Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

12.11.2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просив розірвати договір про надання правової допомоги, укладений з [PERSON]; зобов'язати повернути йому в 5-ий строк частину отриманого гонорару в сумі 4800 грн.; стягнути моральну шкоду у розмірі 6000 грн. /а.с. 2-3/ В подальшому [PERSON] неодноразово уточнював позовні вимоги. 07.10.2014 року представник позивача подав до суду позовну заяву в останній редакції, пред'явивши позовні вимоги лише до [PERSON] та просив розірвати договір про надання правової допомоги від 15.06.2012 року, а також додатковий договір від 15.06.2012 року, укладені між [PERSON] та відповідачем; стягнути з відповідача на користь [PERSON] на його користь 4800 грн.; стягнути моральну шкоду у розмірі 6000 грн. /а.с. 102-103/ В позові вказано, що 15.06.2012 року [PERSON] звернувся до адвоката [PERSON] про правову допомогу і захист моїх законних інтересів при визначенні та стягнення шкоди, завданої його майну, колишньою дружиною [PERSON] 15.06.2012 року було укладено договір про надання правової допомоги з [PERSON] та сплачено гонорар у розмірі 6000 грн. Через місяць після укладення договору відповідачем було подано позов до Київського районного суду м. Харкова. Під час розгляду справи відповідач належним чином не виконував вимоги договору. [PERSON] ухилявся від участі в проведенні експертизи, що призвело до порушення його прав. Невиконання відповідачем умов договору призвело до порушення його прав та завдало матеріальних збитків. Не погодившись з позовом [PERSON] відповідач [PERSON] 04.11.2014 оку подав до суду зустрічний позов, в якому просив визнати такими, що не відповідають дійсності відомості, викладені в уточненій позовній заяві позивача від 07.10.2014 року; стягнути з [PERSON] на його користь 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а також судові витрати по справі. /а.с. 109-112/ В позові [PERSON] вказав, що обставини, зазначені у позові [PERSON] не відповідають дійсності та є такими, що порочать його честь, гідність та ділову репутацію. Ним належним чином були виконанні умови договору. В судовому засіданні відповідач [PERSON] наполягав на задоволенні зустрічного позову, посилаючись на обставини, що зазначені у ньому, а у задоволенні первісного позову просив відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засіданні не з'явилася. 21.07.2014 року [PERSON] подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності. /а.с. 88/ Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Суд зазначає, що згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст.ст. 11,15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 15.06.2012 року між ФО-П [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання юридичних послуг, відповідно до умов якого виконавець зобов'язався надати замовнику юридичні послуги, щодо представництва інтересів замовника у Київському районному суді м. Харкова у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення з співвласника суми відшкодування витрат на ремонт будинку. Відповідно до п. 2 вказаного Договору, послуги надаються замовнику шляхом: усного та письмового консультування з юридичних питань по справі, зазначеній в пункті 1 даного Договору; складання необхідних документів, запитів, заяв, скарг тощо по справі, зазначеній в пункті 1 даного Договору; представництво замовника в усіх підприємствах, установах, організаціях, закладах, місцевому суді. Того ж дня між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання юридичних послуг від 15.06.2012 року, якою було визначено розмір та строк оплати послуг виконавця. /а.с. 8/ Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст. 901 ЦК України передбачає, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Статтею 907 ЦК України передбачено, що Договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно положень ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами. Відповідно до ст. 611 ЦК України , у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Під час розгляду справи судом було витребувано з Київського районного суду м. Харкова та досліджено в судовому засіданні цивільну справу №2018/10790/2012 року, з якої убачається, що [PERSON] від імені [PERSON] 27.06.2012 року поштою було направлено до суду позовну заяву до [PERSON], третя особа - ПАТ «Харківміськгаз» про стягнення коштів. 15.06.2012 року позивачем було видано довіреність, якою він уповноважив [PERSON] та [PERSON] бути його представником та представляти його інтереси в усіх установах, в тому числі й судах. Даний позов було отримано судом 11.07.2012 року. Ухвалою судді від 17.09.2012 року позов [PERSON] було залишено без руху, оскільки в позовній заяві неточно зазначено місце реєстрації відповідачки. Ухвалою від 16.10.2012 року провадження по справі було відкрито та призначено попередній розгляд на 07.11.2012 року. 07.11.2012 року, 27.11.2012 року, 24.12.2012 року, 21.03.2013 року [PERSON], як представник [PERSON] був присутнім в судових засідання по цивільній справі №2018/10790/2012 року. 24.12.2012 року Київським районним судом м. Харкова було призначено судово-технічну експертизу, яку не було проведено у зв'язку з несплатою [PERSON] вартості експертизи та незабезпеченням безперешкодного обстеження жилого будинку. Ухвалою суду від 21.03.2013 року було повторно призначено експертизу. Ухвалою суду від 30.08.2013 року провадження по справі відновлено в зв'язку з проведенням експертизи та складенням висновку судової будівельно-технічної експертизи. Розгляд справи призначено на 01.10.2013 року, однак розгляд справи не проводився з невідомих причин. Дію довіреності [PERSON] припинив 04.10.2013 року, про що проінформував суд заявою, яка надійшла до канцелярії суду 07.10.2013 року. Підставою для скасування довіреності стала зміна обставин та втрата довіри до [PERSON] Ухвалою суду від 23.12.2013 року цивільну справу №2018/10790/2012 було залишено без розгляду в зв'язку з повторною неявкою відповідача. Таким чином, судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про неналежне виконання [PERSON] умов договору від 15.06.2012 року про надання юридичних послуг, які надавалися в межах розгляду цивільної справи у Київському районному суді м. Харкова за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення з співвласника суми відшкодування витрат на ремонт будинку. Суд вважає, що доводи позивача а є фактичною незгодою з висновком судової будівельно-технічної експертизи, а тому не можуть слугувати підставою для розірвання договору. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору про надання правової допомоги, стягнення коштів та моральної шкоди. Що стосується зустрічного позову, то суд дійшов наступного висновку. Частиною 4 статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе, а також право на відшкодування моральної шкоди, завданої збиранням, використанням та поширенням такої інформації. Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України, фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі, а згідно ст. 297 ЦК України фізична особа має право звернутись до суду про захист цього права. Згідно положень ст. 277 ЦК України та роз'яснень, які містяться в п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.1999 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (далі Постанова), фізична особа, особисті немайнові права, якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі, або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (не повні, або перекручені). Вирішуючи питання про розповсюдження поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила не доведе протилежного. Разом з тим, відповідно до ч. 1, 2 ст. 34 Конституції України, кожному надається право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини " суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) передбачає право кожного на свободу вираження поглядів. Це право дотримуватись своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Рішенням Конституційного суду України у справі про поширення відомостей від 10.04.2003 року № 8рп/2003, визначено проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових осіб та службових осіб. Зокрема встановлено, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Згідно з роз'ясненнями, даними у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Згідно з положеннями ст. ст. 10, 277 ЦК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної щодо нього інформації. З огляду на вище наведене суд вважає, що викладені в позовній заяві доводи є способом захисту [PERSON] своїх цивільних прав та інтересів, містять як констатацію фактів так і оціночні судження, думки, переконання, щодо виконання [PERSON] його зобов'язань за договором і не може свідчити про поширення недостовірної інформації. Критична оцінка професійного рівня [PERSON] зі сторони [PERSON] є його особистим оціночним судженням, а тому не може розцінюватись як образа, чи свідчити про мету посягання на честь і гідність особи. Зміст позову свідчить про критику та оцінку професійної діяльності [PERSON], при цьому не містить образ чи наклепу стосовно них, тому на спірні правовідносини розповсюджуються положення ч.2 ст.30 ЗУ "Про інформацію", в якій йдеться про те, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правильності. За таких обставин, суд вважає, що у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної шкоди належить відмовити.

Outcome: dismissed