Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Недригайлівського районного суду Сумської області та просить суд винести рішення, яким визнати недійсним договір № 226960 від 06 серпня 2014 року та додатки до нього, укладений між ним та ТОВ "Гранфінресурс". Свої вимоги мотивує тим, що 06 серпня 2014 року з метою отримання позики в сумі 15 000 грн. він звернувся до ТОВ "Гранфінресурс". При цьому, його запевнили, що після сплати першого внеску у розмірі 975,00 грн. він отримає позику в зазначеному розмірі. В цей же день він заплатив суму відповідно до наданої ним квитанції у розмірі 975,00 грн. та підписав договір № 226960 від 06 серпня 2014 року, при цьому договір не вичитував. Після цього його запевнили, що протягом 3-5 діб він отримає на рахунок кошти в сумі 15 000 грн.. Однак кошти він так і не отримав, та йому в телефонному режимі запропонували сплатити чергові платежі згідно умов договору. Оскільки позика йому надана не була, то він звернувся до суду з позовом. Вважає, що при укладенні договору помилився щодо обставин, які мають істотне значення, а тому просить визнати укладений договір недійсним. Крім того, при обґрунтуванні позову посилається на порушення відповідачем вимог ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", вважає, що ТОВ „Гранфінресурс" здійснювало нечесну підприємницьку практику, та просить застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ч.1 ст. 216 ЦК України, стягнувши з відповідача завдану шкоду в розмірі 975,00 грн. В зв'язку з наведеним позов просив задовольнити Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій справу просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник відповідача ТОВ "Гранфінресурс" в судове засідання не зявився, але був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Надав до суду заперечення на позовну заяву, яким в задоволенні позовних вимог просив відмовити у повному обсязі. При конкуренції загальної та спеціальної процесуальної норми, суд застосовує норму спеціальну і керується положеннями ч.1 ст. 224 ЦПК України щодо можливості заочного розгляду справи в разі однієї неявки відповідача, належним чином повідомленого про час та місце судового розгляду справи, про що свідчить поштове повідомлення (а.с.27). Справу розглянуто у відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06 серпня 2014 року сторонами був підписаний договір №226960 та додатки до нього (а.с.5-9). Відповідно до умов договору позивач сплатив відповідачу кошти в загальній сумі 975,00 грн. (а.с.11) Суд вважає, що договір слід визнати недійсним в зв'язку з відсутністю ліцензії на здійснення фінансових послуг, решта підстав для визнання договору недійсним, зазначених у позові, є необґрунтованими. Так, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частина 1 ст. 203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Укладений з позивачем договір суперечить діючому законодавству з наступних підстав. Пунктом 3 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" визначено, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягає господарська діяльність, зокрема із надання фінансових послуг. Згідно з п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" під фінансовою установою слід розуміти юридичну особу, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Такими фінансовими послугами, як зазначено у п.п. 2, 6, 11-1 ч. 1 ст. 4 цього ж Закону, вважаються довірче управління фінансовими активами, надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту та адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Пунктом 4 ч. 1 ст. 34 даного Закону передбачено, що національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 34 вказаного Закону здійснення такої діяльності дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Згідно з п. 3 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг" від 02 червня 2011 року № 3462-VІ (введено в дію з 09 січня 2012 року) фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом провести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону. На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів дня придбання товарів у групах (розпорядження від 09 жовтня 2012 року № 1676 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах"). Фінансовим установам цим законом було надано час протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність до вимог цього Закону, тобто до 09 січня 2013 року. Оскільки спірний договір між сторонами був укладений 06 серпня 2014 року, тобто після 09 січня 2013 року, то відповідач на момент укладення договору зобов'язаний був отримати ліцензію, однак не вчинив таких дій. В зв'язку з визнанням недійсним договору з вказаної підстави, суд вважає необхідним застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України, стягнувши з ТОВ "Гранфінресурс" на користь [PERSON] кошти в сумі 975,00 грн.. Разом з цим, суд знаходить недоведеним позов з інших підстав визнання недійсним правочину, виходячи з наступного: Відповідно до положень, закріплених у частині першій, пункті 7 частини третьої, частини шостої статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, згідно з пунктом 7 частини третьої статті 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України "Про захист прав споживачів" закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття "пірамідальної схеми" не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до "пірамідальної схеми". Аналіз пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів" дає підстави для висновку, що поняття "пірамідальна схема" у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення оплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Таким чином, для кваліфікації "пірамідальної схеми" необхідна наявність усіх зазначених ознак у сукупності. Відсутність будь-якої з вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як "пірамідальної", тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Висновок про саме таке застосування статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів" міститься в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року (справа № 6-14цс13). Тому, суд вважає недоведеними позовні вимоги щодо фінансової піраміди, нечесної підприємницької практики відповідача, несправедливості і непрозорості договору, недобросовісних дій відповідача по відношенню до позивача, помилки останнього або введення його в оману. На підтвердження позовних вимог в цій частині позивач не надав достатніх доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК, ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" від 08 липня 2011 року № 3674-VI, з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті судові витрати, пов'язані з розглядом справи, які документально підтверджені у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved