Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Заступник прокурора м. Києва пред'явив позов в інтересах Київської міської ради до [PERSON] про витребування майна. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що квартира [ADDRESS], загальною площею 112,5 кв.м., яка належить на праві приватної власності [PERSON] входить до складу комунальної власності територіальної громади м. Києва та вибула з комунальної власності поза волею власника, Київської міської державної адміністрації. На підтвердження права власності територіальної громади м. Києва на спірну квартиру заступник прокурора м. Києва надав рішення Київської міської ради від 02.12.10 №284/5096. Факт незаконного вибуття спірної квартири з комунальної власності заступник прокурора м.Києва обґрунтував наступним. Відповідно до листа КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 01.09.16 №11372 (И-2016), «первинна реєстрація» права власності на спірну квартиру здійснена за [PERSON] на підставі рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 21.12.05 у справі № 2-1480/05 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та зобов'язання зареєструвати право власності на вказану квартиру за позивачем. Водночас, рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 21.12.05 у справі № 2-1480/05 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та зобов'язання зареєструвати право власності на вказану квартиру не існує, що позивач підтверджував листом Ворошиловського районного суду м. Донецька від 17.01.14 № 2-1480/05 та доданим до нього рішенням № 2-1480/05 у цивільній справі за позовом АП «Донецьктепломережа» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Посилаючись на зазначений вище лист, позивач стверджував, що рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 21.12.05 у справі № 2-1480/05 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та зобов'язання зареєструвати право власності на вказану квартиру за позивачем не існує. Зазначений факт, як зазначав позивач, свідчить про незаконне вибуття спірної квартири з комунальної власності поза його волею. Спірне житлове приміщення в подальшому неодноразово було відчужене іншим особам, а саме: згідно договору купівлі-продажу від 13.01.09 власність на спірну квартиру перейшла до [PERSON], 13.01.10 за наступним договором купівлі-продажу власність на спірну квартиру набув [PERSON], 22.07.10 право власності на спірну квартиру набула [PERSON] Позивачеві про незаконне вибуття спірної квартири з комунальної власності стало відомо лише 03.02.14 з листа Ворошиловського районного суду м. Донецька від 17.01.14 № 2-1480/05. Зокрема, у позові було заявлено клопотання про відновлення строків позовної давності виходячи з того, що заступнику прокурора м. Києва про порушені права власності стало відомо у лютому 2014 року після отримання листа Ворошиловського районного суду м. Донецька від 17.01.14 № 2-1480/05, який надійшов до прокуратури Подільського району міста Києва 03.02.14, що підтверджується штемпелем поштової кореспонденції. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі з вищевикладених підстав, просив позов задовольнити повністю. Представник Київської міської державної адміністрації позовні вимоги заступника прокурора м. Києва підтримав та пояснив, що спірна квартира належала та належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва. Представники відповідача проти задоволення позову заперечували, просили в позові відмовити у зв'язку з недоведеністю права власності позивача на спірну квартиру належними доказами, безпідставністю тверджень стосовно вибуття спірної квартири поза волею власника. Крім того, представники відповідача стверджували, що [PERSON] є добросовісним набувачем та придбала спірну квартиру на підставі оплатного договору купівлі-продажу, зареєстрована у спірній квартирі, здійснює всі дії по утриманню спірної квартири та виконує всі обов'язки власника належним чином, в тому числі несе в повному обсязі тягар утримання майна. Зазначили, що будь-яких підстав вважати, що попередній власник не мав права на відчуження спірної квартири відповідач не знала, не могла знати, або передбачити. Представниками відповідача подано заяву про сплив строків позовної давності, яка обґрунтована тим, що Київська міська державна адміністрація, Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації», яке є підзвітним позивачу, Подільська районна державна адміністрація, Комунальне підприємство «Введенське» Подільської РДА, «Комунальне підприємство «Центр надання комунальних послуг Подільського району», ГІОЦ КМДА знали та зобов'язані були знати про перехід права власності до першого зареєстрованого власника, [PERSON], та про подальші, починаючи з 03.11.2009 р., тобто з моменту реєстрації права власності [PERSON], договори купівлі-продажу спірної квартири. Представник служби у справах дітей Подільської Районної державної адміністрації м. Києва проти задоволення позову заперечувала виходячи з інтересів малолітніх дітей, що зареєстровані та проживають у спірні квартирі. Зазначила, що у випадку задоволення позову житлові права малолітніх дітей, які не мають іншого місця проживання будуть порушені. Треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], , в судове засідання не з'явились, про час і місце судових засідань були повідомлені належним чином. Згідно відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в м. Києві третя особа [PERSON] значиться, як померлий (а.с. 157). Суд, заслухавши пояснення осіб які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до рішення Київської міської державної адміністрації VI сесії VI скликання від 02.12.10 № 284/5069 «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва», яке наявне в матеріалах справи, житловий будинок за адресою: м. Київ, вул. Верхній Вал 32, включено до переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва. Пунктом 1 вказаного рішення затверджено переліки об'єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва, згідно з додатками 1-10 до цього рішення. Як встановлено судом з матеріалів справи, пояснень представника прокуратури м. Києва, пояснень представника Київської міської державної адміністрації, зазначене рішення Київської міської державної адміністрації VI сесії VI скликання від 02.12.10 № 284/5069 «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва» є єдиним доказом, який позивач надає в обґрунтування його права власності на спірну квартиру. Разом з тим, із зазначеного рішення об'єктивно не вбачається права власності територіальної громади міста Києва на спірну квартиру, така квартира не зазначена в переліку, як комунальна власність. Матеріали справи містять лист КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 02.11.16 № 11372 (И-2016), згідно якого 21.12.05 відбувся перший відомий перехід права власності - власник [PERSON] Підстава реєстрації права власності - рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька у справі № 2-1480/05 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на вказану квартиру за [PERSON] Також, із зазначеної довідки вбачається хронологія державної реєстрації подальших переходів права власності на спірну квартиру, а саме: 10.12.09 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири між [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець), 13.01.10 укладено договір купівлі-продажу між [PERSON].(покупець) та [PERSON] (продавець), 22.07.10 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири між відповідачем, [PERSON].(покупець), та третьою особою, [PERSON].(продавець). Право власності за відповідачем зареєстроване КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації». Довідка, що аналізується, не містить жодної інформації стосовно права комунальної власності територіальної громади на спірну квартиру. Разом з тим, матеріали справи містять нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу: договір купівлі-продажу квартири від 10.12.09, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.Є, зареєстровано в реєстрі за №8930. Відповідно до п. 3, квартира, що продається належить продавцю на праві приватної власності на підставі рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 21.12.05 справа № 2-1480/05. Право власності на квартиру зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 03.11.09 в реєстрову книгу № 223-274 за реєстровим № 9006. Відповідно до п. 5 договору, продаж вчинено за 23000,00 гривень; договір купівлі-продажу квартири від 13.01.09, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.Є, зареєстрований в реєстрі за № 114, зареєстрований КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за № 223-274 15.01.10. Відповідно до договору продаж вчинено за 24000,00 гривень. Відчужувана квартира належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, який укладено 10.12.09 за реєстровим № 8930, який зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації 15.12.09 в реєстрову книгу № 223-274 за реєстровим № 9006; договір купівлі-продажу від 22.07.09, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.Є, зареєстровано в реєстрі за № 4742. Відповідно до п. 4 договору, продаж спірної квартири здійснено за ціною 181 300 гривень 00 коп. Відповідно до ст. 318 ЦК, усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Ст. 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно ст.182 ЦК, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлені законом, а саме Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Аналізуючи у сукупності вищенаведені письмові докази та норми права, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять належних доказів права власності КМДА на спірну квартиру. У той же час право власності третіх осіб та відповідача підтверджується письмовими доказами по справі, а саме вищезазначеним листом КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу квартири, які містять посилання на дати та реєстрові номери державної реєстрації прав власності попередніх власників. Всі вищезазначені договори посвідчені нотаріально, відповідають усім ознакам дійсності правочину. У той же час, як пояснив представник прокуратури м. Києва, рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 21.12.05 по справі №2-1480/05 не існує. Вказані висновки позивач обґрунтовувала письмовим доказом, який є в матеріалах справи, а саме листом Ворошиловського районного суду м. Донецька від 17.01.14 № 2-1480/05. Суд, аналізуючи зазначений письмовий доказ, прийшов до наступних висновків. Рішенням Ворошиловського районного суду м. Донецька від 21.12.05 у справі № 2-1480/05 за позовом [PERSON] до [PERSON] визнано право власності на кв. № 2 загальною площею 112.5 кв.м., що знаходиться за адресою 04071, [ADDRESS], літ А за [PERSON] та зобов'язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» зареєструвати право власності за [PERSON] Право власності [PERSON] було зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 03.11.09 в реєстрову книгу № 223-274 за реєстровим № 9006. Зазначений факт підтверджується п. 3 договору купівлі-продажу квартири від 10.12.09, який є в матеріалах справи та згідно листа Київського міського бюро технічної інвентаризації від 01.09.16 №11372 (И-2016) . Крім того, в рішенні зазначено, що за [PERSON] визнано право власності на квартиру № 2 у буд. 32 з літерою «А». Квартира, яка є предметом спору, знаходиться у будинку з номером 32 без літери «А». Відповідно до листа Київського міського бюро технічної інвентаризації від 09.11.16 № 14246(И-2016), який є в матеріалах справи, за адресою [ADDRESS]» квартири на праві власності не реєструвалися. Водночас, як встановив суд, право власності [PERSON] на спірну квартиру зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації підставі рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька по справі № 2-1480/05. Відповідно до листа Ворошиловського районного суду м. Донецька від 17.01.14 № 2-1480/05, рішення № 2-1480/05 постановлено по цивільній справі за позовом АП «Донецьктепломережа» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Суд встановив, що текст зазначеного листа Ворошиловського районного суду м. Донецька не містить посилань на факт «не існування» рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 21.12.05 по справі № 2-1480/05 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, кримінальне провадження щодо факту незаконного вибуття спірної квартири з комунальної власності та щодо факту підробки рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька по справі № 2-1480/05 не проводилось і на момент розгляду справи відомості щодо виявленого факту не внесені в ЄРДР. Ба більше у судовому засіданні позивачем не було надано для огляду оригінал листа Ворошиловського районного суду м. Донецька від 17.01.14 № 2-1480/05, електрофотокопія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 14). Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира зареєстрована за [PERSON] 03.11.09, тобто 03.11.17 минуло 8 років з дати такої реєстрації. Матеріали справи не містять жодних доказів претензій третіх осіб на спірну квартиру, або доказів порушення кримінальних справ щодо факту незаконності оформлення права власності [PERSON], а також доказів незаконності рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 21.12.05 у справі № 2-1480/05 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності, або існування будь-якого відкритого кримінального провадження стосовно незаконності зазначеного рішення. Рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 21.12.05 у справі № 2-1480/05 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на момент постановлення рішення у розглядуваній справі не скасовано, не оскаржено, а також матеріали справи не містять даних про наявність відкритих кримінальних проваджень по факту незаконності державної реєстрації права власності [PERSON] на спірну квартиру, факту підробки рішення, яке є підставою для такої реєстрації. Відтак, беручи до уваги зазначені вище обставини у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що електрофотокопія листа Ворошиловського районного суду м. Донецька, на яку посилається позивач в обґрунтування не існування рішення Ворошиловського районного суду м. Донецька від 21.12.05 по справі № 2-1480/05 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності є неналежним доказом недійсності такого рішення. Також, суд приходить до висновку, що право власності позивача на [ADDRESS] станом на 03.11.09 є недоведеним належними та допустимими доказами, незаконність підстав реєстрації права власності [PERSON] на спірну квартиру не підтверджена матеріалами справи. Ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. А відтак, [PERSON], є особою яка мала право відчужувати належне їй на праві власності майно, виходячи недоведеності незаконності набуття такого майна. Судом встановлено, що відповідачем спірну квартиру придбано на підставі відплатного договору купівлі-продажу. Обставин, які б свідчили про те, що відповідач знала та могла знати про те, що продавець не мав права відчужувати спірну квартиру з матеріалів справи не вбачається. Крім того, позивач не оспорює факт того, що відповідач є добросовісним набувачем спірного майна. Також судом встановлено на підставі письмових доказів, що в квартирі зареєстровані відповідач (довідка № 3484 від 10.10.16, видана Центром комунального сервісу) та її неповнолітні діти, [PERSON], 2014 року народження, та [PERSON], 2016 року народження, що підтверджено довідками про реєстрацію місця проживання особи, № 1683, 1684 від 13.04.17. 06.06.12 між відповідачем та комунальним підприємством Подільської РДА м. Києва укладено Типовий договір № 2453 від 06.06.12 про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. Відповідно до умов цього договору «Оплата комунальних послуг», відповідач вносить плату за послуги на розрахунковий рахунок ГІОЦ КМДА. Фактичні платежі здійснювались [PERSON], що підтверджується письмовими доказами по справі та не заперечується позивачем. Із змісту ст. 317, 322 ЦК України, саме власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном і, крім того, власник зобов'язаний утримувати належне йому майно. Відповідно до ст. 327 ЦК України, у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді. Відповідно до п.п. 4 ч. 1 ст.13 Закону «Про місцеві державні адміністрації», до відання місцевих адміністрацій належить вирішення питань з управління майном, відповідно до ст. 19 зазначеного закону - місцева державна адміністрація здійснює на відповідній території управління об'єктами, що перебувають у державній власності та передані до сфери її управління, здійснює управління майном інших суб'єктів права власності в разі передачі його в установленому порядку. Аналізуючи у сукупності наведені докази та норми Закону, суд приходить до висновку, що відповідач здійснював і продовжує здійснює витрати по утриманню належного йому майна. Також судом встановлено, що Київська міська державна адміністрація не надала жодного доказу на підтвердження виконання функцій власника щодо утримання квартири [ADDRESS], або докази існування будь яких перепон у здійсненні таких функцій, як до вибуття майна так і після. Ч. 3 ст.10 ЦПК України визначено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Цивільним кодексом України в главі 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст.ст. 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача. Ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом зазначених правових норм та відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, необхідно встановити: чи вибуло майно з володіння власника або володіння особи, якій воно було передане власником у користування, у силу зазначених обставин, а також чи придбав набувач це майно за відплатним договором і чи не знав та не міг знати він про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. При цьому за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч.1 ст.388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно належало йому на праві власності та вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбаває майно в особи, якій не належить право його відчуження. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст.ст. 27-30 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Верховний суд України неодноразово вказував, що розглядаючи спори про витребування майна з чужого незаконного володіння, судам слід встановити дійсного власника майна, для чого необхідно дослідити всі докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, з урахуванням рівності прав сторін щодо надання доказів та їх дослідження. Зокрема зазначена позиція викладена в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", Постанові судової палати в цивільних справах Верховного суду України у справі № 6-2776цс-16, у справі № 3-1058гс16 від 23.11.16, у справі № 6-2069цс16 від 30.11.16, у справі № 6-2233цс16 від 21.12.16. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено його право власності на спірну квартиру. Посилання позивача на рішення КМДА VI сесії VI скликання від 02.12.10 № 284/5069 «Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва» від 2010 року не може бути взято до уваги, враховуючи, що зазначене рішення не містить даних про те, що саме спірна квартира є комунальною власністю. Відповідно до постанови Верховного Суду України у справі № 6-2776цс16, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших,рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року,"Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року,"Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року,"Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року,"Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року,"East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Вимога дотримання такого балансу відображена і в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Прессос компанія Нав»єра А.О. « та інші проти Бельгії». Разом із тим, факт встановлення законом підстав для позбавлення права власності, Європейський Суд з прав людини вважає недостатнім для обгрунтування втручання в право власності. Втручання в право власності, у тому числі й основане на законі, не повинно порушувати справедливу рівновагу між вимогами інтересів суспільства і захистом основних прав особи. Як зазначено в ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Застосовуючи зазначену практику Європейського суду з прав людини та вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, виходячи з обставин справи, суд приходить до висновку, що вилучення спірної квартири з власності відповідача, який є добросовісним набувачем, недоведеності права власності Київської міської адміністрації на спірну квартиру, задоволення вимог позивача призвело б до порушення балансу та рівноваги між інтересом суспільства, територіальної громади та прав особи, в тому числі і неповнолітніх дітей. Стосовно термінів позовної давності суд у розглядуваній справі прийшов до наступних висновків, Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки (ст.257 ЦК України). При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим, згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Позивачем заявлено в позовній заяві про відновлення строків позовної давності. Відповідачем, в свою чергу, подано заяву щодо спливу термінів позовної давності. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Як випливає з правової позиції Верховного Суду України, викладеній в Постанові Верховного Суду України від 22.02.17 у справі №6-17ис17, порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 60 ЦПК, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Суд вважає не доведеним належними та допустимими доказами факт, що Київська міська державна адміністрація не знала, не могла довідатися, мала будь-які перепони для того щоб знати про порушення свого права власності. Водночас, суд вважає встановленим факт обізнаності Подільської РДА, КП «Дирекції з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району», в особі КП «Введенське Подільського району», КП Київське міське БТІ, що було доведено матеріалами справи. Крім того, відповідно до статуту Київського Бюро технічної інвентаризації, який затверджено Київською міською державною адміністрацією від 25.09.01 № 2000 (п 1.1. статуту) , комунальне підприємство Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна засноване на комунальній власності територіальної громади м. Києва підпорядковане головному управлінню житлового забезпечення КМДА. Відповідно до п. 3.2 Статуту, предметом діяльності Київського БТІ є, в тому числі, виявлення та облік змін у складі, стані та вартості основних фондів. Відтак, зазначена обставина свідчить про те, що Київська міська державна адміністрація в особі підзвітного їй КМБТІ знала та не могла не знати про перехід права власності на спірну квартиру до [PERSON] вже станом на 03.11.09, тобто на дату здійснення державної реєстрації права власності [PERSON] на спірну квартиру. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Враховуючи, що позов було подано до Подільського районного суду м. Києва 29.12.16, дата першої відомої державної реєстрації прав власності на спірну квартиру - 03.11.09, яка водночас є датою коли власник зобов'язаний був знати про вибуття спірної квартири з його власності, строки позовної давності є такими, що сплинули 03.11.12. Беручи до уваги з'ясовані у судовому засіданні обставин справи, пояснення сторін та досліджені у судовому засіданні письмові докази, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребування майна не підлягають задоволенню з підстав недоведеності у судовому засіданні та пропущення строків позовної давності. На підставі викладеного ст.ст. 10-11, 13, 15, 181, 256, 257, 260, 261, 267, 318, 321, 327, 322, 381, 387 ЦК України, ст.ст. 10, 27-30, 57, 60, 74, 88, 157, 168, 209, 212-215, 218, 224-233, 294 ЦПК України, суд,

Outcome: dismissed