Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позову зазначає, що 26.12.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. вчинено виконавчий напис №6829 про стягнення з неї як з боржника на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за кредитним договором №005-28514-221010 від 22.10.2010, укладеним з ПАТ «Дельта Банк», у сумі 25429,52 грн., а також плати за вчинення виконавчого напису - 800,00 грн. Вважає, що виконавчий напис вчинений з порушенням вимог чинного законодавства України, а отже наявні всі підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню, з огляду на наступне. Так, приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т.В. при вчиненні виконавчого напису нехтував чинними нормами діючого законодавства, які регулюють вчинення виконавчих написів по кредитних договорах, оскільки перед вчиненням оскаржуваного виконавчого напису не перевірив безспірність суми боргу за кредитним договором №005-28514-221010 від 22.10.2010, оскільки належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», зокрема: платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо, проте вказані документи нотаріусу надані не були, а розрахунок заборгованості, зроблений стягувачем, з урахуванням положень Переліку документів, не може вважатись доказом на підтвердження безспірності заборгованості боржника. В свою чергу [PERSON] зазначає, що у неї взагалі відсутня заборгованість за кредитним договором перед відповідачем з огляду на те, що строк дії картки з кредитним лімітом у сумі 5000,00 грн. закінчився в 2014 році, та на той момент зобов`язання перед кредитною установою були виконані.Також нотаріусом не враховано, що пункт 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року по справі № 826/20084/14 - визнано незаконним та нечинним, таким чином, після скасування внесених постановою Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 до Переліку змін виконавчий напис міг бути вчинений лише за умови подання оригіналу нотаріально посвідченого договору чи його дублікату, що має силу оригіналу, проте договір №005-28514-221010 від 22.10.2010 був укладений у простій письмові формі без нотаріального посвідчення. Крім того, позивач зазначає, що будь-яких вимог про усунення порушень за кредитним договором від ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» вона не отримувала. Враховуючи наведене, позивач просила визнати виконавчий напис №6829 від 26.12.2020, вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. про стягнення з неї як з боржника на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за кредитним договором №005-28514-221010 від 22.10.2010, укладеним з ПАТ «Дельта Банк; стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на її користь 10000,00 грн. моральної шкоди; судові витрати покласти на відповідача. Додатково 24.05.2021 від представника позивача - адвоката Руденка А.О. надійшла заява про відшкодування витрат за надану професійну правничу допомогу, в якій останній просить стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь [PERSON] судові витрати на правничу допомогу у сумі 15500,00 грн. Ухвалою від 16.03.2021 відкрито спрощене позовне провадження, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою від 16.03.2021 частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, зупинено стягнення за виконавчим написом приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. №6829 від 26.12.2020. 08.04.2021 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, з наступних підстав. Зазначає, що 22.10.2010 між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено Договір № 005-28514-221010 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговуванням платіжної картки (кредитний договір № 005-28514-221010 від 22.10.2010). 07.05.2020 між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір відступлення прав вимоги № 2240/К, у відповідності до умов якого правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «Дельта Банк» є ТОВ «ФК «ЄАПБ», в тому числі і за Кредитним договором № 005-28514-221010 від 22.10.2010. Оскільки [PERSON] зобов`язання перед кредитором виконувала неналежним чином, у останньої утворилася заборгованість, у зв`язку з чим ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личука Т.В. для вчинення виконавчого напису. Щодо твердження позивача, що приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т.В., вчиняючи виконавчий напис, не врахував та не перевірив факту безспірності відповідач зазначає, що нотаріус повинен був оцінювати безспірність вимог кредитора лише при наявності заперечень боржника. Разом з тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. В свою чергу, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172, які були надані відповідачем у повному обсязі. Щодо твердження позивача, що приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т. В. пропущено строк позовної давності для вчинення виконавчого напису представник ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» зазначає, що оскільки ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» отримало право вимоги за Кредитним договором № 005-28514-221010 від 22.10.2010 згідно Договору відступлення прав вимоги № 2240/К лише 07.05.2020, то строк для звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису перебуває у межах трирічного строку, тобто не був пропущений відповідачем. Крім того, вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] було завдано моральну шкоду внаслідок неправомірних дій відповідача. 31.05.2021 представником ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на електронну адресу суду надіслані додаткові письмові пояснення, в яких представник відповідача просить відмовити у задоволенні вимоги позивача у частині стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки вважає, що витрати на професійну правничу допомогу, заявлені представником позивача є неспівмірними зі складністю справи, не відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їх розміру. Зазначив, що позивачем не надано жодного платіжного доручення чи квитанції на підтвердження оплати, у справі відсутній детальний опис послуг із зазначенням витраченого часу . Позивач та її представник надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. Представник відповідача у відзиві просив розглядати справу за його відсутності на підставі наявних у справі доказів, заперечував проти задоволення позовних вимог. Треті особи у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 22.10.2010 між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено Договір № 005-28514-221010 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговуванням платіжної картки. Вказаним договором передбачено, що банк надає держателю картки кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії на загальну суму 30000,00 грн. На день укладання вказаного договору кредитний ліміт становив 5000,00 грн. Відповідно пункту 1.5 Договору кредитування рахунку в межах кредитної лінії здійснюється протягом 364 календарних днів. 07.05.2020 між АТ «Дельта Банк» та ТОВ Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір відступлення прав вимоги № 2240/К, у відповідності до умов якого правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «Дельта Банк» є ТОВ Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», в тому числі і за Кредитним договором № 005-28514-221010 від 22.10.2010. 26.12.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. вчинено виконавчий напис №6829 про стягнення з [PERSON] як з боржника на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за кредитним договором №005-28514-221010 від 22.10.2010, укладеним з ПАТ «Дельта Банк», у сумі 25429,52 грн., а також плати за вчинення виконавчого напису - 800,00 грн. 10.02.2021 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Павлюком Н.В. відкрито виконавче провадження на підставі вищевказаного виконавчого напису нотаріуса (ВП №64443958). Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Н.В. від 24.02.2020 року звернуто стягнення на доходи [PERSON] . Відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно п.19 ст.34 Закону України "Про нотаріат" виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Згідно ст.87 Закону України "Про нотаріат" для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України "Про нотаріат" визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Відповідно до п. п. 1.1., 3.1., 3.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за №296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України "Про нотаріат"). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості, як такого. Безспірний борг - це борг, що визнається боржником та кредитором і про суму якого сторони не сперечаються, тобто у разі відсутності заперечень боржника вимога кредитора вважається безспірною. Постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999 року затверджено Перелік документів (далі - Перелік), за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Постановою Кабінету Міністрів України, №662 від 26.11.2014 року внесено зміни до вказаного Переліку та доповнено перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом « Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», відповідно до якого для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору;б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.» Разом з тим, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року по справі № 826/20084/14, яку ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року, залишено без змін, визнано незаконною та не чинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Згідно з пунктом 10.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», згідно якого визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Отже, на момент вчинення виконавчого напису набрало чинності судове рішення, яким визнано незаконною та не чинною Постанову Кабінету Міністрів України, №662 від 26.11.2014 року, якою доповнено Перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Вказана обставина дає змогу дійти висновку про те, що вчинений виконавчий напис для стягнення боргу з позивача вчинений на правочині, що не передбачає стягнення заборгованості на підставі виконавчих написів, оскільки на момент його вчинення зміни до Переліку, якими було запроваджено можливість вчинення виконавчих написів по стягненню заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин, було визнано нечинними судовим рішенням, яке набрало законної сили. Крім того, слід зазначити, що з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Як вбачається зі змісту позовної заяви [PERSON] не погоджується з сумою заборгованості, зазначає, що на момент закінчення строку дії картки у 2014 році заборгованість була погашена у повному обсязі. У той же час представником відповідача вказані доводи позивача не спростовані. У матеріалах справи мається розрахунок заборгованості за кредитним договором №005-28514-221010 від 22.10.2010 за період з 07.05.2020 по 30.11.2020, проте з вказаного документу не можливо встановити, як здійснювалися нарахування за кредитним договором з 2014 року, оскільки саме на цей період посилається позивач у своїй позовній заяві. Тобто не можливо перевірити факт відсутності чи наявності заборгованості після закінчення строку дії картки. Крім того, відповідач не надав доказів того, чи перевипускалась кредитна картка з 2014 року, чи отримувались грошові кошти після цього періоду. Суд не приймає до уваги твердження представника ТОВ Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» про те, що приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личук Т.В., вчиняючи виконавчий напис, повинен був оцінювати безспірність вимог кредитора лише при наявності заперечень боржника, оскільки у матеріалах справи відсутні докази направлення відповідачем на адресу позивача претензії щодо сплати заборгованості. А також вважає безпідставними доводи відповідача з приводу того, що заборгованість за кредитним договором є безспірною, оскільки відповідачем на виконання вимог п.2 Постанови КМУ № 1172 від 29.06.1999 при вчиненні виконавчого напису нотаріусом був наданий весь необхідний перелік документів, оскільки, як вже було зазначено вище постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року по справі № 826/20084/14 визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету міністрів України №662 від 26.11.2014 року, якою Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172, доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», а отже визнання незаконною та нечинною Постанову Кабінету міністрів України №662 , безпосередньо тягне за собою визнання нечинними частину 2 постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Тобто, на момент його вчинення оскаржуваного виконавчого напису фактично Переліком передбачена можливість стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів тільки за нотаріально посвідченими договорами, у той час, як кредитний договір №005-28514-221010 від 22.10.2010 укладено в простій письмовій формі. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16). Враховуючи, що позивач не була у встановленому законом порядку проінформована про наявність в неї заборгованості за кредитним договором та розмір вказаної заборгованості, строк, у який належить погасити існуючу заборгованість, а також наслідки її непогашення, суд приходить до висновку про те, що у даному випадку заборгованість, визначена стягувачем у вимозі про усунення порушень, поданій нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не є безспірною. Щодо твердження позивача, що приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т. В. пропущено строк позовної давності для вчинення виконавчогонапису суд зазначає наступне. Загальна позовна давність (зокрема до вимог про стягнення заборгованості за кредитом) встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного (зокрема, прострочення виконання) обов`язку із внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. З наданого кредитного договору, зокрема з пункту 1.5 вбачається, що кредитування рахунку в межах кредитної лінії здійснюється протягом 364 календарних днів. Кожна наступна кредитна лінія надається після спливу строку надання попередньої, на умовах, погоджених сторонами і не потребує підписання додаткових угод. Відповідно до пункту 5.2 Договору №005-28514-221010 від 22.10.2010 договір набуває чинності з дати його укладання сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов`язань за ним. Таким чином, у Договорі № 005-28514-221010 на відкриття поточного рахунку з використанням платіжної картки та обслуговуванням платіжної картки від 22.10.2010 відсутнє посилання на конкретну дату його виконання, разом з тим у матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості за вказаним договором, починаючи з дати його укладання, тому неможливо надати належну оцінку невиконання чи неналежного (зокрема, прострочення виконання) обов`язку із внесення чергового платежу [PERSON] . Разом з тим, відповідно до наданих матеріалів ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» отримало право вимоги за Кредитним договором № 005-28514-221010 від 22.10.2010 згідно Договору № 2240/К відступлення прав вимоги 07.05.2020. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Вказані положення кореспондують з п.3.1. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за №296/5, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Виходячи з цього, відповідачем не було порушено строк, передбачений ст. 88 Закону України «Про нотаріат», для звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №6829, вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. 26.12.2020 року про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за кредитним договором №005-28514-221010 від 22.10.2010, укладеним з ПАТ «Дельта Банк», у сумі 25429,52 грн., а також суми за вчинення виконавчого напису - 800,00 грн. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19). Вирішуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд керується тим, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Стаття 1167 ЦК України, передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно із Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995р. "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до положень ст.23, ст.280, ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, в зв`язку з чим суд виходить з того, що задоволення позовних вимог повинно відповідати як заподіяній моральній шкоді, так і критерію справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому, під час розгляду вказаного провадження, позивачем не було представлено доказів та доведено в передбаченому законом порядку, спричинення моральної шкоди на вказану в позові суму в розмірі 10000 грн., а тому з урахуванням конкретних обставин справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в цій частині. Вирішуючи питання про судові витрати, суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать втрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закон України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Статтею 30 Закону N 5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача [PERSON] в суді здійснював адвокат Руденко А.О., повноваження якого були підтверджені договором про надання правової допомоги №19/02/21 від 19.02.2021 року, ордером на надання правничої допомоги. Пунктом 5.1 вказаного договору передбачено, що плата за надані Адвокатським об`єднанням послуги за договором встановлюється відповідно до виставлених актів наданих послуг згідно переліку вартості послуг, зазначених у Додатку №1. Додатком №1 до Договору про надання правової допомоги №19/02/21 від 19.02.2021 року, укладеного між Адвокатськім об`єднанням «Щиглов і Партнери» в особі партнера Руденка А.О. та [PERSON] передбачений перелік основних видів юридичних послуг та їх вартість. Крім того, вказаним додатком передбачено, що надання додаткових юридичних послуг та витрат, пов`язаних з наданням цих послуг здійснюється за згодою клієнта, а їх оплата - згідно із затвердженими тарифами та на підставі виставлених рахунків на оплату і акту наданих послуг. На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача надані також акт надання послуг № 11 від 17.05.2021 до договору №б/н від 21.12.2020 року, відповідно до якого адвокатом Руденком А.О. надано наступні послуги та виконано безпосередньо пов`язані з ними роботи, а саме: проаналізовано документи у справі - 2000 грн. (2 год.); проаналізовано судову практику Верховного суду - 2000,00 грн. (2 год.); подано до суду в інтересах [PERSON] у справі №756/3598/21 позовну заяву - 4000,00 грн. (4 год.), заяву про забезпечення позову - 2000,00 грн. (2 год.); написано та подано заяву про застосування позовної давності - 500,00 грн. (0 год. 30 хв.); написано та подано заяву про судові витрати - 500,00 грн. (0 год. 30 хв.); прийнято участь у судовому засіданні 12.05.2021 - 2500,00 грн.; написано та подано заяву про відшкодування витрат на правову допомогу - 2000,00 грн. (2 год.). При цьому суд враховує, що Додатком №1 до Договору про надання правової допомоги №19/02/21 від 19.02.2021 року передбачений такий вид юридичної послуги, як «підготовка та подача позовних заяв, апеляційних та касаційних скарг, заяв про перегляд рішень за ново виявленими або виключними обставинами, відзивів, відповідей на відзив, заперечень разом з додатками», вартість якої 1000,00 грн./год., яка вже фактично передбачає аналіз наданих позивачем документів, судової практики та написання позовної заяви, оскільки підготовка позовної заяви без вказаних складових зводиться до механічного набору тексту. З урахуванням наведеного, суд вважає, що пункт 3 Додатку №1 до Договору №19/02/21 про надання правової допомоги від 19.02.2021 включає у себе послуги, зазначені у пунктах 1-3 Акту наданих послуг №11 від 17.05.2021, тобто вартість послуг, зазначених у вказаному Акті фактично повинна становити 4000,00 грн. з розрахунку 4 год.*1000,00 грн. за підготовку та подачу позовної заяви. У матеріалах справи мається заява про застосування позовної давності від 05.03.2021, вартість складання якої становить згідно акту виконаних робіт 500,00 грн., разом з тим суд зауважує, що закон не вимагає певної форми подання заяви про застосування позовної давності письмової чи усної, зробленої в ході судового засідання. Зазначена правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16 серпня 2017 року №6-2667цс16, Першої судової палати Касаційного цивільного суду ВСУ від 07 листопада 2018 року (справа № 0907/2-7453/2011, провадження № 61-6321св18), Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21 серпня 2018 року (справа № 288/1361/15-ц, провадження № 61-4212св18). Таким чином, вказана позиція позивача могла знайти своє відображення у позовній заяві, або оголошена її представником під час судового засідання 12.05.2021, а тому складання вказаного документу може розцінюватися як штучне завищення витрат на правничу допомогу, як і заява про судові витрати від 05.03.2021, оскільки п. 9 ст. 175 ЦПК України передбачено, що позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Посилання представника відповідача на необґрунтованість та не співмірність заявленого розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу є необґрунтованим, оскільки цей критерій суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які б свідчили про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката, відповідачем не надано. Доводи представника відповідача про те, що стороною позивача не надано детальний опис послуг із зазначенням витраченого часу, суд не приймає до уваги, оскільки вказані відомості містяться як у акті надання послуг № 11 від 17.05.2021, так і у самій заяві про відшкодування витрат за надану професійну правничу допомогу. Крім того, зі змісту ст. 137 ЦПК України, вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права (Постанова Верховного Суду від 13.12.2018 у справі №816/2096/17). Крім того, суд відхиляє аргументи представника відповідача щодо недоведеності понесення витрат позивачем на послуги адвоката через відсутність в матеріалах справи відповідного платіжного документу про оплату таких послуг. При цьому, суд враховує позиції Верховного суду, викладені у його постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 21.01.2021 року у справі №280/2635/20, відповідно до яких діюче законодавство передбачає нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено. Тобто, на законодавчому рівні встановлена можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції. А отже, ненанадання позивачем відповідної квитанції, на підтвердження оплати вказаних послуг не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог щодо відшкодування витрат на правничу допомогу. Таким чином, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, зважаючи на те, що позовні вимоги задоволено частково, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат і ринкових цін на адвокатські послуги, враховуючи фінансовий стан обох сторін, суд вважає можливим стягнути з відповідача витрати на надання професійної правничої допомоги на користь позивача [PERSON] у розмірі 10500,00 грн., що є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору та задоволених вимог. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1362,00 гривень (за позовні вимоги немайнового характеру та вимоги про забезпечення позову). На підставі викладеного,

Outcome: partial