Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати недійсним договір позики укладений між ним та відповідачем на суму 20000,00 (двадцять тисяч) гривень. Свої позовні вимоги мотивує наступним. У період з 30 липня 2005 по 07 липня 2014 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано на підставі рішення суду 07.07.2014 року. З відповідачем у них був спільний бюджет, значну частину якого вносив він, оскільки працює на ВП "ЮУ АЕС" та його середньомісячний заробіток складає близько 3000,00 грн. Крім того він отримує соціальні виплати, у зв'язку з отриманою ним виробничою травмою, розмір даних виплат щомісячно складає приблизно 20000,00 грн. Проте сімейним бюджетом керувала його колишня дружина, в якої були всі банківські картки та відомі коди до них, оскільки на неї була написана довіреність про те, що [PERSON] може розпоряджатися рахунками, отримувати кошти з них. 21 травня 2013 року він скоїв адміністративне правопорушення, про що розповів своїй колишній дружині, яка пообіцяла вирішити дану проблему. В результаті чого, 27 червня 2013 року він, на прохання відповідача, написав розписку якою взяв у своєї колишньої дружини у борг грошові кошти в сумі 20000,00 грн. строком на два місяці. Зауважив, що відповідач ввела його в оману та продиктувала йому текст розписки, гроші йому дружина не передавала, та пояснила, що ці кошти потрібні на врегулювання його питання стосовно притягнення до адміністративної відповідальності. Проте, згодом він дізнався, що за дане правопорушення його було піддано стягненню у вигляді штрафу в сумі 51 грн. А вже після розірвання шлюбу з відповідачем остання звернулась до нього з вимогою про повернення грошових коштів наданих йому у борг на два місяці в сумі 20000,00 грн. Вважає, що відповідач навмисно ввела його в оману, він повірив тому факту, що в нього дійсно можуть бути серйозні проблеми за вчинене ним правопорушення та з метою залагодити конфлікт написав розписку, тобто уклав договір позики. Просив суд визнати даний договір недійсним. В судовому засіданні позивач підтримав свої вимоги та просив про їх задоволення. Представник позивача в судовому засіданні вимоги свого довірителя підтримала та просила суд задовольнити їх. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, пояснюючи це наступним. Дійсно, у період з 2005 по 07 липня 2014 роки вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем та сімейне життя не склалося, оскільки останній часто зловживав алкоголем та наркотичними засобами, застосував щодо неї фізичну силу, в результаті чого шлюб між ними було розірвано. Зауважила, що кошти в сумі 20000,00 грн. надала її рідна мати, які вона передала позивачу в присутності двох свідків. Проте, наміру вирішувати проблеми позивача з правоохоронними органами вона не мала, це було власне бажання та прохання позивача дати йому кошти на власні потреби. Просила суд відмовити позивачу в задоволенні позову. Представник відповідача у судовому засіданні також заперечував проти позову та просив суд відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог. Свідок [PERSON] суду показала, що є матір'ю позивача та пояснила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Підтвердила той факт, що відповідач розпоряджалась сімейним бюджетом, оскільки у 2013 році її син написав довіреність на колишню дружину та остання мала доступ до банківських карток та рахунків. Зауважила, що у червні 2013 року її син із невісткою звернулись до неї з проханням надати у борг 20000,00 грн. для залагодження проблем її сина з правоохоронними органами, на що вона запропонувала відповідачу написати розписку, але отримавши відмову, грошей сторонам не надала. Зі слів сина їй відомо про розписку, проте вважає, що це були його гроші, а не матері відповідача. Свідок [PERSON] суду показав, що є колегою відповідача та пояснив, що у червні 2013 року під час обідньої перерви відповідач попросила його зайти у договірний кабінет та бути свідком передачі нею грошових коштів її чоловікові [PERSON] Останній написав добровільно, без будь-кого примусу, розписку про те, що він отримав від своєї дружини грошові кошти в сумі 20000,00 грн., а відповідач показала у їх у конверті при свідках та передала позивачу. Через декілька хвилин він на своєму авто, на прохання відповідача, підвіз позивача до місця його роботи. Будь-якого відношення до врегулювання питань, які виникли у [PERSON] з міліцією він не мав і не міг вирішувати, оскільки є сторонньою особою та не є працівником правоохоронного органу. Свідок [PERSON] підтвердила факт передачі відповідачем позивачу коштів у договірному кабінеті. На скільки їй стало зрозуміло, позивач мав проблеми з міліцією, які необхідно було залагодити та він попрохав у своєї дружини гроші. Позивач власноруч написав розписку, та отримавши від відповідача гроші не перераховував їх, а лише зазирнув до конверту, з яким і вийшов з кабінету. Жодних обурень з боку [PERSON] не було. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач приходиться їй колишнім зятем, а відповідач рідною донькою та показала, що у червні 2013 року їй зателефонувала донька з проханням терміново надати у борг гроші у сумі 20000,00 грн., при цьому причину не назвала. Зауважила, що це її власні кошти, які донька їй досі не повернула. Розписку вона не бачила. Про дохід колишнього зятя та доньки їй нічого не відомо. Вислухавши сторін та їх представників, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що в період з 2005 по липень 2014 роки сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син - [PERSON], [INFO]. 27 червня 2013 року позивач взяв у борг у своєї дружини [PERSON] 20000,00 (двадцять тисяч) гривень, які зобов'язувався повернути протягом двох місяців, що підтверджується копією розписки (а.с.6). 07 червня 2013 року на ім'я [PERSON] була виписана довіреність про те, що вона може розпоряджатися рахунками, отримувати кошти з рахунків та закривати рахунки, що належать [PERSON] Строк дії довіреності 1 рік, тобто до 07 червня 2014 року (а.с.7). Як вбачається з постанови Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 серпня 2013 року [PERSON] був притягнений до адміністративної відповідальності за вчинення ним правопорушення передбаченого ч.1 ст.173 КУпАП, тобто дрібне хуліганство, та щодо нього було застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 51 грн. на користь держави (а.с.8). 22 червня 2013 року старшим слідчим СВ Южноукраїнського МВ УМВС України в Миколаївській області Цуркан М.І. було винесено постанову про закриття кримінального провадження щодо [PERSON] за ч.1 ст.309 КК України, у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, оскільки в ході досудового розслідування встановлено, що [PERSON] не мав мети зберігання наркотичних засобів, а хотів прибрати медичний шприц з дитячого майданчика та викинути його в смітник (а.с.47-48). 19 вересня 2014 року слідчим СВ Южноукраїнського МВ УМВС України в Миколаївській області Климчук А.Ю. було винесено постанову про закриття кримінального провадження щодо [PERSON] за ч.1 ст.185 КК України, у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.9-10). З висновку Южноукраїнського МВ УМВС України в Миколаївській області по факту заяви [PERSON] від 16.10.2014 року вбачається, що за заявою [PERSON] місцевим органом міліції проводилась перевірка відносно обставин щодо написання [PERSON] розписки та надання її [PERSON], задля нібито владнання проблем позивача із правоохоронними органами, яких у нього насправді не було. З даного висновку та відповіді Южноукраїнського МВ УМВС України в Миколаївській області за вих. № 7218595 від 22.10.2014 року вбачається, що за результатами перевірки було прийнято рішення про припинення подальшої перевірки, у зв'язку з відсутністю даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення (а.с.11-12). Судом встановлено, що [PERSON] у 2010 році отримав травму на виробництві та довгий час проходив лікування. З довідки №1653 від 13.10.2014 року вбачається, що [PERSON] отримує пенсію по інвалідності внаслідок трудового каліцтва або профзахворювання інвалідам III-ої групи, розмір якої у 2013 році складав 894,00 грн. на місяць, а у 2014 році 949,00 грн. щомісячно (а.с.13-14). З довідки №4557 (а.с.15) та №4559 від 13.10.2014 року (а.с.16) вбачається, що [PERSON] дійсно працює на ВП "ЮУ АЕС" на посаді слюсаря - ремонтника та регулярно отримує заробітну плату. З довідки №928-10/04 від 15.10.2014 року вбачається, що [PERSON] є інвалідом III-ої групи виробництва та перебуває на обліку у відділенні ВД ФССНВ та ПЗ у м. Южноукраїнську та отримує відшкодування шкоди внаслідок нещасного випадку на виробництві (а.с.17). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено укладення договру позики у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. В судовому засіданні сторони, договору позики не заперечували та показами свідків наданими у судовому засіданні підтверджується факт укладення договору позики від 27.06.2013 року. Відповідно до копії розписки від 27.06.2013 року [PERSON] отримав кошти від [PERSON]. у розмірі 20000,00грн., які були надані у позику на два місяці. Відповідно до ч.1, 2 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце тоді, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує про її існування. Обман виражається в активних та пасивних діях недобросовісної сторони правочину. Як зазначає позивач, він був введений в оману відповідачем та повіривши, що у нього дійсно можуть виникнути проблем з правоохоронними органами з приводу вчинення ним правопорушення погодився на укладення договору позики та написав розписку. Вважає, що за даних обставин слід визнати зазначений договір недійсним. Однак, поясненнями [PERSON] про те, що [PERSON] повинен був якимось чином, з використанням запозичених позивачем грошових коштів вирішувати питання з представниками правоохоронних органів, жодними доказами, з точки зору їх належності та допустимості, не доведено та не підтверджено. Отже, твердження позивача щодо вчинення з боку відповідача або третіх осіб будь - яких навмисних цілеспрямованих дій на введення його в оману, у тому числі й шляхом надання обіцянок, з метою, начебто, залагодження конфлікту між [PERSON] та органами міліції, свого підтвердження у судовому засіданні не знайшли, та позивачем, як стороною, на яку покладено обов'язок доказування - не доведено. Відповідно до ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Частиною 4 ст.203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тобто необхідною умовою є єдність волі і волевиявлення. Волевиявлення, здійснене без мети вчинення правочину, а лише для виду або для прикриття собою іншого правочину не впливає на дійсність правочину. Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони щодо обставин, які впливають на вчинення правовочину. На відміну від помилки ознакою обману є умисел у діях однієї з сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в данному випадку позивач. В судовому засіданні встновлено, що договір позики укладено з додержанням вимог ст.203 ЦК України, тобто договір є чинним, а тому рішення суду не може грунтуватися на показах позивача, що гроші ним як позичальником не були отримані від відповідача (позикодавця). Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63 цс13. Відповідно до ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного суду України, прийняті за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обов'язковими для всіх судів України. Враховуючи вищезазначене позивачем не надано доказів щодо фактів (обставин), що не відповідають дійсності та які є істотними для укладення позивачем договору позики, та їх наявність не відповідала бажанню (волі) [PERSON] перебувати у відносинах, пов'язаних із правочином, а також те, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями з боку відповідача, у зв'язку з чим, у суду відсутні підстави, які б свідчили, що договір позики між [PERSON] та [PERSON] укладено внаслідок обману з боку вдповідача. Крім того, як вбачається зі змісту ст.65 СК України, зазначена норма закону регламентує "Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя". Відповідно до вимог ч. 1, 2 зазначеної статті - дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Оскільки оскаржуваний позивачем договір позики не є договором щодо розпорядження спільним майном подружжя, а фактично є правочином за яким набувається майно, згода другого подружжя на укладення такого правочину, на підставі вимог ст.65 СК України не потрібна. Отже, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору позики недійсним, відтак вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed