Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом [PERSON] про стягнення аліментів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що перебувала в шлюбі з відповідачем з 27 грудня 2007 року, однак, заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 липня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано. Від спільного подружнього життя у сторін народилася дочка - [PERSON] , [INFO] , яка на сьогоднішній день проживає разом з матір`ю на перебуває на її утриманні. Вказує, що спільна дитина проживає разом з нею та фактично знаходиться на її утриманні. Батько дитини в добровільному порядку, регулярної матеріальної допомоги на утримання доньки не надає. Добровільно домовитися про сплату аліментів їй не вдалося. З врахуванням вище викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини, в твердій грошовій сумі, в розмірі 3 000 грн. щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дитиною повноліття. Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 травня 2019 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13.11.2019 року заочне рішення від 07.05.2019 року скасоване та справу призначено до судового розгляду в спрощеному провадженні. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.01.2020 року позовну заяву залишено без розгляду. Постановою Волинського апеляційного суду ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.01.2020 року скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. До початку судового засідання позивач подала суду заяву, в якій просить справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи. Подав на адресу суду письмові заперечення. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 27 грудня 2007 року між сторонами було укладено шлюб (а.с. 9). В шлюбі народилася дочка - [PERSON] , [INFO] (а.с. 10). Відповідно до свідоцтва про народження дитини вбачається, що [PERSON] являється батьком дитини (а.с. 10). Як вбачається з рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 липня 2015 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 11-12). Судом встановлено, що відповідач не приймає участі в утриманні та вихованні неповнолітніх дітей, хоча спроможний надавати матеріальну допомогу дітям, які знаходяться на утриманні та вихованні матері. Відповідно до ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідачем не надано суду доказів його непрацездатності та наявності на його утриманні інших дітей тощо. Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та неповнолітньої дитини, а також визначений Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, який з 1 січня 2020 року для дітей віком від 6 до 18 років становить -2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Таким чином, обов`язок батьків щодо утримання дитини, гарантії забезпечення належного рівня її розвитку, незалежно від того чи перебувають батьки у зареєстрованому шлюбі, проживають разом чи окремо від дитини, мінімальний розмір на утримання дитини встановлені законодавством України. Положеннями ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» поняття прожиткового мінімуму визначено як вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Аналізуючи зазначені норми закону, суд виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для дитини утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини, а кожен з батьків повинен надати дитині утримання у розмірі не меншому половини цього прожиткового мінімуму щомісячно. Тобто, забезпечення батьками такого прожиткового мінімуму забезпечує мінімальні потреби дитини. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] - в розмірі 1 400 грн. до досягнення дитиною повноліття. Суд також бере до уваги перебування на утриманні [PERSON] неповнолітньої доньки від іншого шлюбу (а.с.114). Доводи позивача щодо наявності у неї витрат на утримання дитини в розмірі 3 000 грн. в місяць на дитину, не підтверджені належними і допустимими доказами. Крім того, докази позивача щодо наявності у неї на утриманні ще однієї дитини від іншого шлюбу, суд оцінює критично та не бере їх до уваги, оскільки позивачка не позбавлена права на звернення до суду з вимогою про стягнення аліментів на дитину від першого шлюбу. Крім того, додані позивачем до позовної заяви копії квитанцій про купівлю медичних препаратів, суд також оцінює критично, адже додані фіскальні чеки не свідчать про необхідність їхнього постійного застосування, а тому частково підтверджують доводи позивача про необхідність стягнення аліментів, однак, суми витрат не свідчать про необхідність сплати відповідачем аліментів на утримання дитини на суму 3000 грн. щомісячно. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є такими, що підлягають до часткового задоволення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначена правова позиція також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п. п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, позивачем було надано копію ордеру про надання правової допомоги від 08 лютого 2019 року (а.с. 67). Проте позивачем та його представником не надано належних доказів, що підтверджують сплату [PERSON] гонорару адвокату. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що відсутність документального підтвердження про понесені відповідачем витрати на правову допомогу є підставою для відмови у стягненні таких витрат з позивача. У зв`язку з тим, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1ст. 5 Закону України "Про судовий збір", тому судовий збір в сумі 768,40 грн. слід стягнути з відповідача в дохід держави. Згідно п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст.ст. 75, 82, 84, 180, 181, 182, 184 СК України,

Outcome: partial