Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

У травні 2020 року комунальне підприємство «Благоустрій міста Ізюма» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з управління багатоквартирним будинком. В обґрунтування позову зазначено, що комунальне підприємство "Благоустрій міста Ізюма" надає послуги з управління багатоквартирними будинками м. Ізюма. 01 липня 2019 року між Ізюмським міським головою Марченко В.В. та КП "Благоустрій міста Ізюма" був укладений договір по наданню послуг з управління багатоквартирним будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Послуги з управління багатоквартирним будинком споживач отримує, але в порушення діючого законодавства та вищевказаного договору не сплачує їх вартість. Про суму та факт існування заборгованості споживача повідомляли, шляхом направлення квитанцій на оплату послуг з зазначенням суми боргу. Станом на квітень 2020 року за відповідачем, числиться заборгованість в розмірі 3095 грн. 87 коп. (за період з липня 2019 року по квітень 2020 року) в межах строку позовної давності, яку позивач просить стягнути та сплачений судовий збір. 28 жовтня 2020 року судом було задоволено клопотання представника позивача про залучення у справі співвідповідача [PERSON] , який є власником квартири, де утворилася заборгованість.(а.с.69-70). Представник позивача Савін О.С. надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просив задовольнити. Відповідач [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, де вимоги позивача не визнала, посилаючись на його безпідставність, зазначила, що договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з позивачем вона не укладала. Відповідач [PERSON] вважає, що позивачем не доведено факт надання їй послуг, до позовної заяви не додано жодних доказів на підтвердження позовних вимог. Вказала, що єдиним власником домоволодіння є її син [PERSON] , який і зареєстрований за вказаною адресою, але відповідачем у справі не є.(а.с.26-27). 20 січня 2021 року відповідач у справі [PERSON] надав до суду заперечення на позовну заяву по справі, де просив у задоволенні позовної заяви про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги відмовити за безпідставністю. У судовому засіданні відповідачі заперечували проти позовних вимог про стягнення з них заборгованості, вказали що послуг від представника позивача не отримували, просили відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області №0573 від 26.06.2019 «Про призначення управителя багатоквартирного будинку», КП "Благоустрій міста Ізюма" визначено управителем багатоквартирних будинків в місті Ізюмі згідно додатку 1, відповідно до якого в переліку є адреса боржника: [ADDRESS] .(а.с.11-13) Статтями 20, 21 Закону України « Про житлово комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875- ІV визначені обов`язки споживача та виконавця житлово комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця надання послуг вчасно та відповідної якості, згідно із законодавства та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Згідно із частиною 3 статті 31Закону України «Про житлово комунальні послуги» органи місцевого самоврядування затверджують ціни (тарифи) на житлово комунальні послуги в розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво. Із розрахунку заборгованості станом на квітень 2020 року вбачається, що борг відповідачів перед позивачем становить 3095,87 грн ( а.с.9). Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 221/515/15-а, згідно з якою, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному розмірі, а також в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц. Відповідно до довідки начальника відділу державної реєстрації Дубінської В.В. від 03 листопада 2020 року за вих..№2803 гр. [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . (а.с.74). Відповідно до довідки начальника відділу державної реєстрації Дубінської В.В. від 02 червня 2020 року за вих.№1246 гр. [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . (а.с.18). Копією витягу з Державного реєстру правочинів від 13 жовтня 2010 року встановлено факт правочину - договору купівлі-продажу де набувачем квартири [ADDRESS] став [PERSON] .(а.с.32). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону. Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 76-80 ЦПК України. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги". Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого cамоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (стаття1, частина друга статті3, стаття19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"). Згідно зі статтею 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідачем не надано суду доказів невідповідності якості наданих позивачем послуг в розумінні Закону України « Про житлово комунальні послуги». Суд також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Аналогічні норми визначає частина 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно якої власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитку. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про житлово- комунальні послуги» такі послуги надаються виключно на договірних засадах, стаття 20 цього ж закону передбачає що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Тому у випадку фактичного користування житлово-комунальними послугами відсутність укладеного договору не звільняє споживача від обов`язку оплачувати такі послуги за тарифами для населення встановленими виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування. Водночас споживач для звільнення від оплати за житлово-комунальні послуги повинен не лише не мати відповідного договору та фактично ними не користуватися, а відмовитися в установленому порядку від їх отримання. Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладено у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №210/5796/16-ц. Таким чином, відсутність укладеного договору не звільняє споживача від обов`язку оплачувати такі послуги, у випадку фактичного користування ними. В матеріалах справи відсутня відмова відповідачів від надання житлово-комунальних послуг у встановлену законом порядку. Тобто, споживачі зобов`язані сплачувати за спожиті послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Згідно положень ч.1 ст. 151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. З викладеного вбачається, що саме на власника квартири покладено обов`язок з утримання житла, в т.ч. сплачувати комунальні послуги. Оскільки, як зазначалось вище, власник вказаної квартири є саме [PERSON] , тому саме з нього підлягає стягненню заборгованість по сплаті комунальних послуг. Таким чином, позовні вимоги у відношенні відповідача [PERSON] задоволенню не підлягають. Відсутність відповідного договору не є підставою для відмови у стягненні заборгованості за комунальні послуги, оскільки згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією в даних правовідносинах є надання послуг та їх отримання відповідачем. Разом з тим недотримання вимог законодавства щодо належного виконання зобов`язання призводить до порушення зобов`язань. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, хоча і без договору, є зобов`язанням, у якому серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах заборгованість відповідача [PERSON] перед позивачем за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території є обґрунтованою, а обов`язок відповідача оплачувати дані послуги випливає з вимог закону. Суд звертає увагу на те, що доказів, які б спростовували факт надання та отримання послуг КП «Благоустрій міста Ізюма» відповідачем [PERSON] , як і доказів невірності здійсненого позивачем розрахунку заборгованості, відповідачем не надано. Крім того з відповідача в користь позивача, відповідно до ст.141 ЦПК України, підлягає до стягнення 2102,00 грн. сплаченого судового збору, що підтверджено належними доказами - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.(а.с.2,3).

Outcome: partial