Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-09 00:00:00

28.03.2013 року до Ржищівського міського суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, згідно з якою позивачка після уточнення вимог просила провести поділ спільного майна між нею та відповідачем, а саме: 114 м'яких стільців бордового кольору із золотистим візерунком; 24 м'яких стільців коричневого кольору із золотистим візерунком; 24 м'яких стільців бежевого кольору із золотистим візерунком; 28 дерев'яних столів діаметром 1х1 м темно коричневого кольору; 1 великий різьблений дерев'яний стіл темно коричневого кольору; 2 невеликих різьблених дерев'яних столи темно коричневого кольору; 2 бронзові скульптури скульптора Миколи Білика, вартістю 8000 гривень; картину Кириленка "Натюрморт", вартістю 2400 гривень; картину Нестерчука "Портрет Соломії Крушельницької", вартістю 2400 гривень; картину Марчука "Пейзаж", вартістю 4000 гривень; картину Демцю "Натюрморт", вартістю 6400 гривень; загальною вартістю 143200 гривень, стягнувши з відповідача на її користь 71600 гривень в рахунок 1/2 частини у спільному майні; стягнути з відповідача на її користь 1/2 частини погашених нею боргових зобов'язань перед ФОП [PERSON] за договором № 1/09-А від 02.12.2012 року на виготовлення виробів з металопластику в сумі 26800 (двадцять шість тисяч вісімсот) гривень; стягнути з відповідача на її користь 1/2 частини сплаченої нею заборгованості в сумі 23000 гривень згідно договорів підряду з [PERSON], [PERSON], стягнути з відповідача понесені нею судові витрати: судовий збір в розмірі 450 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 3840,80 грн.. 23.04.2013 року до Ржищівського міського суду Київської області надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, згідно з якою позивач після уточнення позовних вимог просив суд відмовити в задоволенні позову [PERSON], встановити ідеальні частки в праві власності автомобіля "Тойота-Фортуна", д.н.з. [NUMBER], в розмірі 1/2 частка кожному та залишити дане майно в спільній часткові власності, а також залишити нажите в шлюбі майно, а саме: пральну машину "Самсунг", душову кабіну НК-8130, холодильник "Арістон-Індезіт", електроплиту "Горенія", всього вартістю 10000 гривень, у власності [PERSON], стягнувши з останньої грошову компенсацію за його частку в спільному майні в сумі 5000 гривень; стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 7000 гривень та судовий збір в розмірі 2100 грн.. 20.12.2013 року представник відповідача [PERSON] подав до суду заперечення на заяву про збільшення та уточнення позовних вимог. В судовому засіданні позивачка [PERSON], позовні вимоги підтримала в повному обсязі та заперечила проти зустрічної позовної заяви в частині встановлення ідеальних часток в праві власності на автомобіль "Тойота-Фортуна", д.н.з. [NUMBER], в розмірі 1/2 частка кожному та залишення даного майно в спільній часткові власності, пояснивши суду, що спірний автомобіль був їй подарований відповідачем, а тому не є спільним майном подружжя, та внесла на депозитний рахунок суду 5000 гривень в якості компенсації за 1/2 частки відповідача в спільному рухомому майні, а саме: пральну машину "Самсунг", душову кабіну НК-8130, холодильник "Арістон-Індезіт", електроплиту "Горенія", всього вартістю 10000 гривень. Представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги, викладені в позовній заяві [PERSON] не визнав, але в той же час відповідач в судовому засіданні не заперечував факт спільного придбання з позивачкою під час перебування в шлюбі дерев'яних меблів в кількості, зазначеній в уточненій позовній заяві, вартістю 15000 доларів США у [PERSON], оскільки вони спільно з позивачкою мали намір використовувати ці меблі для облаштування ресторану-музею для отримання прибутку для проживання сім'ї. Також відповідач не заперечував факт замовлення позивачкою у ФОП [PERSON] виробів з металопластику на загальну суму 48064,73 грн. в інтересах сім'ї, оскільки позивачка була зареєстрована як приватний підприємець та займалась підприємницькою діяльність для отримання коштів на проживання сім'ї. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги, викладені в позовній заяві [PERSON] не визнав, просив задовольнити уточнену зустрічну позовну заяву та в судовому засіданні пояснив, що спірні меблі, про які йдеться в позовній заяві були реалізовані донькою відповідача [PERSON] за борги по електроенергії, а також заперечував щодо розподілу спільних боргів між позивачкою та відповідачем відповідно до договору № 1/09-ПА на виготовлення та встановлення виробів з металопластику від 02.10.2012 року та за надані послуги [PERSON] і [PERSON], оскільки на день звернення до суду позивачка не погасила в повному обсязі борг перед [PERSON], а що стосується сплачених коштів за надані послуги [PERSON] і [PERSON], то дані правовідносини не були оформлені договором підряду, а також дані борги були допущені особисто позивачкою без відома відповідача і не в інтересах сім'ї. Суд, заслухавши позивачку, представника позивачки, відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо часткового задоволення первісного позову та часткового задоволення зустрічного позову, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 21.11.2005 року по 03.07.2013 року, що підтверджується письмовими доказами по справі: копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], видане 21.11.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ржищівського міського управління юстиції Київської області (а.с. 4); копією паспорту серії [NUMBER], виданого на ім'я [PERSON] 01.08.2013 року Кагарлицьким РС Управління ДМС України в Київській області з відміткою про розірвання шлюбу (а.с. 81). Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується письмовим доказом по справі: свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 26.07.2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ржищівського міського управління юстиції Київської області (а.с. 5). Так, згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Підставою виникнення права спільної власності подружжя на майно є реєстрація шлюбу. Договором між подружжям може бути встановлений інший режим майна, набутого під час шлюбу. Слід зазначити, що у сімейному праві діє презумпція спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Тобто вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як зазначається у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна по дружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як встановлено судом в судовому засіданні, подружжя договорів в порядку, який передбачено ст. 64 СК України, не укладало. Отже, діюче Сімейне законодавство України встановлює принцип рівності часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Причому на рівність цих часток не впливає той факт, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі; якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом; при цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом було встановлено, що позивачка, будучи фізичною особою підприємцем, і відповідач спільно облаштували ресторан-музей для отримання коштів на потреби сім'ї, що підтверджується показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON], письмовим доказом по справі: договором оренди приміщення від 01.10.2010 року (а.с. 155-157), а також не заперечувалось самим відповідачем [PERSON] в судовому засіданні, що відбулося 14.01.2014 року. В судовому засіданні, незважаючи на заперечення представника відповідача, відповідач також визнав факт спільного придбання з позивачкою під час перебування в шлюбі для ресторану-музею дерев'яних меблів в кількості, зазначеній в уточненій позовній заяві, вартістю 15000 доларів США у [PERSON], а також факт реалізації даних меблів донькою відповідача - [PERSON]. Таким чином, судом встановлено, що за час перебування в шлюбі позивачкою та відповідачем було придбано дерев'яні меблі, вартістю 15000 доларів США, що на день придбання становило 120000 (сто двадцять тисяч) гривень. На час розгляду справи відповідач не подавав своїх заперечень щодо вартості даного майна. Заперечення представника відповідача щодо ненадання позивачкою належної оцінки даного майна суд не приймає до уваги, оскільки, як відповідач так і представник відповідача підтвердили факт реалізації даних меблів донькою відповідача, що робить неможливим встановлення ринкової вартості даного майна на час слухання справи. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Всупереч даній нормі закону вищезазначені меблі, які були об'єктом спільної сумісної власності, були реалізовані донькою відповідача за згодою останнього, але без згоди позивачки. Отже, з відповідача на користь позивача за 1/2 частку в спільному рухомому майні подружжя, а саме: дерев'яних меблів: 114 м'яких стільців бордового кольору із золотистим візерунком; 24 м'яких стільців коричневого кольору із золотистим візерунком; 24 м'яких стільців бежевого кольору із золотистим візерунком; 28 дерев'яних столів діаметром 1х1 м темно коричневого кольору; 1 великий різьблений дерев'яний стіл темно коричневого кольору; 2 невеликих різьблених дерев'яних столи темно коричневого кольору, слід стягнути компенсацію в розмірі 60000 (шістдесят тисяч) гривень. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачкою не доведено в належний та допустимий спосіб факт спільного придбання за час перебування в шлюбі 2 бронзових скульптур скульптора Миколи Білика, вартістю 8000 гривень; картини Кириленка "Натюрморт", вартістю 2400 гривень; картини Нестерчука "Портрет Соломії Крушельницької", вартістю 2400 гривень; картини Марчука "Пейзаж", вартістю 4000 гривень; картини Демцю "Натюрморт", вартістю 6400 гривень, тому суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог щодо розподілу даного майна. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Автомобіль - рухоме майно, яке в той же час має особливу цінність, отже, відповідно до ч. 4 ст. 719 ЦКУ, договір дарування автомобіля укладається у письмовій формі. Таким чином, суд не може прийняти до уваги твердження позивачки про те, що автомобіль був їй подарований відповідачем, а тому є її особистою приватною власністю, оскільки даний факт не доведений у належний відповідно до вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України спосіб і відповідно до норм ст. 60 СК України спірний автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 65 ЦК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Судом було встановлено, що укладення позивачкою з ФОП [PERSON] договору № 1/09-ПА на виготовлення та встановлення виробів з металопластику від 02.10.2012 року та оплата коштів в сумі 23000 (двадцять три тисячі) гривень за виконані [PERSON] та [PERSON] підрядні роботи були вчинені позивачкою в інтересах сім'ї, оскільки майно та послуги, одержані за даними договорами, використані в інтересах сім'ї, а саме: для облаштування подружжям ресторану-музею для отримання коштів на потреби сім'ї. Факт укладення вищезгаданих договорів, факт проведення позивачкою часткової оплати [PERSON] в розмірі 26800 (двадцять шість тисяч вісімсот) гривень та повної оплати за проведені підрядні роботи [PERSON] і [PERSON] підтверджується письмовими доказами по справі: договір № 1/09-ПА на виготовлення та встановлення виробів з металопластику від 02.10.2012 року (т. 1 а.с. 145); бланк-замовлення № 1/10-А від 02.10.2012 року (т. 1 а.с. 146); акт прийому-передачі виконаних робіт № 1 (т. 1 а.с. 147); додаток № 1 до договору № 1/09-А на виготовлення та встановлення виробів з металопластику (т. 1 а.с. 148); прибутковий касовий ордер від 06.08.2013 року (т. 1 а.с. 149); квитанція до прибуткового касового ордеру від 05.07.2013 року (т. 1 а.с. 149); квитанція до прибуткового касового ордеру від 24.09.2013 року (т. 1 а.с. 150); квитанція до прибуткового касового ордеру від 30.09.2013 року (т. 1 а.с. 150); прибутковий касовий ордер від 08.10.2013 року (т. 1 а.с. 151); накладна № 1 від 05.07.2013 року (т. 1 а.с. 151); прибутковий касовий ордер від 18.11.2013 року (т. 1 а.с. 152); прибутковий касовий ордер від 04.11.2013 року (т. 1 а.с. 152); квитанція до прибуткового касового ордеру від 01.07.2014 року (т. 2 а.с. 87); розписка [PERSON] від 15.12.2012 року (т. 1 а.с. 142); розписка [PERSON] від 04.12.2012 року (т. 1 а.с. 143). Таким чином, суд приходить до висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частини погашених позивачкою боргових зобов'язань згідно договору № 1/09-ПА на виготовлення та встановлення виробів з металопластику від 02.10.2012 року в сумі 13400 (тринадцять тисяч чотириста) гривень та за виконані підрядні роботи в сумі 11500 (одинадцять тисяч п'ятсот) гривень. Суд не може прийняти до уваги твердження представника відповідача про те, що оскільки відсутній письмовий договір підряду між позивачкою та [PERSON], [PERSON], то дане зобов'язання не підлягає поділу, оскільки відповідно до положень параграфу 1 глави 61 ЦК України не визначено обов'язковості щодо письмової форми договору підряду, а тому в силу ч. 2 ст. 205 ЦК України дані договори вважаються вчиненими. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Встановлення ідеальних часток в праві власності автомобіля "Тойота-Фортуна", д.н.з. [NUMBER], в розмірі 1/2 частки кожному та залишення даного майно в спільній часткові власності хоч по своїй суті фактично не вирішує спір та суперечить вимогам ч. 2 ст. 71 СК України, але оскільки жодна із сторін не заявила вимоги про визнання права власності за одним із подружжя на весь автомобіль з одночасним припинення права власності іншого з подружжя на об'єкт спільної сумісної власності і не внесли на депозитний рахунок кошти у вигляді компенсації за частку іншого з подружжя в автомобілі, то суд приходить до висновку щодо задоволення в цій частині зустрічної позовної заяви. Суд не може прийняти до уваги твердження представника відповідача щодо невідповідності ринкової вартості автомобіля, зазначеній у висновку судової автотоварознавчої експертизи № 0030-07/13 від 15.07.2013 року, реальній ринковій вартості даного автомобіля, оскільки витяги з інтернет-ресурсу не є належними та допустимими доказами з огляду на вимоги ст. ст. 57, 58, 59 ЦПК України. Судом приймається до уваги як належний та допустимий доказ висновок судової автотоварознавчої експертизи № 0030-07/13 від 15.07.2013 року (а.с. 51-72), відповідно до якого було визначено ринкову вартість автомобіля "Тойота-Фортуна", д.н.з. [NUMBER], в розмірі 104327 (сто чотири тисячі триста двадцять сім) гривень 83 копійки. Судом встановлено, що зазначений висновок експерта є обґрунтованим, повним, сумніву не викликає, експерт попереджений про кримінальну відповідальність передбачену ст. ст. 384, 385 Кримінального кодексу України за надання завідомо неправдивого висновку та відмову від надання висновку попереджено, тому суд приймає даний висновок як належний і допустимий доказ по справі. Суд також приходить до висновку щодо задоволення зустрічних позовних вимог про визнання права власності за [PERSON] на рухоме майно з одночасним припиненням права власності [PERSON] на 1/2 частку у спільному рухомому майні, а саме: пральну машину "Самсунг", душову кабіну НК-8130, холодильник "Арістон-Індезіт", електроплиту "Горенія", всього вартістю 10000 гривень, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за частку в вищезазначеному спільному майні в сумі 5000 гривень. На час розгляду справи [PERSON] не подавла своїх заперечень щодо вартості даного майна. Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Позивачкою була внесена на депозитний рахунок Ржищівського міського суду Київської області грошова компенсація [PERSON] за його 1/2 частку рухомого майна, а саме: пральну машину "Самсунг", душову кабіну НК-8130, холодильник "Арістон-Індезіт", електроплиту "Горенія", в сумі 5000 (п'ять тисяч) гривень 00 копійок, що підтверджується письмовим доказом по справі: квитанцією від 09.07.2014 року (т. 2 а.с. 86). Щодо вимог по первісному позову та по зустрічній позовній заяві про стягнення витрат на правову допомогу суд приходить до висновку щодо часткового задоволення даних вимог, обгрунтовуючи своє рішення нижчезазначеним. Як убачається з матеріалів справи, інтереси позивачки в судовому засіданні представляв відповідно до вимог ч. 4 ст. 42 та ст. 56 ЦПК України адвокат [PERSON], який є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги, що підтверджується договором про надання адвокатом правової допомоги від 13.11.2013 року та копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (т. 1 а. с. 102). Інтереси відповідача в судовому засіданні представляв відповідно до вимог ч. 4 ст. 42 та ст. 56 ЦПК України адвокат [PERSON], який є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги, що підтверджується угодою № 49 від 10.10.2013 року про надання правової допомоги та копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 387/10 (т. 1 а. с. 84, 85). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2013 рік» встановлено, що мінімальна заробітна плата з 1 січня по 1 грудня 2013 року становить 1147 гривень, з 1 грудя 2013 року - 1218 гривень. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2014 рік» встановлено, що мінімальна заробітна плата з 1 січня по 1 липня 2014 року становить 1218 гривень. Відповідно 1 година роботи адвоката у 2013 році відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та Закону України «Про державний бюджет на 2013 рік» складала 458 грн. 80 коп. (40 % від 1147 грн. - мінімальна заробітна плата за 2013 рік). Відповідно 1 година роботи адвоката у 2014 році відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та Закону України «Про державний бюджет на 2014 рік» складала 487 грн. 20 коп. (40 % від 1218 грн. - мінімальна заробітна плата за 2014 рік). Встановлено, що згідно копії квитанції серії 02ААА № 620974 від 10.10.2013 року та акту виконаних робіт по веденню цивільної справи в суді [PERSON] сплатив адвокату [PERSON] 7000 грн. за ведення цивільної справи, складання та подачу зустрічної позовної заяви, підготовку і подачу заяви про забезпечення позову, ведення переговорів, ознайомлення з матеріалами цивільної справи, тощо (т. 2 а.с. 23, 24). Як убачається із журналів судового засідання (т. 1 а.с. 82-83, 90, 95, 120, 124-125, 161-163, 175-177; т. 2 а.с. 1-4, 19-20, 69-70, 89-90), [PERSON] 9 годин 53 хвилини приймав участь у судових засіданнях в суді першої інстанції та 16 хвилин в суді апеляційної інстанції, тобто загальний час участі [PERSON] в судових засіданнях становить 10 годин 9 хвилин, то розмір компенсації витрат на його правову допомогу у даній цивільній справі становить 4928 (чотири тисячі дев'ятсот двадцять вісім) гривень 99 копійок, з них: за 34 хвилини в період участі в судових засіданнях з 1.10.2013 року по 1.12.2013 року - 259,99 грн. (458,80 грн. : 60 хв. * 34 хв.) за девять годин участі в період з 1.12.2013 року по 9.07.2014 року компенсація витрат на правову допомогу складає 4384,80 грн. (487,20 грн. * 9 год.), а за 35 хвилин - 284,20 грн. (487,20 грн. : 60 хв. * 35 хв.). Адвокат [PERSON] тричі знайомився з матеріалами справи 31.10.2013 року, 14.01.2014 року та 12.06.2014 року. Проте час ознайомлення не зазначений, що у свою чергу унеможливлює визначення розміру компенсації. Як убачається із журналів судового засідання (т. 1 а.с. 124-125, 161-163, 175-177; т. 2 а.с. 1-4, 14, 19-20, 89-90), [PERSON] 8 годин 17 хвилини приймав участь у судових засіданнях в суді першої інстанції, то розмір компенсації витрат на його правову допомогу у даній цивільній справі становить 4035 (чотири тисячі тридцять п'ять) гривень 64 копійки, з них: за вісім годин участі компенсація витрат на правову допомогу складає 3897,60 грн. (487,20 грн. * 8 год.), а за 17 хвилин - 138,04 грн. (487,20 грн. : 60 хв. * 17 хв.), але так як позивачкою надано доказ оплати правової допомоги в сумі 3840,80 грн., то компенсацію витрат на правову допомогу слід стягнути в розмірі 3840 (три тисячі вісімсот сорок) гривень 80 копійок. Витрати на правову допомогу за опрацювання документів, нормативно-правової бази, складання зустрічної позовної заяви, складання клопотання та відправлення позовної заяви, використання власного автомобіля, комп'ютерної техніки, мобільного зв'язку не підлягають відшкодуванню, оскільки не передбачені вищезазначеним Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011 року. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Факт сплати позивачкою судового збору в розмірі 450 (чотириста п'ятдесят) гривень підтверджується квитанцією № 48 від 28.03.2013 року (а.с. 1 т. 1). Факт сплати відповідачем судового збору в розмірі 2100 (дві тисячі сто) гривень підтверджується квитанціями № 143 від 23.04.2013 року та від 08.05.2013 року (а.с. 16, а.с. 25 т. 1). Отже, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судові витрати в розмірі 450 (чотириста п'ятдесят) гривень, з [PERSON]на користь [PERSON] слід стягнути судові витрати в розмірі 2100 (дві тисячі сто) гривень.

Outcome: partial