Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), в якому просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно їх спільного сина [PERSON] , [INFO] та змінити спосіб та розмір стягнення аліментів згідно рішення Погребищанського районного суду Вінницької області від 13.07.2015 року із стягнення коштів у твердій сумі - 532,50 грн. на стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі - 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше - 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття, а також стягнути на користь позивачки з відповідача додаткові витрати на сина у розмірі - 9643,26 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що від спільного шлюбу із відповідачем у сторін народилась дитина - [PERSON] , [INFO] , але згідно рішення Погребищанського районного суду Вінницької області від 21.08.2014 року шлюб між сторонами було розірвано. З травня 2013 року відповідач перестав піклуватись про сина і коштів на його утримання практично не надає, а тому він перебуває на повному утриманні позивачки. Відтак, батько самоусунувся від виховання та забезпечення дитини, а тому має бути позбавленний батьківських прав щодо сина. Також, відповідач є платником аліментів у відповідності до рішення Погребищанського районного суду Вінницької області від 13.07.2015 року у твердій сумі - 532,50 грн., але вказаних коштів не вистачає і вони не забезпечують нормальний розвиток дитини, оскільки доходи позивача і вказана сума є занадто малою для цього. В той же час, відповідач придбав квартиру та отримує доходи, а тому просить суд змінити розмір аліментів на їх стягнення у 1/3 частці від доходів відповідача на утримання сина [PERSON] , [INFO] . Позивач понесла додаткові витрати на утримання дитини, пов`язані із коштами на навчання за базовою програмою «Я у світі» у розмірі - 16 586, 53 грн. та витрат на профілактичні медичні послуги у сумі - 2700 грн., а тому половина від цих сум коштів підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Протокольною ухвалою суду від 06.07.2020 року було залучено відзив відповідача на позовну заяву, але не прийнято його до уваги у зв`язку з пропущенням строків на його подання до суду. Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації у листі від 19.12.2019 року заперечувала проти задовлення позову в частині позбавлення батьківських прав та надіслала до суду висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно його сина та інші документи, на яких ґрунтується висновок. 05 вересня 2019 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі. Справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 06.07.2020 року було закрито підготовче провадження у справі та у цей же день розглянуто її по суті за присутності усіх учасників чи їх представників. Позивачка та її представник в призначене судове засідання з`явились, позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що проти збільшення розміру аліментів до 1200 грн. не заперечує, а в іншій частині просила у задоволенні позову відмовити. Представник позивача подав до суду клопотання про виклик свідків та долучення висновку психолога. Суд, заслухавши думки учасників справи, протокольними ухвалами від 21.11.19 та 04.03.2020 року клопотання про виклик свідків задовольнив і викликав в судове засідання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та залучив висновок психологічного обстеження від 17.09.2019 року. Третя особа засобами поштового зв`язку подала до суду: висновок Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації від 16.12.2019 року про недоцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] ; акт обстеження житлово-побутових умов проживання малолітньої дитини від 08.11.2019 року, які протокольною ухвалою від 14.01.2020 року судом були залученні до матеріалів справи. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача та третьої ооби, дослідивши документи, надані третьою особою, заслухавши покази свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. [INFO] у сторін народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданого 11 березня 2013 року. 21 серпня 2014 року рішенням Погребищанського районного суду Вінницької області шлюб між [PERSON] до [PERSON] було розірвано (а.с.14). 13 липня 2015 року за рішенням Погребищанського районного суду Вінницької області з відповідача на користь позивачки на утримання їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] було стягнуто стягнуто кошти у твердій сумі - 532,50 грн. щомісячно, починаючи з 22 червня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.15). У відкритому виконавчому провадженні ВП 48548649 про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання зазначено про наявність заборованності по сплаті аліментів на утримання дитини за листопад-грудень 2018 року і попередні періоди у загагльній сумі - 3848,75 грн. (а.с.16), але у відповідності до довідки від 18.03.2020 року заборгованість по сплаті аліментів станом на 01.12.2019 року відсутня (а.с.93). Отже між відповідачем та позивачкою склалися відносини щодо реалізації ними своїх прав та виконання обов`язків батьків відносно їх малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що виховання дитини відповідачем не здійснюється взагалі. Батько не намагаються навіть зв`язатись і побачитись із сином, а дитина називає своїм батьком теперішнього чоловіка позивачки - [PERSON] і вона не пам`ятає відповідача. Одного разу відповідач дійсно зранку прийшов до дитини, але це було рано і дитина спала, що відомо зі слів позивачки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він одружився із позивачкою в 2018 році та йому відомо, що відповідач як батько жодним чином не приймав участь у виховання дитини, оскільки його здійснює тільки він. За два роки відповідач намагався зустрітись із дитиною 2 рази. Зі святами дитину не вітав. Враховуючи вищевказане, суд прийшов до висновку, що підтверджується поясненнями позивачки та її представника, представника відповідача, а також належними та допустимими доказами - показами свідків [PERSON] та [PERSON] , що між позивачкою та відповідачем погіршилися відносини, що зумовило неможливість відповідача утримувати родину в необхідному обсязі. Вказані обставини зумовили подальше розлучення та окреме проживання відповідача від позивачки та їх спільного сина. Водночас, таке окреме проживання відповідача (починаючи з часу розірвання шлюбу серпень 2014 року) об`єктивно ускладнює спілкування відповідача з сином, в порівнянні з тим, коли позивачка та відповідач проживали разом з їх сином однією сім`єю. Судом встановлено, що відповідач протягом 2018-2019 років вживав заходи для спілкування з сином та його матеріального утримання. Отже судом встановлено факт участі батька у вихованні свого сина протягом спірного періоду. У висновку Шевченківської районної в місці Києві державної адміністрації від 16.12.2019 року номер 109/04/40-11376 зазначено про непідтримання позовних вимог та надання можливості відповідачу змінити своє ставлення до виховання дитини [PERSON] , [INFO] . Судом також враховано, що розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №608 від 06.08.2019 року [PERSON] було встановлено графік побачення з дитиною. Згідно висновку психологічного обстеження дитини сторін від 17.09.2019 року за №184 зазначено про відсутність взаємовідносин у нього з батьком - відповідачем по справі, відсутня потреба у його підтримці та участі через пасивність та тривалу відсутність відповідача у життя дитини (а.с.76). Внаслідок дослідження та оцінки вищевказаних письмових доказів судом встановлено, що позивачка піклується дитиною, дитина проживає разом з нею, умови проживання належні. Водночас позивачка не змогла в судовому засіданні пояснити, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача змінить існуючу ситуацію і сприятиме захисту інтересів дитини, а за наявності розпорядження Шевченківської РДА від 06.08.2019 року про встановлення графіку побачення із дитиною суд вважає, що відповідач намається встановити контакт і спілкування з дитиною та свідомо цього бажає. В даній ситуації суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод( далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі"Савіни проти України", пункт 49 рішення у справі"Хант проти України"). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. При цьому, відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року N 3477-IVсуди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозв`язку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин. Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов`язків держави, які невід`ємні від реальної "поваги" до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі "Мамчур проти України"). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України"). Застосування вказаних принципів в даній справі: чи здійснювалось втручання "згідно із законом". Досліджуючи питання чи "передбачено втручання у право відповідача "законом" Суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Між тим, суд звертає увагу на те, що позивачка в судовому засіданні не змогла обґрунтувати мету, яку вона прагне досягнути позбавленням батьківських прав і яким чином позбавлення батьківських прав відповідача змінить існуючу ситуацію і сприятиме захисту інтересів дитини, проте виходячи з особливостей даної справи вказані обставини будуть враховані Судом при дослідженні питання про пропорційність втручання у право відповідача. Суд наголошує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що "основні інтереси дитини" є надзвичайно важливими. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 згадуваного вище рішення у справі "Мамчур проти України"). Отже, повертаючись до обставин даної справи судом встановлено, що відповідачу, як батьку малолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК), що зазначила і позивачка в позовній заяві. Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про позбавлення батьківських прав відповідача, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі і чи мали заінтересовані сторони, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (наприклад див. пункт 51 згадуваного раніше рішення Європейського Суду у справі "Савіни проти України"). Основним твердженням позивачки є те, що відповідач не сплачує аліменти на утримання дитини, не бажає займатись її вихованням, а метою позбавлення батьківських прав відповідача є подальшу можливість усиновлення дитини теперішнім чоловіком позивачки. При цьому, такі обставини не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи і не пітверджуються допустимими та належними доказами, а їх спростовано довідкою про відсутність заборгованності по сплаті аліментів від березня 2020 року та намаганням спілкуватись з дитиною відповідачем. Представник відповідача в судовому засіданні зазначив про бажання відповідача підтримувати зв`язок з дитиною і вживати заходів по їх виконанню, тому виходячи із особливостей правовідносин, що склалися між сторонами, не регулярне спілкування з дитиною ще не є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав. Суд погоджується з висновком органу опіки та піклування, про те, що позбавляти батьківських прав відповідача відносно його сина є недоцільним. Далі продовжуючи аналіз необхідності позбавлення відповідача батьківських прав для суду є важливим питання, яким чином така юридична процедура (мається на увазі позбавлення батьківських прав) змінить існуючу ситуація в бік покращення "положення дитини" та сприятиме реалізації її інтересів. Так, позивачка не навела в судовому засіданні всіх обставин, на які посилалась та дійсної мети позбавлення батьківських прав, а наданий висновок психолога від 17.09.2019 року про відсутність взаємовідносин дитини із батьком не є підставою для задовлення позовних вимог в цій частині, оскільки за бажанням такі взаємовідносини можливо встановити чи відновити. Суд розуміє можливе існування між сторонами неприязних відносин, що навіть вбачається в показах свідків, допитаних в судовому засіданні і в такій ситуації суд допускає, що можуть існувати перешкоди з боку одного з батьків і дані суперечки не повинні йти на шкоду дитині і можуть лише свідчити про взаємну неправильну поведінку сторін по відношенню до дитини і ніяк не свідчать про необхідність позбавлення одного із батьків батьківських прав, наведене вимагає від обох з батьків зміни свого ставлення до спільної їх участі у вихованні дитини. Важливим для суду є те, що відповідачу ніколи раніше не виносились попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і його поведінка не була предметом розгляду компетентних органів і сам відповідач в судовому засіданні висловив бажання приймати участь у вихованні дитини, що в сукупності з іншими обставинами переконує суд, що відповідача не потрібно позбавляти батьківських прав. Таким чином, в даній конкретній ситуації, суд співставляючи інтереси окремої особи в право якої здійснюється втручання (відповідача), враховуючи суспільні інтереси та інтереси дитини, суд знаходить, що не позбавлення батьківських прав відповідача буде кращим заходом для дитини ніж зворотне, оскільки позбавлення батьківських прав не вплине ні на обставини щодо виховання і розвитку дитини, не створює додаткових умов щодо її безпечного виховання, захисту її здоров`я, не сприяє захисту її прав взагалі, а не вжиття такої процедури створює умови для дитини і батька для належного спілкування і розвитку дитини, особливо в тій ситуації, коли батько виявив таке бажання, це створить умови для додаткових гарантій для дитини, навіть матеріального характеру. Беручи до уваги всі наведені вище міркування, суд доходить висновку, що, незважаючи на доводи позивача, якими вона обґрунтовує доцільність позбавлення батьківських прав, ці аргументи не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя відповідача, у зв`язку із чим в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення додаткових витрат на утримання дитини та зміну способу та розміру стягнення аліментів слід зазначити наступне. Так, за змістом позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання дитини, пов`язані із навчанням дитини за базовою програмою «Я у світі» у розмірі - 16 586, 53 грн. та на профілактичні медичні послуги у сумі - 2700 грн., а саме половина від цих сум коштів у розмірі - 9643,26 грн. В той же час, за умовами ст.185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року до передбаченої ст. 185 СКучасті в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо) можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Між тим, з документів, які були надані стороною позивача не вбачається про обгрунтованість і необхідність додаткових витрат, оскільки сплата коштів за консультацію чи профілактику хвороб згідно контракту №1622 від 23.01.2019 року у розмірі - 2700 грн. жодним чином не вказує на лікування захворювань чи невідкладності надання іншої медичної допомоги за відсутності призначення лікаря, тощо (а.с.22-23). З аналогічних підстав не підлягають задовленню вимога про стягнення коштів додаткових витрат за квітанціями з 2017-2020 роки (а.с.24-37), оскільки не доведено обставин оплати за харчування за [PERSON] , за навчання в НВЗО «Школа-ліцей Обдаровання» за відсутності будь-яких доказів його навчання у вказаній установі, а тим паче у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Відтак, в задовленні вказаних позовних вимог слід відмовити. Як вже було зазначено вище, то 13 липня 2015 року за рішенням Погребищанського районного суду Вінницької області з відповідача на користь позивачки на утримання їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] було стягнуто кошти у твердій сумі - 532,50 грн. щомісячно, починаючи з 22 червня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.15). На даний час дитина проживає разом із позивачем. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України). Частиною 2 ст.182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За умовами ч.5 ст.183 СК України визначено можливість стягнення аліментів на 1 дитину у розмірі - ј частини заробітку (доходів) платника аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує : 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України. Згідно ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 викладено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Вимога про стягнення аліментів на дитину може бути подана до суду протягом усього строку існування права на утримання, тобто до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів, судом враховано те, що відповідач є працездатною особою, а тому зобов`язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття і визначений раніше розмір аліментів судом з липня 2015 року у твердій сумі - 532,50 грн. має бути на стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі - 1/4 частини усіх видів його заробітків. Оскільки позивач не надала суду доказів, що стан здоров`я та матеріальні потреби дитини зумовлюють стягнення аліментів з відповідача на їх утримання у більшому (за позовом 1/3 частина) розмірі, ніж встановлено законом, суд вважає за доцільне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання сина у розмірі - ј частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 08 серпня 2019 року до досягнення ним повноліття, тобто до [INFO] , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд також вважає, що такий розмір аліментів є виправданий дійсними потребами дитини і не призведе до порушення прав відповідача. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України,якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за вимогами про стягнення коштів за стягнення аліментів, а у задовленні позову в частині позбавлення батьківських прав було відмовлено судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: partial