Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-25 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що [PERSON], який помер [INFO], мав у власності житловий будинок, розташований по [ADDRESS], та земельну ділянку розташовану там же, які заповів їй. На даний час позивачка бажає отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказане спадкове майно, однак зробити цього не може із-за відсутності правовстановлюючого документа на житловий будинок.. Тому просить суд визнати за нею право власності на зазначений житловий будинок в порядку спадкування за заповітом. Позивачка в своїй позовній заяві зазначила, що на даний час має намір також отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, належну спадкодавцю [PERSON], однак зробити цього не може, оскільки в правовстановлюючому документі, який посвідчує право власності спадкодавця на земельну ділянку, невірно вказано його прізвище: "[PERSON]" замість "[PERSON]". Внести виправлення у вказаний документ на даний час неможливо, оскільки особа, якій він був виданий, тобто [PERSON] помер. На цій підставі [PERSON] також просить суд встановити, що вищевказаний правовстановлючий документ, а саме: Державний акт на право приватної власності на землю, виданий на ім'я "[PERSON]" в дійсності належить [PERSON], а на даний час - їй як спадкоємниці останнього. В суд сторони не з'явились, подали заяви, в яких просять справу слухати у їх відсутність, представник позивачки позовні вимоги підтримує, судові витрати просить покласти на позивачку, а відповідач позовні вимоги визнає повністю. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 2 З довідки Карабчиївської сільської ради Ружинського району від 23.07.2016р. № 276 вбачається, що відповідно до записів погосподарської книги по с.Карабчиїв Ружинського району Житомирської області за [PERSON] рахується на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка площею 0.25 га, розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). З технічного паспорта на вказаний житловий будинок, який виготовлений КП "Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації" 08.05.2016р. та довідки вказаного МБТІ від 07.07.2016р. №766, вбачається, що житловий будинок [ADDRESS] побудований в 1970 році, господарські споруди побудовані в 1970-1972рр., правовстановлюючі документи на вказаний будинок в БТІ не зареєстровано (а.с.9-12, 13). Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна, отриманої Ружинським районним судом Житомирської області 15.08.2016р., відомості про об'єкт нерухомого майна( житловий будинок та земельну ділянку), розташований за адресою:[ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні (а.с.50, 51). Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР , яка діяла на час виникнення правовідносин, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1960 році. Положення діючого на той час законодавства, а саме: Указу Президії Верховної Ради СРСР "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних жилих будівель" від 26.08.1948р., прийнятою на виконання вказаного Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", Закону УРСР "Про сільську Раду депутатів трудящих" від 02.07.1968р. , визначали, зокрема, що підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію та не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Статті 120-127 ЦК УРСР(1963 р.) регулювали право власності колгоспного двору та реєстрацію вказаного права за членами двору в погосподарських книгах сільських рад. На підставі вказаного, суд приходить до впевненості, що [PERSON] був власником житлового будинку та господарських будівель, розташованих по [ADDRESS]. оскільки це право за ним посвідчено записами в погосподарській книзі. Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України у справі № 6-137цс13 від 18.12.2013р. [PERSON] помер [INFO] в м.Києві, що вбачається з свідоцтва про смерть (а.с.7). Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті і лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Як вбачається із спадкової справи №57/2016р., заведеної 22.01.2016р. Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою відносно майна померлого [INFO] 3 [PERSON], останній 04.07.2014р. залишив заповіт, яким житловий будинок з господарськими будівлями та приватизовану земельну ділянку, які знаходяться в [ADDRESS], заповів [PERSON] - позивачці по справі, і остання вказану спадщину прийняла. Таким чином, судом встановлено, що до позивачки перейшло в порядку спадкування за заповітом право власності спадкодавця [PERSON] на вказане спадкове майно - житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за вищевказаною адресою. Однак, як вбачається з повідомлення Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори від 08.06.2016р., позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за заповітом на спадщину [PERSON], яка складається з житлового будинку по [ADDRESS], з підстав відсутності правовстановлюючих документів на вказаний житловий будинок (а.с.46). На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що право позивачки на прийняття спадщини реалізоване, але мають місце труднощі здійснення процедури реєстрації успадкованого майна, що виникли не з її вини, оскільки вона не може оформити належне їй право власності на вказаний житловий будинок в порядку спадкування за заповітом відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня. Оскільки право власності [PERSON] на вказане майно ніким не оспорюється, тому зазначене не може бути підставою для позбавлення спадкоємців права власності на таке майно. З вищевикладених підстав, а також, враховуючи положення ст.174 ЦПК України, в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Одночасно суд вважає за необхідне роз'яснити позивачці її обов'язок відповідно до вимог Податкового кодексу України провести декларування отриманої спадщини. Вирішуючи позовну вимогу щодо встановлення факту належності правовстановлюючого документа, суд встановив наступне. Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданий 20.01.1999р. на підставі рішення Карабчиївської сільської ради Ружинського району Житомирської області від 20.04.1994р. на ім'я [PERSON], який проживає в [ADDRESS], посвідчує право останнього на земельну ділянку площею 0.25 га, яка розташована в с.Карабчиїв Ружинського району Житомирської області, та призначена для обслуговування житлового будинку(а.с.8). Як зазначалось вище, [PERSON] помер [INFO] і з матеріалів спадкової справи, заведеної відносно його майна, вбачається, що відповідно до паспорта [NUMBER], виданого 05.03.1996р. Ватутінським РУ ГУ МВС України в м.Києві, його дійсне прізвище, ім'я та по батькові - "[PERSON]", та народився він [INFO] в с.Карабчиїв Ружинського району Житомирської області. Те, що вказаній особі належить вищезазначений Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданий 20.01.1999р. на підставі рішення Карабчиївської сільської ради Ружинського району Житомирської області від 20.04.1994р. на ім'я [PERSON], стверджується вищевказаною довідкою Карабчиївської сільської ради Ружинського району Житомирської області від 23.07.2016р. № 276. Вбачається вказане і з технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж, зазначеної у цьому Декоржавному акті, земельної ділянки в натурі(на місцевості), з якої видно, що вказана в Державному акті земельна ділянка розташована по [ADDRESS] і на ній розташований житловий будинок та господарські будівля, право власності на які за [PERSON] встановлено записами в погосподарській книзі. 4 Зазначене також підтверджується співпадінням імені та по батькові особи, вказаної в Державному акті на право приватної власності на землю, та спадкодавця [PERSON]; його заповітом, посвідченим секретарем Карабчиївської сіфльської ради Ружинського району 04.07.2014р, яким він заповів позивачці належну йому приватизовану земельну ділянку в с.Карабчиїв Ружинського району та довідкою Карабчиївської сільської ради від 11.08.2016р. № 308 про видачу вищевказаного Державного акту та його реєстрацію в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю. На підставі викладеного, суд задовольняє позовну вимогу [PERSON] в частині встановлення факту належності правовстановлюючого документа [PERSON] , враховуючи при цьому, що встановлення даного факту має для неї юридичне значення, так як дозволяє реалізувати своє право на спадщину, а також те, що відповідач - Карабчиївська сільська рада Ружинського району Житомирської області, на території якої розташована зазначена у Державному акті земельна ділянка та яка видала вищевказаний правовстановлюючий документ, позовні вимоги в цій частині визнає. В той же час, у встановленні юридичного факту відносно того, що зазначений правовстановлюючий документ на даний час належить позивачці, як спадкоємцю [PERSON], суд відмовляє за безпідставністю, оскільки вказана вимога не грунтується на положеннях діючого законодавства. Позивачка має право у встановленому законом порядку оформити своє право на зазначене у цьому правовстановлюючому документі майно, а не право на встановлення факту належності їй правовстановлюючого документа, виданого на ім'я спадкодавця. Оскільки вимога про встановлення факту, що має юридичне значення, заявлена позивачкою по справі в порядку позовного провадження, тому судом встановлено, що нею недоплачено судовий збір в сумі 275 грн. 60 коп. (551грн. 20коп. -275 грн. 60 коп.). Вказана недоплачена при подачі позову до суду сума судового збору за заявою представника позивачки покладається на позивачку.

Outcome: partial