Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] 07.04.2017 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 26.06.2017року (вх. суду №24103 від 27.06.2017року), просить суд визнати за нею - [PERSON] право власності на трикімнатну квартиру, загальною площею 66,3кв.м., що розташована за адресою: Одеська область, місто Одеса, вулиця Інглезі (у договорі вказано 25-ої Чапаєвської дивізії)[ADDRESS]. В обґрунтування заявленого позову позивачка посилається на те, що 13 серпня 1997 року між відповідачем - [PERSON] та нею - [PERSON] був укладений договір №97.08-557 купівлі-продажу трикімнатної квартири, загальною площею 66,3кв.м., що розташована за адресою: Одеська область, місто Одеса, вулиця Інглезі (у договорі вказано 25-ої Чапаєвської дивізії)[ADDRESS]. Вказаний договір був зареєстрований на Одеській Спеціалізованій біржі нерухомості 13.08.1997 року, а також зареєстрований 22.10.1997року в КП «ОМБТІ та РОН». Позивачка вказує, що сторони домовилися про всі істотні умови договору, відповідач отримав гроші у сумі 8700 грн., та передав їй всі документи і ключі від квартири. Однак, як зазначає позивачка, договір купівлі-продажу квартири не був нотаріально посвідчений, а відповідач, після укладення договору, виїхав з міста в невідомому напрямку, і засвідчити угоду нотаріально в даний час не вбачається можливим. Також, позивачка вказує, що оригінал договору купівлі-продажу квартири було втрачено, отримати його в органах КП «БТІ» ОМР не вбачається можливим. Таким чином, оскільки [PERSON] не може розпорядитися своїм правом власності на квартиру, у звязку з відсутністю нотаріального посвідчення договору та відсутності оригіналу такого договору, вона звернулася до суду із відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 20.04.2017 року на підставі вищевказаної позовної заяви відкрито провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України, крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. У судовому засіданні 23.08.2017року заяву про зміну позовних вимог від 26.06.2017року (вх. суду №24103 від 27.06.2017року) було прийнято до розгляду (а.с.50-51). У судове засідання 18.09.2017 року позивачка не зявилась, однак надала до канцелярії суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити, справу розглянути за її відсутності, а також вказала, що не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач - [PERSON] про час та місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом надсилання судової ухвали, позовної заяви з додатками до неї, заяви про зміну позовних вимог та повісток на адресу зареєстрованого місця мешкання відповідача, а саме: м. Одеса, вул. 25-ої Чапаєвської дивізії, 3/1, кв. 135, про що свідчить довідка з відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області (а.с.16), у судові засідання не з'явився, про поважність причин відсутності не повідомив, заперечення на позовну заяву не надав. Відповідно до ст.74 ЦПК України, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Частиною 3 ст. 76 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею. Суд також зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі\~\~„Юніон Аліментаріа [PERSON] проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Згідно з ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуюче вищевикладене, а також, що відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, та у відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, 13 серпня 1997 року на Жовтневій філії Одеської Спеціалізованої біржі нерухомості між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір №97.08-557 купівлі-продажу нерухомого майна - квартири [ADDRESS]. Договір був зареєстрований на Одеській Спеціалізованій біржі нерухомості в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю, реєстраційний № 97.08-557 від 13 серпня 1997року (а.с.4-5). Відповідно до пункту 6 спірного договору (продавцем) [PERSON] до підписання договору отримані гроші за продану квартиру у розмірі 8700,00грн. На виконання вимог ухвали суду, КП «БТІ» ОМР листом від 15.06.2017року повідомило суд про те, що станом на 31.12.2012р. згідно матеріалам інвентаризаційної справи і запису в реєстраційній книзі 248пр, стор.78, р.№346, право власності на квартиру №134 по вулиці 25-ї Чапаєвської дивізії, будинок №3/1, в м. Одесі зареєстровано за [PERSON] на підставі договору №97.08-557 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Жовтневою філією Одеської Спеціалізованої Біржі Нерухомості 13.08.1997р. Дата реєстрації 22.10.1997р. (а.с. 25). На момент укладання договору купівлі-продажу вказаної квартири був чинним Закон України "Про товарну біржу", відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржею, визнавались дійсними, а сам правочин купівлі-продажу було вчинено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства. В подальшому до ЦК Української РСР 1963 року були внесені зміни, відповідно до яких угоди щодо відчуження нерухомого майна підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Відсутність належних правовстановлюючих документів на квартиру, на думку суду, істотним чином порушує право власності позивачів, яке підлягає судовому захисту. Згідно положень ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне за змістом положення містить ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Судом встановлено, що всі зобовязання за договором №97.08-557 від 13 серпня 1997року купівлі-продажу нерухомого майна його сторонами виконані у повному обсязі, а саме: покупцю була передана у власність квартира №134 по вулиці 25-ї Чапаєвської дивізії, будинок №3/1, в м. Одесі, а продавцю передані грошові кошти за продану квартиру, що підтверджується письмовими доказами. Разом з тим, відсутність у [PERSON] оригіналу вказаного договору №97.08-557 від 13 серпня 1997року купівлі-продажу нерухомого майна позбавляє її можливості розпорядитися своїм правом власності на квартиру, зокрема зареєструвати таке право в органах державної реєстрації, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Також ч.1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Задовольняючи позовні вимоги, суд приймає до уваги і те, що відсутність оригіналу та неможливість отримати дублікат договору №97.08-557 від 13 серпня 1997року купівлі-продажу нерухомого майна, призвели до неможливості [PERSON] оформити свої права щодо цієї квартири та розпоряджатися нею, а іншим шляхом окрім, як шляхом звернення до суду її права захистити неможливо. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі зміни ідентифікаційних даних суб'єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб'єкта управління об'єктами державної власності, відомостей про об'єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом "в" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав. У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Відповідно до п.9 ч.1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Отже, вимоги позивачки про визнання за нею права власності на квартиру, загальною площею 66,3кв.м., що розташована за адресою: Одеська область, місто Одеса, вулиця Інглезі (колишня вулиця 25-ї Чапаєвської дивізії)[ADDRESS], яка належить їй на підставі договору №97.08-557 купівлі-продажу нерухомого майна від 13 серпня 1997року, зареєстрованого Жовтневою філією Одеської Спеціалізованої Біржі Нерухомості 13.08.1997р., а також зареєстрованого в КП «БТІ» ОМР 22.10.1997р. запис в реєстраційній книзі 248пр, стор.78, р.№346, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Оскільки позивачкою не заявлені вимоги про відшкодування судових витрат, у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача. На підставі вищевикладена

Outcome: approved