Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області та просить: - визнати за нею право власності на одноповерховий житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] згідно Технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого Комунальним підприємством "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" станом на 04 грудня 2017 року, як за спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; - визнати за нею право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5621882000:02:003:0137, площею 0,17 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , як за спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла її свекруха [PERSON] , яка за життя мала житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] . Після смерті свекрухи відкрилася спадщина на спадкове майно за заповітом., так як за життя вона залишила заповіт на її ім`я. Згідно вказаного заповіту, [PERSON] заповіла їй свій житловий будинок з господарськими будівлями, належний їй земельний та майновий сертифікат, а також все належне їй майно. Отже вона є єдиним спадкоємцем за заповітом. Після поховання [PERSON] , в установлений строк, вона звернулася із заявою в Дубровицьку районну державну нотаріальну контору про прийняття спадщини, на підставі якої нотаріусом була заведена спадкова справа. Саме за цією підставою вона і прийняла спадщину після смерті [PERSON] , вступивши у фактичне управління та володіння спадковим майном. Оформити спадщину на вказаний житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами через нотаріальну контору і отримати свідоцтво про право на спадщину, яке було б тим необхідним правовстановлюючим документом, немає можливості у зв`язку з неможливістю отримати та надати в нотаріальну контору витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно того, що спадкодавець є власником житлового будинку, який розташований в [ADDRESS] . На даний час оформити первинну реєстрацію права власності на спадкодавця та внести дані про неї, як власника, до реєстру прав власності на нерухоме майно уже неможливо у зв`язку з її смертю. Крім того, [PERSON] за життя належала земельна ділянка з кадастровим номером 5621882000:02:003:0137 на якій знаходиться вищевказаний будинок, а отже до неї, як спадкоємця будинку, переходить і право власності на земельну ділянку на якій він розміщений. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача Висоцької сільської ради в судове засідання не з`явився. З поданої заяви сільського голови вбачається, що сільська рада не заперечує проти задоволення позову та просить дану справу розглянути без участі представника відповідача. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, оскільки у справі достатньо матеріалів про їхні права та взаємовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного висновку. Як вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.3) [PERSON] померла [INFO] , про що в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис за №6. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді майна та майнових прав, до складу якої у відповідності до ст. 1218 ЦК України входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились у зв`язку з його смертю. Судом встановлено, що за життя [PERSON] фактично належав житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , що підтверджується випискою з погосподарської книги, виданої 26.07.2018 року №2277 Висоцькою сільською радою Дубровицького району (а.с.7). Крім того, як вбачається з копії державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯК №541571 від 17.12.2010 року (а.с.13) [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1700 га, яка розташована в [ADDRESS] . Згідно заповіту, посвідченого 15.08.2003 року, копія якого наявна у матеріалах справи, померла [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями, належний їй земельний та майновий сертифікат та все належне їй майно (а.с.4). Оскільки на день смерті [PERSON] проживала із [PERSON] , що підтверджується довідкою №125 від 20.01.2020 року (а.с.8), остання, у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважається такою, що прийняла спадщину. Згідно архівної довідки №988/01-24 від 19.03.2020 року, виданої Рівненським обласним державним нотаріальним архівом (а.с.12) у наряді документів (Дубровицька районна державна нотаріальна контора) за 2012 рік знаходиться на зберіганні спадкова справа №210, заведена після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до матеріалів спадкової справи, із заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Однак, як встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] своїх спадкових прав на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку з кадастровим номером 5621882000:02:003:0137, яка розташована в [ADDRESS] юридично не оформляла і свідоцтво про право на спадщину не отримувала. Відповідно до положення ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За нормами ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом, що передбачено статтею 1217 ЦК України. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. У відповідності до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення" (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Таким чином, з аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введений лише з 29 червня 1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09 червня 1998 року № 121. Відповідно до ст.ст. 25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319 від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Як роз`яснено у п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Відповідно до п.п. 4.18 п. 4 Гл. 10 Р. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до п.п.4.20 п. 4 Гл. 10 Р. ІІ вищевказаного Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться також за умови отримання витягу з Державного земельного кадастру, у тому числі шляхом безпосереднього доступу до нього. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на наведене, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права щодо визнання права власності на спадковий житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами у позивача немає та в цій частині позовних вимог, відповідно ст. 16 ЦК України, вона обрала правильний спосіб захисту свого порушеного права. Що стосується звернення до суду за захистом порушеного права щодо визнання права власності на земельну ділянку, то слід вказати, що у позивача наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину і судовому розглядові не підлягають. Право власності на земельну ділянку у порядку спадкування переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Однак, процес оформлення спадкових прав на земельну ділянку має свої особливості. Так, при зверненні спадкоємця із заявою до нотаріуса для прийняття спадщини, в тому числі на земельну ділянку, нотаріус з`ясовує: відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, родинних та інших відносин, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. При цьому видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, у тому числі на земельну ділянку, провадиться нотаріусом після подання правовстановлювальних документів, які підтверджують право власності спадкодавця на таке майно. На сьогодні, відповідно до положення ст. 126 ЗК України, до документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, належать, в тому числі, державний акт про право власності на земельну ділянку. Як встановлено в ході розгляду справи та вбачається з матеріалів справи, у позивача наявний правовстановлюючий документ, який підтверджує право власності померлої [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 5621882000:02:003:0137, площею 0,17 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , тому у даному випадку, лише у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, позивач могла б звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, з матеріалів справи не вбачається наявність будь-яких спірних питань, які виникли у позивача при прийнятті у спадщину земельної ділянки з кадастровим номером 5621882000:02:003:0137, площею 0,17 га, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] , а тому вирішенню в судовому порядку дана позовна вимога не підлягає. За встановлених обставин, зважаючи на те, що [PERSON] , у передбачений законом спосіб, набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (1954 року забудови), що підтверджується відомостями з погосподарської книги, проте за життя не встигла оформити та зареєструвати своє право власності, при цьому державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, відсутність якої не може бути підставою позбавлення спадкоємця права на спадщину, враховуючи, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] , постійно проживала разом із спадкодавцем на момент її смерті та прийняла спадщину, але отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла через відсутність правовстановлюючого документа на житловий будинок, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов в цій частині обґрунтований та підлягає задоволенню, а в решті позовних вимог слід відмовити, оскільки на момент звернення до суду такі є передчасними.

Outcome: dismissed