Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

17 квітня 2019 року позивачка звернулася з позовом до суду та просить позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову зазначила наступне. 22 червня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] , було зареєстровано шлюб. [INFO] від шлюбу народилася дитина - [PERSON] . 05.05.2015 за ініціативою відповідача, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва шлюб між сторонами було розірвано. Позивачка зазначає, що намагалась зберегти сім`ю, бажала щоб спільна дитина виховувалась в повноцінній сім`ї, з цих підстав була проти розірвання шлюбу. 25 травня 2015 року рішенням Солом`янського районного суду м. Києва задоволено позовну заяву про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. Позивачка вказує, що відповідач не спілкується з сином та не бере участь у вихованні та розвитку дитини, не цікавиться навчанням сина та його успішністю в школі, не відвідує батьківські збори, не приймає жодної участі в позакласній роботі школи та класу, в якому навчається син. Відповідач ніколи не приходив до садочку, який відвідував син. Просить врахувати, що відповідач свідомо протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере участь в оздоровленні та лікуванні дитини, не провідує сина, коли той знаходиться на лікуванні. Вказує, що працює провідним економістом в TOB «ІТ - ІНТЕГРАТОР», посадовий оклад становить: 14 700 грн. 13 грудня 2018 року між позивачкою та громадянином Федеративної республіки Німеччини [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб. Позивачка зазначає, що останній приймає активну участь у вихованні дитини. У них склалися доброзичливі та відкриті стосунки. Вказує, що відповідач умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, як складову виховання, взагалі не спілкується з дитиною, як це зобов`язаний робити батько, не надає дитині доступу до культурних, інших духовних цінностей: не сприяє засвоєнню сином загальновизнаних норм маралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умови для отримання сином освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини та свідомого нехтування своїми обов`язками. З огляду на викладене просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 25 квітня 2019 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, відповідачу надано 30 - денний строк на подання відзиву на позовну заяву з дня вручення ухвали про відкриття провадження. Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подав. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. 25 вересня 2019 року на адресу суду від служби у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов висновок органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.09.2019 № 108-12566. 02 жовтня 2019 року представником позивача подано до суду клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи. 22 січня 2020 року на адресу суду від відповідача надійшла заява про приєднання доказів. Позивачка та її представник у судовому засіданні просили позов задовольнити з викладених в ньому підстав. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказуючи, що хотів брати у часті у житті та вихованні сина, однак позивачка чинить йому в цьому перешкоди, вважає позов позивачки необґрунтованим та беззмістовним. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Частиною четвертою статті 155 встановлено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 КАС України. Зокрема, пунктом 2 частини першої даної статті визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. З наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві від 22 червня 2012 року, вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб.(а.с. 20) З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві від 04 вересня 2012 року, вбачається, що від шлюбу в сторін народився син [PERSON] , [INFO] . (а.с. 21) Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 05 травня 2015 року по справі № 760/639/15-ц позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено; розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , (а.с. 22) З копії свідоцтва про зміну імені Серії [NUMBER] від 11.10.2016 вбачається, що [PERSON] змінено прізвище на [PERSON] . (а.с. 24) Позивачка посилаючись на невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків просить суд позбавити [PERSON] , батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , на що суд зазначає наступне. Судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 25 травня 2015 року по справі № 760/5022/15-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 10.03.2015 і до досягнення дитиною повноліття.(а.с. 23) Вказаним рішення про стягнення аліментів встановлено, що після розлучення дитина проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні, тому ці обставини відповідно до частин четвертої статті 82 ЦПК України не потребують доказуванню. Також встановлено, що 25 вересня 2019 року Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, надала суду висновок №108-12566 від 19.09.2019 про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо його малолітнього сина, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України. (а.с. 20-21) Вирішуючи за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , орган опіки і піклування виходив з наступного. Відповідно до інформації, наданої 22.02.2019 закладом дошкільної освіти № 355, який протягом 2015-2018 p.p. відвідував [PERSON] , приводила та забирала дитину матір та баба. Відповідно до інформації, наданої 16.08.2019 спеціалізованою школою №52 м. Києва, де навчається [PERSON] , батько не відвідує батьківські збори, не спілкується з вчителями, не бере участі у його вихованні. За інформацією, наданою 12.08.2019 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1», де перебуває на обліку [PERSON] , на всі прийоми дитину в поліклініку приводить матір. Батько не приходив, не цікавився станом здоров`я дитини. Згідно з висновком експертного дослідження № 17/02-19, наданого 28.02.2019 психологом [PERSON] , образ батька представлений у свідомості дитини, але його функції та роль у житті для [PERSON] не зрозумілі. Причиною цього є формальність стосунків батька з [PERSON] у зв`язку з тим, що [PERSON] тривалий час не проживає разом з [PERSON] та відсутність у [PERSON] постійного зв`язку з сином. Взаємодія [PERSON] з батьком після того як він залишив сім`ю, не була регулярною. З батьком [PERSON] не має емоційного зв`язку. Для [PERSON] соціально-підтримуюче оточення утворюють матір та вітчим [PERSON] . Під час бесіди зі співробітниками служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації 26.07.2019 [PERSON] повідомив, що з батьком не спілкується, не пам`ятає останньої зустрічі з ним, батько взагалі не цікавиться ним, не вітає його зі святами та днями народження, не дарує подарунки. Вказані обставини, досліджені органом опіки і піклування сторонами у судовому засіданні не спростовані, а тому беруться судом до уваги. З матеріалів справи також вбачається, що відповідач повідомлення про розгляд органом опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації питання про доцільність позбавлення його батьківських прав не отримав, документів, які б підтверджували його участь у вихованні та утриманні дитини не надав, на засідання комісії не з`явився. Позивачка у судовому засіданні вказала, що малолітній [PERSON] знає про біологічного батька [PERSON] , однак пригадати про останнього нічого не взмозі, оскільки батько більше 4-х років не бачиться та не спілкується з дитиною. Вказала, що відповідач не давав згоду на виїзд дитини за кордон, після звернення позивачки до суду задля вирішення вказаного питання у судовому порядку, відповідач не з`явився у жодне судове засідання. Просила суд звернути увагу, що після розлучення батько не навідував дитину, не бажав брати участь у її житті та вихованні. Також вказала, що на момент розгляду справи проживає з дитиною в Німеччині, де [PERSON] відвідує школу, дитина є соціально адаптованою до проживання в Німеччині. Просила звернути увагу, що активну участь в житті дитини приймає її чоловік [PERSON] . Останній проводить багато часу з дитино, є членом батьківського комітету в школі де навчається малолітній, забезпечує йому належні умови життя, проводить з дитиною дозвілля та бере участь у розвитку малолітнього [PERSON] . Відповідно до частини 4 статті 81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Допитаний у судовому засіданні відповідач пояснив, що востаннє бачив сина два роки тому, коли останній йшов у перший клас. Вказав, що на засідання органу опіки і піклування не з`явився, був повідомлений, але перебував за кордоном у відрядженні, однак в підтвердження цього суду доказів не надав. Зазначив, що брав участь у житті дитини, однак позивачка йому в цьому перешкоджала, не брала слухавки, не відповідала на написані ним повідомлення у соціальних мережах та менеджерах, в підтвердження зазначених обставин суду також доказів не надав. Надав суду фото з сином [PERSON] , однак, при з`ясуванні в який період вказані фото були зроблені, сторони вказали, що більше двох років тому. Так, з пояснень відповідача не встановлено обставини, що він мав намір приймати участь у вихованні дитини. Обставини, підтверджені доказами, які б свідчили що відповідач має намір спілкуватися з сином, приймати участь у його вихованні, утриманні, розвитку, шляхом самостійних зустрічей з ним, звернення до позивачки щодо вирішення питання про спілкування з дитиною у добровільному чи примусовому порядку судом не встановлено. У судовому засіданні встановлено, що відповідачу відоме місце проживання малолітнього на даний час, відомо коли в дитини шкільні канікули, однак останній жодним чином не проявив бажання взяти участь в житті дитини, проводити з сином вільний час, піклуватися про фізичний і духовний розвиток дитини, спілкуватися з дитиною в обсязі, необхідному для встановлення нормального емоційного зв`язку. На виконання вимог частин першої, третьої статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України відповідачем не надано відповідних доказів вчинення таких дій. На переконання суду вказані дії відповідача, свідчать про його свідомий намір, цілеспрямованість та небажання приймати участь у вихованні дитини та позбавлення дитини його батьківської опіки, виховання та утримання. Вирішуючи цей спір суд враховує, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц. У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд дійшов висновку, що встановлені обставини щодо ставлення відповідача до виконання батьківських обов`язків та ухилення відповідача від виховання дитини, невчинення відповідачем процесуальних дій щодо спростування обставин, якими позивачка обґрунтувала позов, не надання жодних доказів бажання батька приймати участь у вихованні та утриманні дитини, свідчать про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками. Також суд враховує, що відповідач має позитивний образ, однак його пасивне ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків та тривале ігнорування дитини, що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні, дає суду можливість позбавити його батьківських прав. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батька. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. При цьому, суд діє виключно в інтересах дитини та враховує, що малолітній [PERSON] проживає та виховується в Німеччині, взаємодія [PERSON] з батьком після того як він залишив сім`ю, не була регулярною у зв`язку із чим дитина не має емоційного зв`язку з батьком. Для [PERSON] соціально-підтримуюче оточення утворюють матір та вітчим [PERSON] . Вказані обставини підтверджені висновком експертного дослідження № 17/02-19, наданого 28.02.2019 та висновком органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.09.2019 № 108-12566. У справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 Європейський суд з прав людини вказав, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.04.2019 року по справі №331/5427/17 викладений правовий висновок, відповідно до якого позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на особу, яка не виконує батьківські обов`язки, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи. Цей захід впливу підлягає застосуванню лише в разі, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і тільки при наявності вини в діях батьків. При вирішеній судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері/батька до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Враховуючи наведене, беручи до уваги встановлені обставини, досліджені докази, пояснення учасників справи та поведінку сторін в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що [PERSON] не зацікавлений у здійсненні своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього [PERSON] , а відтак, суд вбачає наявність підстав для задоволення позову та позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до його малолітнього сина [PERSON] . Відповідно до частини першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь [PERSON] підлягає судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved