Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

11.06.2020 представник позивача адвокат Горщар Б.А. звернувся в суд в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] про зміну та визначення місця проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] . В позовній заяві і у вступному слові позивач та його представник пояснили, що [PERSON] і [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . 12.07.2017 року рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області, яке набрало законної сили 16.08.2017 року, місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] визначено з матір`ю - [PERSON] . Однак, на час ухвалення рішення суду і на теперішній час неповнолітня [PERSON] продовжує проживати разом з батьком - [PERSON] в [ADDRESS] , так як не бажає і відмовляється проживати з матір`ю. Позивач має достатній дохід для належного утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , в тому числі для забезпечення її належного розвитку та навчання. Відповідачка не цікавиться життям, навчанням та розвитком [PERSON] , не відвідує батьківські збори, не турбується про її життя і здоров`я, не бере участі у вихованні дитини та у забезпеченні її життєвих потреб, не спілкується з дочкою. Одного разу відповідачка намагалася із застосуванням сили забрати дочку зі школи та із залученням працівників поліції і державних виконавців виконати рішення суду і забрати дитину до себе. За результатами психодіагностичного обстеження з`ясовано, що [PERSON] потерпала від ряду психотравматичних чинників, які вона пов`язує зі своєю матір`ю. Але донька має тісну, надійну прив`язаність та прихильність до батька, який є її опорою і якого вона чітко пов`язує з відчуттям захищеності та безпеки, уникаючи прив`язаності до матері. Тому просять позов задовольнити та змінити і визначити місце проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] . Відповідачка [PERSON] у відзиві на позов та у вступному слові просить відмовити у задоволені позову з наступних підстав. 12.07.2017 року рішенням суду визначено місце проживання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , з нею - [PERSON] . Рішення суду набрало законної сили 16.08.2017 року. Проте, виконати судове рішення не представилося можливим, оскільки позивач [PERSON] чинить всілякі перешкоди для передачі дитини матері: не відчиняє двері державному виконавцю і представникам Служби у справах дітей виконкому Славутської міської ради; з початку 2020 р забрав дитину зі школи та перевів на домашнє індивідуальне навчання; забороняє дитині зустрічатися з матір`ю та отримувати від неї подарунки; залякує дитину та навіює їй негативне враження про матір з метою віддалити дитину від неї. Вона любить свою дочку і бажає, щоб дитина проживала з нею, оскільки неповнолітня [PERSON] потребує материнського догляду, порад, формування ставлення до своєї визначеності у суспільстві та особистого саморозвитку як дівчини, жінки, матері. Фактично позовні вимоги зводяться до перегляду судового рішення, яке набрало законної сили, що в силу чинного законодавства не допускається. У Славутському міськрайонному відділі державної виконавчої служби відкрите виконавче провадження щодо примусового виконання рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області у справі про визначення проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , шляхом примусового відібрання неповнолітньої [PERSON] від батька - [PERSON] та передачі матері - [PERSON] . Представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Славутської міської ради Мушинська Л.П. підтримала висновок органу опіки і піклування виконавчого комітету Славутської міської ради від 10.11.2020 р про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Але при цьому пояснила, що позивач не виконав рішення суду про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] з матір`ю - [PERSON] ; не дає можливості матері спілкуватися з дочкою; з початку 2020 р перевів дитину на домашнє навчання з тим, щоб у [PERSON] не було шансів побачити дитину у школі; з грудня 2020 р - перевів дитину із школи-ліцею «Успіх» м. Славута в Улашанівський НВК. Дитина знаходиться під постійним батьківським контролем і не виявила бажання проживати з матір`ю. Тому, враховуючи бажання дитини, орган опіки та піклування прийняв рішення про доцільність проживання дитини з батьком. Служба у справах дітей не володіє інформацією про негативну поведінку відповідачки чи про її негативний вплив на дочку [PERSON] . Представник третьої особи Славутського міськрайонного відділу ДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Андрощук С.В. в одному із судових засідань пояснила, що на виконанні у виконавчій службі відкрите виконавче провадження щодо виконання рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12.07.2017 року про визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Однак, виконати рішення суду неможливо через те, що батько дитини [PERSON] не впускає державного виконавця у квартиру, не дає можливості побачити дитину та забрати її до матері. Заслухавши пояснення сторін, свідків, неповнолітньої [PERSON] , дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 24 листопада 2016 року (а.с. 8). 12 липня 2017 року рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області визначено місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с.9-14). Рішення суду мотивовано тим, що Декларація ООН про права дитини від 20 листопада 1959 року не заперечує категорично можливості розлучення малолітньої дитини зі своєю матір`ю, але для цього мають бути виключні обставини. Виключних обставин для того, щоб малолітня дитина була розлучена зі своєю матір`ю, не встановлено. При цьому суд врахував інтереси малолітньої дитини, її стать, потребу в материнській турботі, догляді та увазі для забезпечення повноцінного виховання і розвитку. Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 16 серпня 2017 року рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 липня 2017 року залишено без змін. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що під час розгляду справи ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не було встановлено будь-яких виключних обставин для того, щоб малолітня дитина була розлучена зі своєю матір`ю. Характеристика [PERSON] не була визначальною обставиною при вирішенні питання, з ким із батьків буде проживати дитина. Визначальними були інтереси дитини, які будуть забезпечені саме при проживанні її з матір`ю. Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 682/966/17 рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 16 серпня 2017 року залишено без змін; поновлено виконання рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 липня 2017 року. Постанова Верховного Суду мотивована тим, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. При цьому суди не встановили виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір`ю і визначили місце її проживання, виходячи саме з якнайкращих інтересів дитини. У вересні 2017 р [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Славутської міської ради про відібрання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 лютого 2018 року позов задоволено. Судом відібрано малолітню дитину [PERSON] від батька [PERSON] та передано матері [PERSON] . Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відповідач самочинно, без згоди матері, змінив місце проживання їх малолітньої дитини. Суд оцінив поведінку батька як спосіб зловживання своїми правами з метою приховування своїх самоуправних дій зі зміни місця проживання дитини без згоди матері всупереч попередньо досягнутим домовленостям щодо місця проживання малолітньої дитини на період перебування матері на роботі за кордоном, а також надання їм вигляду законних. Суд критично оцінив висновок Органу опіки та піклування від 26 лютого 2018 року, яким визнано за недоцільне відібрати малолітню дитину у батька та передати її матері, оскільки він суперечить принципу, викладеному у статті 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року. Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 08 травня 2018 року рішення суду першої інстанції від 26 лютого 2018 року залишено без змін. Постанова апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що [PERSON] не надав суду доказів, які б підтверджували, що повернення дитини матері суперечить інтересам дитини, зміну якихось обставин чи наявність реальної небезпеки для життя та здоров`я дитини в разі її повернення за попереднім місцем проживання, а тому суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про підставність й доведеність позовних вимог, оскільки [PERSON] самочинно, без згоди [PERSON] змінив місце проживання їх малолітньої доньки. Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 682/2778/17 рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 26 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 08 травня 2018 року скасовано та ухвалене у справі нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Славутської міської ради, про відібрання малолітньої дитини відмовлено. Постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 682/2778/17 обґрунтована тим, що основними підставами для відібрання дитини є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва тощо. Інші випадки охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків, а й із їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини з огляду на її фізичний та психічний розвиток. Верховний Суд врахував, що зазначення позивачем певної норми права, положення закону на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким саме законом необхідно керуватися під час вирішення спору. Для суду визначальними під час вирішення спору є підстави позову, які зазначаються виключно позивачем та не можуть бути змінені судом на власний розсуд. З огляду на це обрані позивачем підстави позову, пов`язані зі створенням більш дієвих, на її переконання, умов для виконання іншого судового рішення про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, не можуть слугувати підставою заявленого позову, пред`явленого в цій справі. Інших, визначених у законі підстав, необхідних для задоволення такого позову, судами не встановлено, а тому безпідставним й таким, що не відповідає змісту та вимогам закону, є висновок судів про наявність правових підстав для задоволення вимог [PERSON] . Оцінка та вирішення Верховним Судом спору у цій справі не створюють перешкод та будь-яких правових наслідків для перегляду спору про визначення місця проживання малолітньої дитини, оскільки це питання остаточно вирішено у справі № 682/966/17 відповідно до постанови Верховного Суду від 23 травня 2018 року (касаційне провадження № 61-14940св18). Відібрання дитини має бути здійснене під час виконання зазначеного рішення суду про визначення місця проживання малолітньої дитини, окремо це правове питання вирішенню не підлягає (а.с.47-51). 11 січня 2020 року постановою старшого державного виконавця Славутського міськрайонного ВДВС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) відкрите виконавче провадження № 60954866 на підставі виконавчого листа № 682/966/17, виданого на виконання рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12.07.2017 р про визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с.46). З пояснень в судовому засіданні державного виконавця Андрощук С. вбачається, що на час розгляду справи судом рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12.07.2017 р про визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , не виконане, так як боржник [PERSON] дитину не віддає. Згідно з довідкою № 01-21/190 від 07 травня 2018 року, виданою Славутським НВК "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів, ліцей "Успіх" виконавчого комітету Славутської міської ради, [PERSON] навчалася у цьому навчальному закладі в 2-Б класі. Батько, [PERSON] , належним чином забезпечує виховання і навчання дитини. Мати, [PERSON] , батьківські збори не відвідує, до школи дитину не приводить (а.с.15). З довідки Славутського НВК "Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів, ліцей "Успіх" виконавчого комітету Славутської міської ради від 09 квітня 2020 року № 01-21/190 вбачається, що за заявою батька ( [PERSON] ) [PERSON] переведена з 13 січня 2020 року на сімейну (домашню) форму здобуття освіти. Батько, [PERSON] , відвідував заклад, батьківські збори, цікавився організацією освітнього процесу. Мати, [PERSON] , відвідувала заклад періодично, цікавилась успіхами дитини, батьківські збори не відвідувала (а.с.16). Відповідачка [PERSON] визнала в судовому засіданні, що з метою виконання рішення суду про визначення місця проживання доньки [PERSON] з нею вона намагалася восени 2019 р забрати доньку зі школи, але [PERSON] у присутності вчителів та інших дітей не бажала йти з нею, боячись батька. Тому вона не стала наполягати і силою забирати дитину до себе. Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] протягом чотирьох років не проживає у квартирі [ADDRESS] . Неповнолітня [PERSON] живе з батьком - [PERSON] , який піклується про доньку, водить її до школи, вони разом проводять вільний час. [PERSON] має друзів із сусіднього будинку. Дитина ввічлива, спокійна; казала, що хоче жити з татом. Допитана в судовому засіданні неповнолітня [PERSON] , [INFO] , пояснила, що не бажає та не хоче проживати разом зі своєю матір`ю [PERSON] ; не бажає налогоджувати з нею стосунки. Вважає, що мати її залишила маленькою. [PERSON] пояснила, що хоче проживати з батьком, так як він до неї добре відноситься, купує їй всі необхідні речі. [PERSON] пояснила, що навчається на домашній формі навчання, яка їй дуже подобається. Окрім навчання, вона малює, іноді спілкується з подругою. Але ляльками не грається; такі ігри як «дочки-матері» для неї не цікаві; мультфільми і казки для неї не цікаві. У мобільному телефоні іноді читає про історичні факти. Відсутність спілкування з матір`ю замінює спілкуванням з бабусею. Оцінивши показання неповнолітньої [PERSON] , суд дійшов висновку, що дівчинка невесела, їй не вистачає соціальної адаптації та спілкування з ровесниками, на контакт іде важко, не готова до компромісів, згадок про матір уникає, на цій темі напружується і повторює, що втомилась і хоче додому. Висновок фахівця - практичного психолога, кандидата психологічних наук, провідного наукового співробітника лабораторії консультативної психології та психотерапії Інституту психології ім.. Г.С.Костюка - Омельченко Я.М. від 27 січня 2020 року про те, що малолітня [PERSON] потерпала від ряду психотравмівних чинників, які вона пов`язує зі своєю матір`ю, зокрема: прояви з боку матері психологічного та фізичного насильства, недбалого ставлення до життєво важливих потреб дівчинки, які забезпечують відчуття базової безпеки, повноцінний, здоровий особистісний розвиток, суд до уваги не бере, так як такий висновок не підтверджений жодними об`єктивними доказами, а складений лише зі слів [PERSON] під впливом виховних факторів, що застосовуються батьком з метою відсторонити дитину від матері, унеможливити позитивний психоемоційний контакт дочки з матір`ю, порушити у дитини сприйняття безпечної, надійної прив`язаності до матері (а.с.17-21). Суд вважає, що викладені у висновку фахівця-психолога пояснення малолітньої [PERSON] про те, що травмівні життєві ситуації вона пов`язує із своєю матір`ю, образ якої викликає у неї значне психоемоційне напруження: почуття надмірної тривоги, страху, образи, суму та відчуження, є лише формою психологічного насилля над дитиною з боку батька, який необґрунтовано звинувачує матір перед дитиною в тому, що мати залишила її маленькою, раніше мати проявляла насилля над нею, вселяє дитині відчуття провини, нібито контакт з матір`ю засмучує його, нав`язує дитині відчуття, що вона знаходиться в небезпеці під час відвідування матері, надає дитині інформацію про те, що для захисту її інтересів необхідно судитися тощо. До такого висновку суд прийшов проаналізувавши встановлені в ході судового розгляду обставини, а саме: - позивач [PERSON] умисно не виконує рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області 12 липня 2017 року про визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] ; добровільно дитину матері не віддає, не відчиняє двері державному виконавцю, не впускає в помешкання (де проживає дитина) представників Служби у справах дітей, пояснює державному виконавцю, що на час примусового виконання рішення суду дитина в селі у бабусі тощо; - позивач стверджує, що мати залишила дитину, хоча рішеннями судів у інших справах між цими ж сторонами з приводу визначення місця проживання дитини було встановлено, що ще у 2016 р без попереднього обговорення з відповідачкою позивач [PERSON] забрав дитину від батьків відповідачки і з того часу не дозволяє відповідачці бачитись з дитиною ; - вироком Славутського міськрайонного суду від 15 грудня 2017 р [PERSON] був притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 125 КК України за фактом заподіяння відповідачці [PERSON] 02 березня 2017 р тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, що потягли короткочасний розлад здоров`я, з метою видворення її із квартири, де вони разом проживали, у присутності дитини (а.с.121-123), - 29 жовтня 2018 р позивач [PERSON] притягувався до адміністративної відповідальності за ст.. 173 КУпАП за фактом висловлювання словами нецензурної лайки в адресу [PERSON] в присутності дитини на урочистій лінійці 3 вересня 2018 р на території школи (а.с. 120), - на початку 2020 р позивач [PERSON] без попереднього обговорення з відповідачкою, яка не позбавлялася батьківських прав і має право брати участь у вихованні дитини, перевів дитину на домашнє навчання, а згодом забрав з навчального закладу в м. Славута, де дитина постійно проживає, має друзів, та перевів на навчання в Улашанівський НВК, пояснюючи тим, що відповідачка приходить в школу побачитись з дитиною і на цьому грунті виник конфлікт з вчителями, що впливає на успішність дитини. Разом з тим, висновок фахівця вказує на те, що повноцінний особистісний розвиток дитини відбувається найкращим чином за умов, коли вона має можливість повноцінно спілкуватися як з матір`ю, так і з батьком та у разі відновлення довіри, безпечної, надійної прив`язаності до спорідненої особи (матері), з якою у дитини втрачений зв`язок (а.с.17-21). Згідно з ч.ч. 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. 12 липня 2017 року рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області визначено місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] (а.с.9-14). У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини слід виходити з інтересів дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Орган опіки і піклування виконавчого комітету Славутської міської ради у своєму висновку від 10.11.2020 вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] за адресою [ADDRESS] (а.с.97-98), так як умови проживання малолітньої [PERSON] з батьком задовільні, батько турбується про дочку, забезпечує її усім необхідним для повноцінного розвитку і проживання, працевлаштований. Разом з тим суд враховує, що у висновку органу опіки і піклування зазначено, що на час обстеження умов проживання неповнолітня [PERSON] перебувала в с. Жуків Славутського району Хмельницької області у батьків [PERSON] . Наведене ще раз стверджує, що позивач обмежує [PERSON] у спілкуванні, створює перешкоди органу опіки та піклування для з`ясування дійсного бажання дитини щодо проживання і взаємозв`язку з матір`ю. Умови проживання матері [PERSON] у житлі за адресою [ADDRESS] , яке вона винаймає, задовільні. Мати бажає повернути дочку, хоче щоб вона проживала разом з нею, створила для цього належні умови. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини від 04.11.2020 року мати - [PERSON] повідомила, що хоче налагодити контакт з дочкою, але їй в цьому перешкоджає батько дитини [PERSON] . Також повідомила, що [PERSON] перевів дочку на домашню форму навчання, цим самим позбавляючи дитину соціуму. Дочка більше часу проводить у селі з бабою та дідом. На засіданні комісії малолітня [PERSON] повідомила, що хоче жити з татом, а не з мамою. Заявила, що не любить маму, мотивуючи тим, що мати її ображала. Членами комісії роз`яснено батькам їхні права та обов`язки, запропоновано налагодити стосунки щодо спілкування між ними та дитиною. Суд оцінює поведінку позивача як спосіб зловживання своїми батьківськими правами з метою приховування своїх самоуправних дій зі зміни місця проживання дитини без згоди матері всупереч рішенню суду, а також надання їм вигляду законних. Суд критично оцінює висновок Органу опіки та піклування від 10.11.2020 року, яким визнано за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] разом з батьком , оскільки він суперечить рішенню Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 липня 2017 року та принципу, викладеному у статті 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, зокрема: дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 р у справі № 682/966/17, від 03.10.2018 року у справі №682/2778/17. Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати. У рішенні ЄСПЛ від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, п. 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), § 90, Ignaccolo-Zenide, § 94, Plaza v. Poland, № 18830/07, п. 71, 25 січня 2011 р., І Manic, § 102). Статтями 12-15 Конвенції про права дитини визначено право дитини висловлювати свою думку (право бути почутою). Відповідно до статті 3 Конвенції про здійснення прав дітей 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року, дитина має процесуальне право бути поінформованою та висловлювати свою думку під час розгляду справи, що стосується її. Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed