Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

25.01.2019 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія», [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Відповідно до позовних вимог, позивач просить суд: зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна Комерційна Телерадіокомпанія» (ICTV) вилучити з відео сюжету телевізійної програми «Реаліті шоу «Багач - бідняк» (перший випуск другого сезону за участі мільйонера [PERSON]) зображення позивача; стягнути з Товариство з обмеженою відповідальністю «Міжнародна Комерційна Телерадіокомпанія» (ICTV) та [PERSON] солідарно моральну (немайнову) шкоду за незаконне збирання та розповсюдження зображення позивача у розмірі 200000,00 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що [INFO] року о 20:20 год. в ефірі телеканалу ICTV, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «МІЖНАРОДНА КОМЕРЦІЙНА ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ" (ICTV) (далі по тексту - Відповідач1) вийшла телевізійна програма «Реаліті шоу «Багач - бідняк» (перший випуск другого сезону за участі мільйонера [PERSON]). Відеозапис даного випуску програми також розміщений на сайті телеканалу ICTV за наступним посиланням: [INFO]/. Відеозапис анонсу даної передачі розміщено на сайті телеканалу ICTV за наступним посиланням [INFO]/. З 13 хв. 36 с. до 13 хв. 32 с. даного відео сюжету показано зображення позивача з її обличчям, а починаючи з 16 хв. 45 с. до 16 хв 58 с. відео сюжет, який відбувся в офісі ПП «Таір-Рівне», власницею та директором якого є позивач, і з її участю. У відеосюжеті також було відображено назву належного позивачу підприємства, яка розміщена на стіні офісу. Водночас, позивач вказує, що зйомки зазначеного відео сюжету відбулись за наступних обставин. Так, 28.09.2018 року, в першій половині робочого дня, до офісу, що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Шкільна, 69 (офіс приватного підприємства «Таір-Рівне») увірвались невідомі люди (без жодних ознак представників телеканалу чи певного проекту: відсутні на мікрофонах логотипи, бейджики з посадою та П.І.Б. особи, чи посвідчення журналіста). Точну кількість осіб позивач назвати не може, приблизно до 10 чоловік, жіночої та чоловічої статі. Двоє з них проводили відеозйомку на камери. Незнайомий чоловік в окулярах сказав: "Доброго дня! Чи можу я поговорити з начальством?". Позивач, [PERSON], яка є директором приватного підприємства "Таір- Рівне", відповіла: "Вимкніть камери, поясніть в чому суть питання, а тоді я дам відповідь, чи дозволяю проводити відеозйомку чи ні." Прохання позивача вимкнути камери було проігнороване, та продовжували знімати далі. Позивач мусила встати з робочого місця, щоб викинути недоїдок яблука (яким ледь не вдавилась, як зайшли... не відомі їй люди з камерами), та піти на кухню, щоб його викинути. Проходячи повз натовп невідомих позивачу людей, вона ще раз наголосила, щоб вони вимкнули камери та перепитала в чому суть зйомок. Невідомий чоловік в окулярах (як потім з'ясувалось після екранізації відео сюжету випуску «Реаліті шоу «Багач-бідняк» на телеканалі ICTV - мільйонер [PERSON] (далі по тексту - Відповідач 2)), сказав що знімає телепроект "Багач-бідняк" і хоче працевлаштувати чоловіка, або ж навіть двох, щоб вони за кілька днів заробили свій перший мільйон. Позивач зайшла на кухню, залишила недоїдок яблука та повернулась знов в загальний зал. В цей час, хтось із натовпу увімкнув світло, що стало останньою краплею її терпіння. Підійшовши до чоловіка в окулярах ([PERSON]) позивач представилась: "Мене звати [PERSON]. А як до Вас можна звертатися?". Тільки тоді чоловік представився: "Мене звати [PERSON]...". Після чого позивач сказала: "По-перше, вимкніть світло. На це я дозволу не давала. По-друге, я знаю свої права та ваші обов'язки, бо ж сама, як і ви за освітою журналіст. Наразі Ви маєте вимкнути світло та камери і піти звідси.". [PERSON] перепитав: "То ви не будете зніматися?". Позивач сказала: "Ні". Однак, в самому сюжеті відбулось перекручування фактів та викладено недостовірну інформацію, так як позивач не надавала Відповідачу 2 згоди на проведення зйомок взагалі в приміщенні її офісу та знятті її на відеоплівку, та позивач взагалі не розуміла, що за натовп осіб з'явився у її офісі, а в сюжеті показано, що позивачка у прийнятті на роботу мільйонера [PERSON]. При цьому, позивач зазначає, що дозволу на знімання її та офісу її підприємства, а тим паче трансляцію позивача, її зображення, по телебаченню на каналі ICTV, не давала. Позивач зазначає, що Відповідачем2 - [PERSON] порушено вимоги статті 307 ЦК України щодо отримання згоди зняття позивача на відеоплівку, а ТОВ «Міжнародна комерційна Телерадіокомпанія» порушено вимоги ст. 308 ЦК України щодо отримання згоди на публічний показ, відтворення, розповсюдження художнього твору з зображенням позивача, а розміщення її зображення в телевізійній програмі «Реаліті шоу «Багач-бідняк» (перший випуск другого сезону за участі мільйонера [PERSON]) на думку позивача є незаконним та таким, що підлягає вилученню. Крім того, позивач вважає, що неправомірними діями Відповідачів їй завдано моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, в зв'язку з тим, що вона була ображена та принижена такими діями Відповідачів, примушена була виправдовуватись перед знайомими та діловими партнерами. Позивач вказує, що про існування відеосюжету дізналась з телефонних дзвінків її ділових партнерів, які кепкували з неї, що вона відмовила мільйонеру у прийнятті його на роботу та стала посміховиськом на всю країну. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінює у 200000,00 (двісті тисяч) грн. та вважає, що вона підлягає стягненню з Відповідачів солідарно. Ухвалою суду від 31.01.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз'яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Ухвалою суду від 28.02.2019 року, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ТОВ «МРК» про розгляд засідання з повідомленням (викликом) сторін. 26.02.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача [PERSON], зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає позовних вимог заявлених до нього та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову відповідач посилається на те, що позивачем помилково визначено його відповідачем у даній справі. На відео видно, що відповідач не тримав в руках жодного відеопристрою для запису чи знімання. Крім того, з відео слідує, що відповідач практично не спілкувався з позивачем, що є логічним, адже в даній телепередачі відповідач виконував роль як актор, відтворював ідею телепроекту. Відповідач вважає, що позивачем безпідставно пред'явлено вимоги до нього, оскільки [PERSON] не здійснював знімання Позивача на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, що підтверджується відео з DVD-RW диску з записом випуску «Реаліті щоу «Багач-Бідняк». Окрім цього, [PERSON] перебував на зйомках у якості головного героя передачі - «міліонера під прикриттям», здійсненням виробництва телевізійної передачі «Багач-Бідняк», а також її відтворенням та опублікуванням займався Відповідач 1. Крім того, відповідач зазначає, що у даному випадку, [PERSON] не здійснював на свій розсуд та самостійно знімання телепередачі «Багач-Бідняк» (надалі - Телепередача). Відповідно до умов участі у зйомках Телепередачі [PERSON] на будь-якому етапі зйомок зобов'язаний був дотримуватись умов участі у зйомках Телепередачі, вказівок та інструкцій продюсера, режисера Телепередачі чи інших уповноважених осіб (представників) продюсера, виконувати поставлені завдання у зазначені такими особами строки, дотримуватись сценарію, не допускати дій, які є порушенням прав третіх осіб/Продюсера та можуть привести до понесення збитків Продюсером/третіми особами, що може бути підтверджене Відповідачем1. Відповідач вважає, що твердження позивача про порушення [PERSON] ст. 307 ЦК України є безпідставними. У даному випадку позивач не надав доказів того, що права чи інтереси позивача були порушені саме [PERSON] і в цьому разі [PERSON] є неналежним відповідачем. Разом з тим [PERSON] вважає, що позовні вимоги є безпідставними у повному обсязі, адже Позивач перебувала у відкритому для відвідування офісі в офісному приміщенні, на своєму робочому місці, вказала на себе як на керівника ПП «Таїр -Рівне», а отже, звертання та спілкування із Позивачем стосувалося діяльності її компанії і жодним чином не стосувалася її приватного або особистого життя, а отже право на особисте життя Позивача не могло бути порушеним. Крім того, при вході до офісного приміщення не містилося жодних обмежувальних написів щодо заборони проведення відеозйомки або її обмеження, а отже зйомка проводилась на законних підставах, відкрито та без порушення прав третіх осіб. Аналіз запису відеодиску свідчить, що не дивлячись на це, зображення особи після того, як вона висловила незгоду з проведенням відеозйомки, було знеособлене шляхом накладення блюру на обличчя, а після завершення розмови з особою зйомку було припинено. Також, відповідач зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтвердили виникнення у Позивача моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що йому заподіяні начебто незаконними діями [PERSON]; наявність протиправних дій [PERSON]; наявність причинного зв'язку між шкодою і начебто протиправним діянням заподіювана; вини [PERSON] у порушенні прав Позивача. 28.02.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія», зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає позовних вимог заявлених до підприємства та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову відповідач посилається на те, що позивач є директором та засновницею ПП «Таір-Рівне», про що наявна інформація у відкритих джерелах, зокрема у Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань. Офіс підприємства, як зазначає позивач, знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Шкільна, 69. Описуючи обставини відеозйомки, позивач зазначає, що подія мала місце 28.09.2018 року (п'ятниця робочий день) у першій половині дня в офісі компанії позивача, в той час, коли позивач перебувала на своєму робочому місці. Як свідчать обставини викладені позивачем, спілкування з членами знімальної групи та позивачкою, відбувалося після того, як представник знімальної групи запитав: «чи можна поговорити з керівництвом компанії», а позивач відповіла, що вона є директором компанії. Відповідач вказує, що переглянувши відеозапис, можна зробити висновок, що особи з відеокамерами знаходяться поза межами загальної зали, у публічному місці, у коридорі офісного центру, а двері до кабінету ПП «Таір-Рівне» відчинено. Позивачка, в свою чергу, сама виходить з офісного приміщення у коридор, де знаходяться камери, як видно з відеоматеріалів, що містяться на диску та як підтверджує сама позивач, а отже, сама направляється до операторів. Керівник підприємства, відповідно до ст. 65 ГК України є його посадовою особою і представляє інтереси підприємства перед іншими особами. Позивач перебувала у відкритому для відвідування офісі в офісному приміщенні, на своєму робочому місці, вказала на себе як на керівника ПП «Таір-Рівне», а отже, звертання та спілкування з позивачем стосувалось діяльності її компанії і жодним чином не стосувалось її приватного або особистого життя, тому, на думку відповідача, право на особисте життя позивача не могло бути порушеним. Також відповідач зазначає, що враховуючи той факт, що позивач є директором ПП «Таір-Рівне», про що наявна інформація у відкритих джерелах, зокрема у у Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, адреса офісу так само доступна у мережі інтернет, доступ до офісу не обмежено, така інформація не є конфіденційною, а тому, факт порушення ч. 2 ст. 32 Конституції України або ч. 2 ст. 11 Закону України «Про інформацію», які забороняють збирання саме конфіденційної інформації, відсутній. Крім того відповідач зазначає, що, як вбачається з відеозапису, що міститься у додатку до позовної заяви, відеозйомка проводилася у робочий час, на робочому місці, у коридорі, у місці доступ до якого жодних чином не обмежено для відвідування сторонніми особами, а отже, відповідно до положень ч. 1 ст. 307 ЦК України, згода на проведення відеозйомки припускалася. Окрім того, при вході до офісного приміщення не містилося жодних обмежувальних написів щодо заборони проведення відеозйомки або її обмеження, а отже, зйомка проводилася на законних підставах, відкрито та без порушення прав третіх осіб. Аналіз доданого до матеріалів справи диску свідчить, що не дивлячись на це, зображення особи після того, як вона висловила незгоду з проведенням відеозйомки, було знеособлене шляхом накладання блюру на обличчя, а після завершення розмови з особою зйомку було припинено. Щодо моральної шкоди, висловивши свої заперечення у письмовому вигляді, відповідач зазначив, що приниження честі, гідності та ділової репутації може мати місце виключно у випадку поширення недостовірної інформації про особу. Не може вважатися приниженням честі і гідності особи випадки, коли про особу поширюють правдиву інформацію, навіть, якщо вона стосується її приватного життя. Так, відповідно до положення п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 р. «позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа, у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. За твердженням відповідача, жодної інформації, що є недостовірною у відеозаписі, що міститься на диску не виявлено, не заявляє про недостовірність інформації і Позивач. Саме по собі розміщення зображення особи, тим паче, знеособленого, не може принижувати честь і гідність особи та/або шкодити її репутації. На думку відповідача, позивач не надав доказів, які підтверджують, що саме його зображення наведене на диску з відеозаписом, що долучено до матеріалів справи. У фрагменті з 16:45 по 16:58, дійсно міститься зображення жіночої статі у офісному приміщенні, але внаслідок заходів зі знеособлення зображення фізичної особи, встановити її особистість не є можливим. Щодо другого фрагменту, встановити яке саме відношення мають особи на відео до позивача так само не можливо, внаслідок відсутності жодної супроводжуючої інформації. На думку відповідача, позивач не навів доказів того чи була спірна інформація поширена в ефірі телеканалу ICTV, адже з відеозапису диску вбачається, що цей запис зроблено не за допомогою ефірного телевізійного сповіщення, так як відеозапис не містить логотипу «Зірка ICTV», без якого ефірна трансляція телеканалу «Зірка ICTV» не можлива. Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно з'ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» телебачення (телемовлення) - виробництво аудіовізуальних програм та передач або комплектування (пакетування) придбаних аудіовізуальних програм та передач і їх поширення незалежно від технічних засобів розповсюдження, які приймаються необмеженою кількістю осіб. Згідно ч. 2 ст. 5 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», телерадіоорганізація є незалежною у визначенні змісту програм та передач. Разом з тим не допускається використання телерадіоорганізацій для: поширення відомостей, що становлять державну таємницю, або іншої інформації, яка охороняється законом; закликів до насильницької зміни конституційного ладу України; закликів до розв'язування агресивної війни або її пропаганди та/або розпалювання національної, расової чи релігійної ворожнечі та ненависті; необґрунтованого показу насильства; пропаганди винятковості, зверхності або неповноцінності осіб за ознаками їх релігійних переконань, ідеології, належності до тієї чи іншої нації або раси, фізичного або майнового стану, соціального походження; трансляції програм та передач, у яких телеглядачам та/або радіослухачам надаються послуги з ворожіння та гадання, а також платні послуги у сфері народної та/або нетрадиційної медицини; трансляції програм або їх відеосюжетів, які можуть завдати шкоди фізичному, психічному чи моральному розвитку дітей та підлітків, якщо вони мають змогу їх дивитися; трансляції телепередач, виготовлених після 1 серпня 1991 року, що містять популяризацію або пропаганду органів держави-агресора та їхніх окремих дій, що виправдовують чи визнають правомірною окупацію території України. Для цілей застосування цієї норми використовуються визначення та критерії, встановлені Законом України "Про кінематографію" ; трансляції аудіовізуальних творів (фільмів, телепередач, крім інформаційних та інформаційно-аналітичних телепередач), одним із учасників яких є особа, внесена до Переліку осіб, які створюють загрозу національній безпеці, оприлюдненого на веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах культури та мистецтв. При цьому учасником аудіовізуального твору вважається фізична особа, яка брала участь у його створенні під власним ім'ям (псевдонімом) або як виконавець будь-якої ролі, виконавець музичного твору, що використовується в аудіовізуальному творі, автор сценарію та/або текстів чи діалогів, режисер-постановник, продюсер; розповсюдження і реклами порнографічних матеріалів та предметів; пропаганди наркотичних засобів, психотропних речовин з будь-якою метою їх застосування; поширення інформації, яка порушує законні права та інтереси фізичних і юридичних осіб, посягає на честь і гідність особи; здійснення інших вчинків, за якими наступає кримінальна відповідальність. (ст. 6 ЗУ «Про телебачення і радіомовлення»). Відповідно до ст. 61 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», телеглядачі і радіослухачі мають право: приймати програми телерадіоорганізацій, які доступні для прийому на території України; одержувати інформацію про розклад передач; звертатися до телерадіоорганізації, її засновників, Національної ради, Державного комітету телебачення і радіомовлення України із зауваженнями та пропозиціями щодо змісту і технічної якості відповідних програм або передач і отримувати письмово або безпосередньо у передачах відповідь на звернення; у порядку, визначеному законом, спростовувати інформацію про них, поширену телерадіоорганізацією. Згідно ст. 63 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» особа, в якої беруть інтерв'ю, або особа, яка надала інформацію для телерадіоорганізації, має право на підставі письмової заяви переглянути та/або прослухати відповідну передачу перед її трансляцією. Спори у зв'язку з недостовірністю або неповнотою інформації, поширеної у зазначених в частині першій цієї статті передачах, розглядаються у судовому порядку. Як передбачено ст. 64 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» громадянин або юридична особа мають право вимагати від телерадіоорганізації спростування поширених у її програмі чи передачі відомостей, які не відповідають дійсності та/або принижують честь і гідність особи. Право вимагати спростування мають офіційні представники громадянина, якщо сам громадянин не має можливості вимагати спростування. Заяву з вимогою спростування має бути подано до телерадіоорганізації у письмовій формі протягом 14 днів з дня поширення таких відомостей з письмовим повідомленням про це Національної ради. Телерадіоорганізація зобов'язана розглянути заяву у семиденний термін з дня її надходження, якщо інше не передбачено законодавством України. На вимогу заявника телерадіоорганізація зобов'язана надати йому можливість безкоштовного прослуховування (перегляду) відповідного фрагменту програми чи передачі або надати копію запису фрагменту з відповідною оплатою. Якщо в телерадіоорганізації відсутні достатні докази того, що поширені нею відомості відповідають дійсності, вона зобов'язана терміново їх спростувати. Спростування повинно бути поширено тією ж телерадіоорганізацією і в такій же програмі чи передачі, що й відомості, які не відповідають дійсності, або в інший час за домовленістю з особою, права якої були порушені. У спростуванні має бути зазначено, які відомості не відповідають дійсності, коли і в якій програмі чи передачі вони були поширені телерадіоорганізацією. Якщо громадянин чи юридична особа надали текст спростування, то він підлягає поширенню за умови його відповідності вимогам цього Закону. Скорочення чи інші зміни в тексті спростування, поданого заявником, без його згоди не допускаються. Телерадіоорганізація, яка зобов'язана поширити текст спростування, на вимогу громадянина чи представника юридичної особи може надати йому можливість зачитати власний текст і передати його в запису. Про передбачуваний термін поширення та зміст тексту спростування телерадіоорганізація зобов'язана повідомити заявника. У разі відмови телерадіоорганізації від спростування вона зобов'язана терміново повідомити про це заявника. У разі винесення судом рішення про спростування текст спростування поширюється телерадіоорганізацією в порядку, визначеному цим Законом. Телерадіоорганізація може відмовити особі у спростуванні поширеної інформації, якщо заяву про спростування було подано з порушенням вимог цього Закону. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про інформацію» до інформації з обмеженим доступом належить конфіденційна, службова та таємна інформація. Як слідує з ч. 2 ст. 21 Закону України Про «Інформацію» конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Згідно ч. 2. ст. 22 Закону України «Про інформацію» засоби масової інформації - засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації. До відомостей про фізичну особу відносяться відомості про її особисте і сімейне життя. Особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистих, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності, яка здійснюється, зокрема, під час виконання особою функцій держави або органів місцевого самоврядування. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім'ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі України: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (ч. 4 ст. 4 СК України); ніхто не може бути зазначати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (ч. 5 ст. 5 СК України); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (ч. 4 ст. 7 СК України). Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про інформацію» визначено, що не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження. Як слідує з роз'яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.09.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (п. 20), з огляду на положення статті 32 Конституції України, судам належить розрізняти справи про захист гідності, честі чи ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації (права на відповідь) від справ про захист інших особистих немайнових прав, зокрема, перелічених у статті 270 ЦК, порушених у зв'язку з поширенням про особу інформації, недоторканість якої спеціально охороняється Конституцією та законами України і поширення якої може завдати моральну шкоду навіть у випадку, якщо ця інформація відповідає дійсності і не порочить гідність, честь чи ділову репутацію. Тобто, якщо інформація, яка порушує особисті немайнові права особи, є достовірною, вимоги про її спростування не можуть бути задоволені. Як встановлено судом, на наданому позивачем відеозаписі двічі з'являється жінка (13:32-13:36, 16:45-16:58). В першому випадку коментарі до образу відсутні, в другому обличчя жінки заретушоване та вона говорить, що не може допомогти відповідачу [PERSON] Відповідно до ст. 1 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», передача (телерадіопередача) - змістовно завершена частина програми (телерадіопрограми), яка має відповідну назву, обсяг трансляції, авторський знак, може бути використана незалежно від інших частин програми і розглядається як цілісний інформаційний продукт. Студія-виробник (незалежний продюсер) - суб'єкт господарювання, який займається створенням (виготовленням) фільмів, реклами, окремих теле- та/або радіопередач чи программ. Ведучий (диктор) передачі - особа, яка у кадрі чи поза кадром або в радіоефірі здійснює координацію та/або загальне керування процесом реалізації творчого задуму іншими учасниками передачі або супроводжує хід передачі поясненнями та/або оголошенням правил. Ведучий (диктор) передачі здійснює діяльність на підставі трудових, цивільно-правових чи інших відносин з телерадіоорганізацією або з іншою особою, яка забезпечує створення або виготовлення передачі, у тому числі на замовлення телерадіоорганізації. Відповідно до частин першої та другої статті 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Фізична особа, яка погодилася на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, може вимагати припинення їх публічного показу в тій частині, яка стосується її особистого життя. Витрати, пов'язані з демонтажем виставки чи запису, відшкодовуються цією фізичною особою. Згідно зі статтею 308 ЦК України фотографія, інші художні твори, на яких зображено фізичну особу, можуть бути публічно показані, відтворені, розповсюджені лише за згодою цієї особи, а в разі її смерті - за згодою осіб, визначених частиною четвертою статті 303 цього Кодексу. Якщо фізична особа позувала авторові за плату, фотографія, інший художній твір може бути публічно показаний, відтворений або розповсюджений без її згоди. Фотографія може бути розповсюджена без дозволу фізичної особи, яка зображена на ній, якщо це викликано необхідністю захисту її інтересів або інтересів інших осіб. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Відповідно до частини першої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що термін «приватне життя» є широким поняттям, який не має вичерпного визначення, і поширюється на безліч аспектів самоідентифікації людини, наприклад, на ім'я особи та зображення, і включає в себе її фізичну та психологічну цілісність. Репутація і честь людини є частиною її самоідентифікації і психологічної цілісності, а тому також охоплюються поняттям приватне життя (BOGOMOLOVA v. RUSSIA, № 13812/09, § 51, ЄСПЛ, 20 червня 2017 року). Європейський Суд вказав, що зображення особи є одним із головних атрибутів її особистості, оскільки воно розкриває унікальні характеристики особи і відрізняє особу з-поміж інших. Право на захист свого зображення є, таким чином, однією з головних складових особистого розвитку. Воно передбачає, головним чином, право особи контролювати використання цього зображення, в тому числі і не дозволяти його опублікувати. Хоча головною метою статті 8 є захист особи від неправомірного втручання з боку державної влади, вона не лише зобов'язує державу утримуватись від такого втручання: окрім такого негативного заходу, можуть існувати позитивні зобов'язання, невід'ємні від ефективної поваги до приватного або сімейного життя особи. Ці зобов'язання можуть передбачати здійснення заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою. Це стосується також захисту зображення особи від зловживання з боку інших осіб (VON HANNOVER v. GERMANY (No. 2), № 40660/08, 60641/08, § 96, 98, ЄСПЛ, 07 лютого 2012 року). При встановленні балансу між захистом приватного життя та свободою вираження поглядів Європейський суд акцентує на необхідності враховувати, по-перше, внесок, зроблений фотографією або статтею до обговорення, що має загальний інтерес. Визначення того, що є предметом загального інтересу, залежатиме від обставин справи. Тим не менше, суд вважає відзначити, що він визнавав існування такого інтересу не лише в публікаціях стосовно політичних питань чи злочинності, але також коли воно стосувалось спорту або відомих митців. Проте, чутки про подружні проблеми президента республіки або фінансові труднощі відомого співака не були визнані предметом загального інтересу. По-друге, наскільки широко відомою є відповідна особа і яка тема повідомлення. Роль або посада відповідної особи і характер діяльності, яка є темою повідомлення і/або фотографії, є іншим важливим критерієм, пов'язаним із попереднім. У зв'язку з цим необхідно розрізняти приватних осіб і осіб, котрі діють в публічному контексті, як політичні або публічні постаті. Отже, у той час як невідома громадськості приватна особа може вимагати особливого захисту свого приватного життя, це не стосується публічних осіб. Існує фундаментальна відмінність між повідомленням фактів, здатних зробити внесок в обговорення у демократичному суспільстві і пов'язаних, наприклад, з політиками, які здійснюють свої офіційні повноваження, і повідомленням подробиць із приватного життя особи, котра не має таких повноважень. По-третє, попередня поведінка відповідної особи. Поведінка відповідної особи до оприлюднення повідомлення або те, що фотографія і пов'язана з нею інформація вже з'являлись у попередній публікації, також є фактором, який слід брати до уваги. Проте, сам факт попереднього співробітництва з пресою не може бути аргументом для позбавлення відповідної сторони усього захисту від оприлюднення спірної фотографії. По-четверте, зміст, форма і наслідки публікації. Спосіб, у який фотографія або звіт оприлюднені, і спосіб, у який відповідна особа зображена на фотографії або у звіті, також може бути фактором, який слід взяти до уваги. Обсяг, у якому було поширено звіт і фотографію, також може бути важливим фактором, залежно від того, чи є газета загальнонаціональною або місцевою, і має велику чи обмежену передплату. По-п'яте, обставини, за яких було зроблено фотографії. Тобто, чи сфотографована особа дала свою згоду на фотографування і на оприлюднення фотографій, або ж це було зроблено без повідомлення її, чи обманом, чи іншими незаконними засобами. Слід також звернути увагу на характер і серйозність втручання і на наслідки для відповідної особи оприлюднення фотографії. Для приватної особи, невідомої для громадськості, оприлюднення фотографії може становити більше втручання, ніж друкована стаття (VON HANNOVER v. GERMANY (No. 2), № 40660/08, 60641/08, § 109-113, ЄСПЛ, 07 лютого 2012 року). При цьому статус публічності не позбавляє фізичну особу захисту від втручання в особисте життя, а тому постає питання про межі правомірності такого втручання. У своїй практиці Європейський суд зазначає, що за умови проведення фотографування відкрито у громадських місцях чи під час проведення заходів громадського (публічного) характеру презюмується наявність згоди у присутніх осіб на таке фотографування. Водночас слід дотримуватися цієї межі з метою дотримання їх права на особисте життя. Під час вирішення спорів про неправомірність дій із публічного поширення фотографічних творів із зображенням знаменитих відомих осіб слід визначити, які саме інтереси переслідуються журналістами під час публічного поширення фотографій. У випадку, якщо мова йде про суспільні інтереси, право на захист від неправомірного поширення зображення виключається, в іншому ж випадку, коли мова йде про приватні інтереси особи, можливе здійснення захисту порушеного особистого немайнового права внаслідок поширення фотографічного твору без згоди зображеної особи. Однією з важливих умов під час розгляду питання про презумпцію згоди на використання фотографічного твору із зображенням особи, зробленим у публічному місці або під час заходів публічного характеру, є те, що зображення фізичної особи не повинне бути основним об'єктом використання. Під час використання фотографічного твору його необхідно супроводжувати коментарями, що стосуються даного заходу, даного публічного місця, тобто повинен існувати безпосередній змістовний зв'язок між фотографією та тим коментарем, який її супроводжує. У випадку, якщо фотографічний твір використовується під час викладення іншої інформації, не пов'язаної з публічним заходом або місцем, де було здійснене фотографування, такими діями можуть бути порушені права й інтереси третіх осіб, а таке використання фотографічного твору із зображенням публічної особи може бути кваліфіковане як неправомірне вторгнення у приватне життя. У даній справі спір виник щодо здійснення відеозйомки, однак, на думку суду, вказані питання щодо здійснення фотографуння можуть бути застосовані як аналогічні. Відповідно до ч. 1 ст. 307 ЦК України, фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру. Поряд з цим, суд констатує, що в даному випадку здійснення відеозйомки відбувалось та було спрямоване не щодо конкретної фізичної особи, а в межах здійснення цією фізичною особою своїх повноважень як керівника підприємства. Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, позивач зазначає, що у сюжеті від [INFO] року о 20:20 год. в ефірі телеканалу ICTV, що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «МІЖНАРОДНА КОМЕРЦІЙНА ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ", відбулось транслювання телевізійної програми «Реаліті шоу «Багач - бідняк» (перший випуск другого сезону за участі мільйонера [PERSON]), в сюжеті якої відбулось перекручування фактів та викладання недостовірної інформації, які насправді відбувались за обставин, які позивач вказує у позовній заяві, при цьому позивач не надавала своєї згоди на проведення зйомок в приміщенні офісу та зняття її на відеоплівку, що порушує її права як фізичної особи. Слід зазначити, що позивачем не доведено жодними доказами перекручування фактів або викладення недостовірної інформації. Згідно з п.п. 1. 17 Положення «Про створення Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України» затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року за № 118, Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) - це автоматизована система збирання, накопичення та опрацювання даних про юридичних осіб всіх форм власності та організаційно-правових форм господарювання, відокремлені підрозділи юридичних осіб, що знаходяться на території України, а також відокремлені підрозділи юридичних осіб України, що знаходяться за її межами. Дані, що містяться в Реєстрі, є відкритими і загальнодоступними, за винятком тих, що стосуються виробничих і фінансово-економічних показників діяльності суб'єктів та ідентифікаційних номерів фізичних осіб - платників податків. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Як вбачається з даних, які містяться в єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України, приватне підприємство «Таір - Рівне» зареєстроване 08.02.2011 року, керівником підприємства значиться [PERSON]. Відповідно до ст.ст. 269-271 Цивільного кодексу України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права фізичної особи не мають економічного змісту. Особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистими немайновими правами фізична особа володіє довічно. Відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Цивільним Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, Цивільним Кодексом та іншим законом, не є вичерпним. Зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Поняття Громадського місця наводиться у ст. 1 Закону України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров'я населення», відповідно до якого, - це частина (частини) будь-якої будівлі, споруди, яка доступна або відкрита для населення вільно, чи за запрошенням, або за плату, постійно, періодично або час від часу, в тому числі під'їзди, а також підземні переходи, стадіони. Отже, виходячи з наведених норм закону, проводячи відео зйомку реаліті шоу «Багач - бідняк» в офісі Приватного підприємства «Таір - Рівне» було зафіксовано на відеокамеру [PERSON] під час виконання своїх службових обов'язків, а саме особу, яка виконує обов'язки керівника ПП «Таір - Рівне» під час перебування її на робочому місці, за таких обставин, позивачем неправомірно пред'явлено позовні вимоги до ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» з вимогою вилучити з відеосюжету телевізійної програми «Реаліті шоу «Багач - бідняк» (перший випуск другого сезону за участі мільйонера [PERSON]) зображення позивача як фізичної особи, оскільки, дослідивши наданий позивачем спірний відеозапис, в даному конкретному випадку, слід виходити з того, чи наявна інформація на приватному підприємстві щодо не можливості відеозйомки, оскільки дане приміщення використувоються для публічної сфери, а саме сфери надання певних послуг фізичним особам, а отже є місцем де можна зустріти сторонніх осіб. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоді1» (далі - Постанова), під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з ч. 2 п. 5 Постанови, доведенню підлягають: наявність моральної шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; наявність вини останнього в заподіянні шкоди. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст. 280 Цивільного кодексу України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до ч. 5, 6 ст. 6 Закону України «Про телебачення та радіомовлення», дані про кожну індивідуальну програму чи передачу мають містити ім'я автора чи авторів, назву і адресу виробника програми. Відповідальність за зміст програм та передач несе керівник телерадіоорганізації або автор (автори) програми та/чи передачі. За таких обставин, [PERSON] є неналежним відповідачем щодо стягнення з нього на користь позивача моральної шкоди. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів, на підтвердження того в чому саме полягає приниження її честі, гідності та ділової репутації, що було б підставою для стягнення моральної шкоди з відповідача ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія». Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія», [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим, та таким що не підлягає задоволенню в повному обсязі На підставі викладеного,

Outcome: dismissed