Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

20 лютого 2017 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання права в порядку спадкування за законом, в наступному уточнивши позовні вимоги, в якому просить суд визнати за позивачкою [PERSON] право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 1,95 га для ведення особистого підсобного господарства, розташованою на території Сонячненської сільської ради Охтирського району Сумської області, згідно Державного акту № 007284 на право довічного успадковуваного володіння землею, в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер 20.12.2013 р. Позовні вимоги мотивує тим, що 20 грудня 2013 року помер її чоловік [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина на належне останньому майно та права. За життя [PERSON] була надана у довічне успадковуване володіння земельна ділянка площею 1,95 га в межах згідно з планом землеволодіння для ведення особистого підсобного господарства на території Сонячненської сільської ради Охтирського району Сумської області, що підтверджується Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею № 007284, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 174. Позивач мала намір визнати за собою право довічного володіння земельною ділянкою, належною чоловіку, проте державний нотаріус [PERSON] районної державної нотаріальної контори постановою від 28.02.2017 року відмовив у вчинені нотаріальної дії у звязку з відсутністю документу щодо належності цієї земельної ділянки спадкодавцеві, який був зареєстрований за життя та відсутністю витягу з Державного земельного кадастру. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечує. Представник відповідача [PERSON] управління Держгеокадастру в Сумській області в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без участі їх представника. Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд дійшов слідуючого висновку. Згідно ч. 2\~ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною,\~Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Судом встановлено, що рішенням 13 сесії 21 скликання Сонячненської сільської ради народних депутатів від 31.01.1992 року [PERSON] надано земельну ділянку площею 1,95 га у довічне успадковуване володіння із земель запасу Сонячненської сільської ради. На підставі рішення 13 сесії Сонячненської сільської ради народних депутатів 21 скликання від 31.01.1992 року [PERSON] видано державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею № 007284 про надання [PERSON] у довічне успадковуване володіння земельної ділянки площею 1,95 га для ведення особистого підсобного господарства в межах згідно з планом землеволодіння. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 174. (а.с. 9-11). Рішення про передачу у власність чи користування (у тому числі на умовах оренди) земельної ділянки загальною площею 1,95 га, що розташована на території Сонячненської сільської ради Охтирського району, яка на підставі рішення 13 сесії 21 скликання Сонячненської сільської ради народних депутатів від 31.01.1992 року була надана [PERSON] для ведення особистого підсобного господарства, не приймалися, що підтверджується довідками [PERSON] управління Держгеокадастру у Сумській області від 06.04.2017р. та [PERSON] районної державної адміністрації від 06.04.2017 р. 20.12.2013 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-БП № 209398 від 23.12.2013 року. Згідно довідки Сонячненської сільської ради Охтирського району від 20.02.2017 року [PERSON] постійно проживав і був зареєстрований за адресою : [INFO]. На момент смерті [PERSON], який помер 20.12.2013 року, його дружина [PERSON] та син [PERSON] постійно проживали і були зареєстровані разом з ним. Зі спадкової справи № 118/214 після смерті [PERSON], померлого 20.12.2013 року вбачається, що на підставі заяви про прийняття спадщини, поданої дружиною [PERSON] від 27.05.2014 року відкрито спадкову справу № 118/2014. Згідно письмової заяви [PERSON] від 27.05.2014 року, останній відмовився від належної йому долі спадкового майна за законом, яке залишилося після смерті його батька [PERSON], померлого 20.12.2013 року. Відповідно до заяви [PERSON] від 17.03.2017 року, останній повідомив, що спадщину після смерті батька [PERSON], померлого 20.12.2013 року, він не прийняв, на неї не претендує та не буде звертатися до суду з питань продовження строку, щодо оформлення цієї спадщини на імя інших спадкоємців не заперечує. Інші спадкоємці до нотаріальної контори не зверталися та свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Заповіт в нотаріальній конторі не посвідчувався (а.с.48). Таким чином, судом встановлено, що після смерті 20.12.2013 року [PERSON], відкрилась спадщина на належне останньому майно та права. Спадщину після його смерті прийняла дружина померлого [PERSON] (позивач), яка є спадкоємцем першої черги за законом відповідно до ст..1261 ЦК України, звернувшись до [PERSON] районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Чинним законодавством, зокрема Постановою Верховної Ради Української РСР від 05.12.1990 р. № 511 «Про вирішення питань, пов'язаних із правом власності на землю» громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння. Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990 року також передбачалось право громадян на довічне успадковування володіння землею, а\~Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.03.1991 року № 889 «Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок», які втратили чинність, затверджено форму державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею та умови надання такого права. З введенням в дію Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 р. ( в редакції від 13.03.1992 року) надання такого права не передбачалось, але підпунктом другим п. 5\~Постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 року № 562 «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР»\~передбачалося, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, наданні їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Поняття "користування землею" у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року ( 561-12 ) (стаття 7) поряд з постійним (без заздалегідь встановленого строку) передбачало тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до десяти років). Користування землею на умовах оренди для сільськогосподарських цілей, як правило, мало бути довгостроковим. Для ведення селянського (фермерського) господарства земля надавалася в оренду районною, міською радою (частина третя статті 8). У зазначеному кодексі з'явилася нова форма володіння землею: довічне успадковуване володіння, яке надавалося громадянам, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання і т. ін., та постійне володіння, яке надавалося колгоспам, радгоспам, іншим державним, кооперативним, громадським підприємствам, установам і організаціям, релігійним організаціям. Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року ( 2196-12 ) закріпив право колективної і приватної власності громадян на землю зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (стаття 6). Громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля надавалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку), а для городництва, сінокосіння, випасання худоби, ведення селянського (фермерського) господарства - у тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до двадцяти п'яти років) (стаття 7). Проте чіткого розмежування випадків, коли земельні ділянки можуть надаватися у користування для ведення селянського (фермерського) господарства, а коли - в оренду, в цьому кодексі не здійснено. Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв'язку з непереоформленням правового титулу. Відповідно до п. 8\~Постанови Верховного Ради України від 13.03.1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі»\~громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до\~Земельного кодексу України. Згідно з пунктом 6\~Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року №563 «Про земельну реформу»\~визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з\~Постановою Верховної Ради України від 17.02.2004 р. № 1492\~дію вказаного пункту продовжено до 01 січня 2008 року. Однак,\~рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 №5-рп\~положення пункту 6\~розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України\~та\~пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року № 563-ХІІ\~визнано неконституційними та такими, що втрачають чинність з дня\~ухвалення зазначеного рішення. Таким чином, користувачі земельних ділянок, право яких посвідчено Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, не можуть бути позбавлені права користування і не зобов'язані переоформити його на право власності чи укласти договір оренди земельної ділянки. В мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року, суд зазначав, що визнавши право приватної власності громадян на земельні ділянки, які були надані в постійне користування, встановивши порядок набуття цього права у зазначених нормативно-правових актах шляхом безоплатної передачі, держава має вжити всіх необхідних заходів щодо забезпечення безперешкодного набуття громадянами права приватної власності на земельні ділянки. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218\~ЦК\~встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, до складу спадщини входить також право [PERSON] на довічне володіння земельною ділянкою розміром 1,95 га на території Сонячненської сільської ради Охтирського району Сумської області для ведення особистого підсобного господарства. В зв'язку з відсутністю процедури нотаріального оформлення спадкування права довічного успадковуваного володіння землею, відсутністю документа чи будь-якої інформації щодо належності цієї земельної ділянки спадкодавцеві, який був зареєстрований за життя та відсутністю витягу з Державного земельного кадастру, постановою [PERSON] районної державної нотаріальної контори від 28.02.2017 року позивачці відмовлено у посвідченні свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ч. 3 ст. 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства. Таким чином, стосовно права дoвічного успaдковуваного володіння земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України. Згідно ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. ст. 57, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи, що відповідно до Державного акту № 007284, виданого на ім'я [PERSON], останній мав право довічного успадкованого володіння вищевказаною земельною ділянкою, а тому саме це право може бути успадковане і його спадкоємцями. Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Враховуючи вищевикладене, необхідно визнати за позивачкою [PERSON] право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 1,95 га для ведення особистого підсобного господарства, розташованою на території Сонячненської сільської ради Охтирського району Сумської області, згідно Державного акту № 007284 на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого на підставі рішення Сонячненської сільської ради народних депутатів 13 сесії 21 скликання від 31.01.1992 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за №174, в межах згідно з планом землекористування, в порядку спадкування після смерті [PERSON], який помер 20.12.2013 р. На підставі викладеного та

Outcome: approved