, та визначив, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі. Згідно із ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Так, правочини щодо відступлення права вимоги за кредитним договором вчинені у письмовій формі, а правочини щодо відступлення права вимоги за договором іпотеки вчинені у письмовій формі та нотаріально посвідчені. Таким чином, доводи позивачів щодо недотримання вимог закону щодо форми правочинів при їх укладенні не знайшли свого підтвердження. Щодо посилання позивача на те, що договори про відступлення прав вимоги за кредитним договором є фінансовими послугами, для їхнього надання необхідні спеціальний дозвіл (ліцензія) уповноваженої державної установи. Надання фінансових послуг фізичною особою законом заборонено, суд зазначає наступне. Згідно із ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України; Згідно із ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», банківські та інші фінансові послуги, що надаються відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність" Згідно зі ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків. Згідно із ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», банк має право вчиняти будь- які правочини, що є необхідними для надання ним банківських та інших фінансових послуг та здійснення іншої діяльності. ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» та ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ ІНДУСТРІАЛЬНИЙ БАНК» є зареєстрованими фінансовими установами - банками, мають відповідні ліцензії Національного Банку України, внесені до відповідного реєстру банківських установ. Зазначена інформація є загальновідомою, та такою, що публікується на офіційному сайті Національного Банку України та у офіційних виданнях НБУ. ТОВ «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП» є фінансовою установою - фінансовою компанією, що зареєстрована Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (центральним органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг). Зазначена фінансова компанія внесена до Державного реєстру фінансових установ та має свідоцтво про реєстрацію фінансової установи. Ця інформація є також загальновідомою, бо міститься у Державному реєстрі фінансових установ, який є відкритим (http://www.kis.nfp.gov.ua/) та публікується у офіційному виданні Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері фінансових послуг. Відповідно до п. 2 "Положення про Державний реєстр фінансових установ", фінансова компанія - фінансова установа, яка надає фінансові послуги, державне регулювання яких відповідно до законодавства віднесено до компетенції Нацкомфінпослуг, та яка не є страховиком, фінансовою установою, яка надає послуги з накопичувального пенсійного забезпечення, фінансовою установою - юридичною особою публічного права, а також кредитною установою, у тому числі, кредитною спілкою та ломбардом. [PERSON] не надає фінансових послуг, а є споживачем - клієнтом фінансової компанії ТОВ «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП», здійснила придбання фінансового активу у ТОВ «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП» в порядку надання фінансових послуг зазначеною фінансовою компанією. Для отримання фінансових послуг споживачем послуги не потрібна жодна ліцензія чи інший дозвіл. До того ж, відступлення права вимоги за кредитним договором від ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» до ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ ІНДУСТРІАЛЬНИЙ БАНК» та ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ ІНДУСТРІАЛЬНИЙ БАНК» до ТОВ «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП», не є фінансовою послугою, оскільки не містить складу фінансової послуги визначеної ст.1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Відтак, посилання позивача про відсутність у ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ ІНДУСТРІАЛЬНИЙ БАНК», ТОВ «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП», необхідних для здійснення правочинів відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки ліцензій, дозволів є помилковим. Правовою підставою для звернення до суду є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 4 ЦПК України), право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, тобто, захисту підлягає вже порушене право. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції, органи державної (в тому числі, судової) влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом положень цих норм, правом на пред'явлення позову до суду наділені, зокрема, громадяни, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. В абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року N 9 також наведено роз'яснення про обов'язковість доведення наявності факту порушення спірною угодою прав та/або інтересів позивача, який не є стороною правочину. У порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а, згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України, за загальним правилом волевиявлення боржника не береться до уваги в разі заміни кредитора у зобов'язанні й інше не встановлено в основному договорі, заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на характер, обсяг і порядок виконання боржником своїх обов'язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів. Позивачем не доведено порушення його прав та інтересів укладенням відповідачем оспорюваного правочину, що зумовлює відсутність передбачених ст. 203, 215 ЦК України підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними. Таким чином, договори про відступлення права вимоги за кредитним договором та договори про відступлення права вимоги за договором іпотеки вчинені з додержанням вимог чинного законодавства, відсутні правові підстави для визнання їх недійсними, доводи позивача про визнання оспорюваного правочину недійсним не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволені позову.

Outcome: dismissed