Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

09 листопада 2015 року [PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовом до Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Совєтському районі м. Макіївка Донецької області, про стягнення невиплачених щомісячних страхових виплат та про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що багато років по 15 березня 2015року він працював на підприємствах вугільної промисловості України у тому числі протягом тривалого часу працював на шахті «Ясиновська-Глибока» державного підприємства «Макіїввугілля» робочим підземної шахтної професії з повним робочим днем під землею. Багато років він працював на шкідливих роботах, його праця проходила в шкідливих умовах під впливом шкідливих факторів виробничого середовища. На даний час позивач є пенсіонером. Під час роботи під землею у шкідливих умовах праці він отримав професійне захворювання : "хронічне обструктивне захворювання легенів", за якими у 2010 році роботодавцем було проведено розслідування та був складений, затверджений та виданий акт по формі П-4 розслідування хронічного професійного захворювання. Після проходження ним стаціонарного і амбулаторного лікування та обсте\-ження в медичних установах позивач був у 2010 році направлений для огляду МСЄК. Вперше висновком МСЕК серії ДОН-04 № 021235 від 24 березня 2010 року йому була встановлена стійка втрата професійної працездатності у розмірі 40% у зв'язку з професійним захворюванням та інвалідність 3 групи. У зв'язку із встановленням позивачу стійкої втрати професійної працездатності, відповідачем йому була призначена щомісячна страхова виплата в сумі 40% від середнього заробітку. Останній раз вказану щомісячну страхову виплату відповідач перерахував позивачеві у травні 2014 році. У зв'язку із бойовими діями та початком АТО, починаючи з червня 2014 року і в подальшому, відповідач перестав виплачувати позивачеві вказану щомісячну страхову виплату. Таким чином, у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість по вказаним щомісячним страховим виплатам за період з червня 2014 року по вересень 2015 року включно, по 1\~162 грн. 13 коп. щомісячно. Тобто, за 16 місяців. У звязку із викладеним, вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню заборгованість з виплати щомісячних страхових виплат, за період з червня 2014 року по вересень 2015 року включно, та в рахунок відшкодування моральної шкоди спричиненої тривалою невиплатою йому щомісячних страхових виплат, грошові кошти у розмірі 10\~000 грн. 00 коп. 14 грудня 2015 року позивач збільшив розмір позовних вимог, та просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по невиплаченим щомісячним страховим виплатам за період з червня 2014 року по листопад 2015 року включно, тобто за 18 місяців (а.с. 29). Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявився, засобами електронної пошти надав суду заяву з проханням розгляд справи проводити його відсутності, на задоволенні збільшених позовних вимог наполягав з підстав наведених у позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с. 30, 30 з.б., 46). Судом були вжиті заходи щодо обовязкової явки у судове засідання позивача, однак останній у телефонній розмові відмовився прибути у судове засідання, у звязку із тим, що він перебуває на території, не підконтрольній владі України, і у нього є певні складнощі щодо перетину лінії розмежування внаслідок поганого стану здоровя.. Представник відповідача [PERSON] який діє на підставі довіреності №01-02/06-33 від 18 березня 2016 року (а.с. 61), у судовому засіданні проти задоволення позову [PERSON] заперечував, підтримав надані письмові заперечення, та зокрема зазначив, що оскільки [PERSON] перебуває на території, яка непідконтрольна владі України, то відповідно неможливо перевірити хто саме отримає кошти, чи сам [PERSON], чи невідомі інші особи, до того ж, щоб отримати страхові виплати, йому все ж такі необхідно буде приїхати на територію, яка контролюється владою України, а за таких підстав, він зможе звернутися до фонду, і йому будуть виплачені належні йому кошти. Крім того зазначив, що як видно із даних Мінсоцполітики, [PERSON] переміщався до м. Запоріжжя, отже, за чинним законодавством, страхові виплати за його зверненням повинні йому були виплачуватися за місцем його переміщення. У письмових запереченнях, наданих суду, зокрема зазначено, що [PERSON] перебуває на обліку у відділенні ВД Фонду у Совєтському районі м. Макіївки з 24 лютого 2010 року по теперішній час у звязку з отриманим професійним захворюванням. За висновком МСЕК від 24 березня 2010 року серія ДОН-04 № 021235 потерпілому встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності безстроково. Станом на 01 березня 2014 року розмір щомісячної страхової виплати позивачу становить 2 369 грн. 47 коп. Перерахунок страхової виплати [PERSON] з 01 березня 2014 року здійснено відповідно до статей 17 і 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які причинили втрату працездатності» № 1105 ( в редакції, що діяла до 01 січня 2015року) із застосуванням коефіцієнту -1,079, який встановлено постановою правління Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 19 від 11 грудня 2014 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 26 грудня 2014 року № 1647/26424. Призначення і виплата страхових виплат потерпілим на виробництві внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання здійснюється робочими органами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у відповідності із Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування « №1105. Разом з тим, ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» № 63 8-1У від 20 березня 2003 року (зі змінами внесеними згідно із Законом України від 05 червня 2014 року № 1313-УЩ передбачено, що у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян. Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введене в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочате проведення антитерористичної операції на території Донецької і Луганської областей. Постановою Національного банку України від 23 липня 2014 року № 436 на території Донецької та Луганської областей з 24 липня 2014 року запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи. Постановою від 06 серпня 2014 року № 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій» Національний банк України зобовязав банки України, небанківські установи та національного оператора поштового звязку, які є учасниками платіжних систем, призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій на території, яка не контролюється українською владою. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р «Про затвердження порядку населених пунктів на території яких здійснювалася антитерористична операція», дію якого зупинено розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079-р, м. Макіївка відноситься до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно із розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №. 1085-р м. Макіївка відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Відповідно постанови ВРУ від 17 березня 2015 року № 252-УШ, Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» від 16 вересня 2014 року № 1680-УШ та постанови ВРУ від 17 березня 2015 року № 254-УІ1І. м. Макіївка визнано тимчасово окупованою територією. Згідно із п.2 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України (зі змінами) від 15 квітня 2014 року виплати пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території і не отримують пенсії та інших соціальних виплат від уповноважених органів Російської Федерації, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 595 встановлено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької і Луганської областей. Відповідно п.2 цього Тимчасового порядку у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообовязкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади. Відповідно до п.8 Тимчасового порядку особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року № 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообовязкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати. Відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» призначення та продовження виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсації, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного соціального страхування особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженим постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року № 509. Порядок надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообовязковим державним соціальним страхуванням для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції встановлений Постановою Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 11 грудня 2014 року № 20. Пунктом 1 розділу 3 цієї Постанови зазначено, що особи, які тимчасово переміщені, мають право на продовження раніше призначених та нарахованих страхових виплат у робочому органі виконавчої дирекції Фонду за фактичним місцем проживання (перебування). Виходячи з контексту наведених вище норм, особи з населених пунктів на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження мають право на одержання страхових виплат за умови переміщення в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі і звернення до структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту населення та взяття на облік, що має бути підтверджено довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Позивачем не доведено, що він відповідно Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженим постановою КМУ від 01 жовтня 2014 року, звертався до структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту населення та ставав на облік, як внутрішньо переміщена, особа. Окремо звертає увагу суду на те, що позивач до відділення Фонду не звертався, ніяких заяв, скарг не подавав, документів від відділення не запитував. Враховуючи, що позивач весь час з дня окупації м. Макіївки Донецької області по теперішній час знаходиться на тимчасово окупованій території, з якої до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування не вносяться дані про смерть від державного органу реєстрації актів цивільного стану, вважаємо особисту участь позивача у судовому засідання обовязковою. Відділення ВД Фонду у Совєтському районі м. Макіївки Донецької області , на виконання пункту 3 постанови КМУ № 595, з 02 лютого 2014 року переміщено із зони проведення АТО і на теперішній час зареєстровано за адресою: [INFO], бул. Пушкіна, 2. Державою на законодавчому рівні гарантовано та врегульовано питання надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду потерпілим на виробництві, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. їх права в повній мірі захищено Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», актами Кабінету Міністрів України, іншим нормативно-правовими актами. На законодавчому рівні також визначено, що фінансування видатків з бюджетів фондів загальнообовязкового державного соціального страхування на тимчасово неконтрольованих українською владою територіях здійснюватиметься тільки після повернення вказаних територій під контроль органів державної влади. Жодним нормативним актом, що регламентують порядок здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг у період наявності збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру, не передбачено здійснення нарахувань страхових виплат потерпілим (членам їх сімей), які не перемістились з тимчасово окупованої території на підконтрольні органам державної влади території. Тобто, обовязку здійснювати нарахування таким особам жодним нормативним актом не встановлено. Враховуючи викладене, відділення ВД Фонду у Совєтському районі м. Макіївки Донецької області діє на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», підзаконними нормативними актами, прийнятими постановами Кабінету Міністрів України, права позивача порушені не були, у звязку із чим, в задоволенні позову про стягнення невиплачених щомісячних страхових виплат необхідно відмовити. Позовна заява [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди також не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року № 5 і від 27 лютого 2009 року № 1, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно із пунктом 4 зазначеної постанови Пленуму, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивач у своєму позові не зазначив у чому полягає моральна шкода, завдана йому, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 10 000 грн. 00 коп., та якими доказами це підтверджується, не зазначено за якими нормативно-правовими актами він просить відшкодувати моральну шкоду. Отже, з огляду на наведене, [PERSON] не доказав спричинення йому моральної шкоди, тому підстав для задоволення позову в цій частині також немає. Крім того, відповідно ч. 8 ст. 36 цього Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» № 1105 відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексів законів про працю України. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним докази. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивач працював на шахті «Ясиновська-Глибока» державного підприємства «Макіїввугілля» робочим підземної шахтної професії з повним робочим днем під землею. Звільнений 15 березня 2015 року за станом здоров'я на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки та пенсійного посвідчення №141388 (а.с. 4,4 з.б., 5 ). Під час роботи під землею у шкідливих умовах праці він отримав професійне захворювання : "хронічне обструктивне захворювання легенів", за якими у 2010 році роботодавцем було проведено розслідування та був складений, затверджений та виданий акт по формі П-4 розслідування хронічного професійного захворювання. У 2010 році позивач був направлений для огляду МСЄК. Вперше висновком МСЕК серії ДОН-04 № 021235 від 24 березня 2010 року йому була встановлена стійка втрата професійної працездатності у розмірі 40% з 24 лютого 2010 року у зв'язку із професійним захворюванням ( довідка МСЕК ( а.с. 6, 6з.б.), та інвалідність ІІІ групи безстроково (довідка МСЕК №036223 від 24 березня 2010 року (а.с.7, 7 з.б.). У зв'язку із встановленням позивачу стійкої втрати професійної працездатності, відповідачем йому була призначена щомісячна страхова виплата в сумі 40% від середнього заробітку. З 24 лютого 2010 року по теперішній час, у звязку із отриманим професійним захворюванням. [PERSON] перебуває на обліку у відділенні ВД Фонду у Совєтському районі м. Макіївки. Станом на 01 березня 2014 року розмір щомісячної страхової виплати позивачу становить 2 369 грн. 47 коп. Згідно із довідкою №0543 №0 про суми страхових виплат потерпілому (членам його сімї), та страхових витрат на медичну та соціальну допомогу нараховані за червень 2014 року жовтень 2015 року, [PERSON] ІПН:[NUMBER], № справи про страхові виплати №81714.0, було нараховано але не виплачено щомісячних страхових виплат за період часу за червень 2014 року жовтень 2015 року на загальну суму 40\~801 грн. 46 коп. (а.с. 63). Як видно із відповіді Мінсоцполітики № 3159/0/10-16/081 від 10 червня 2016 року, отриманої на запит суду, в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб міститься інформація про те, що фактичним місцем проживання [PERSON] [INFO], на даний час є м. Запоріжжя, вул. Борисоглібська, буд. 12 (відділення звязку 69061) (а.с. 84). \~ Як видно із відповіді Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Запорізькій області, №06-1128 від 23 червня 2016 року, отриманої на запит суду, [PERSON], [INFO], НІН [NUMBER], на обліку як внутрішньо переміщена особа в робочих органах виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Запорізькій області станом на 23 червня 2016 року не перебуває та ніколи не перебував, та, відповідно, робочі органи виконавчої дирекції Фонду у Запорізькій області не провадили страхові виплати [PERSON] (а.с. 89). Згідно із повідомленням управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району №12-12/3682 від 24 червня 2016 року, наданого на запит суду, На підставі листа Управління служби безпеки України в Запорізькій області від 18.02.2016 р. № 59/6/1-130 нг. та наданих електронних списків з переліком осіб, гр.[PERSON] було знято з обліку внутрішньо переміщених осіб. Станом на 24.06.2016 р. гр.[PERSON] із заявою про відновлення на обліку внутрішньо переміщених осіб не звертався. Зі змісту норм, викладених у Постанові Кабінету Міністрів України № 531 від 01 жовтня 2014 року «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообовязкове державне соціальне страхування» та норм, викладених у постанові Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 20 від 11 грудня 2014 року «Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції» слідує, що страхові виплати здійснюються особам, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами або були добровільно застраховані та переселилися, переміщені з тимчасово окупованої території, району проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації, мають право на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг за фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. Позивач довідку про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції не надав, дані про його постійну реєстрацію на іншій території України поза межами території проведення антитерористичної операції відсутні. Наведена обставина також підтверджується даними Мінсоцполітики, згідно з якими [PERSON] рахувався, як внутрішньо переміщена особа у період з 17 березня 2015 року по 01 березня 2016 року, даними відповіді Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Запорізькій області, за якими [PERSON] за отриманням страхових виплат, як внутрішньо переміщена особа до відділення Фонду у м. Запоріжжі не звертався, на обліку не стояв. Відповідно до ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування станом на момент виникнення спірних правовідносин визначав Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який з 01 січня 2015 року діє в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року N 77-VIII та має назву «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Відповідно до підпункту «в» пункту 1 частини 1 ст. 21 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто в редакції до 01 січня 2015 року) у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, виплачуючи йому, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого. Відповідно до ст. 28 зазначеного Закону від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку, є страховими виплатами. Зазначені грошові суми складаються, зокрема, із страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності. Статтею 40 Закону від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (в редакції до 01 січня 2015 року) було передбачено, що страхові виплати потерпілому провадяться щомісячно в установлені Фондом соціального страхування від нещасних випадків дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв'язку із страховим випадком. Страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК. З 01 січня 2015 року зазначені норми встановлені частинами 1, 5 та 6 ст. 47 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року N 77-VIII). Представник відповідача визнає, що позивач [PERSON] до теперішнього часу перебуває на обліку у Відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровському районі м. Макіївки, що щомісячні страхові виплати позивачу були призначені (а.с.20-24, 63) Згідно пункту 11 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року N 77-VIII) з 1 січня 2015 року до стабілізації фінансово-економічного становища держави зупинено перерахунок сум щомісячних страхових виплат, який проводиться з 1 березня наступного року у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки за даними центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики. Відновлення такого перерахунку визначається законом. Виходячи з цих норм перерахунок щомісячних страхових виплат з 01 березня 2015 року у звязку із зростанням у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки позивачу не проводився. Підстави припинення страхових виплат визначаються статтею 27 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року (Закон № 16/98-ВР), згідно якої виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов'язків щодо загальнообов'язкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами. Крім того, підстави припинення страхових виплат встановлені і спеціальним Законом, а саме, ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року N 77-VIII), яка за змістом відтворює норми статті 38 зазначеного Закону в редакції Закону України від 23.09.1999 року № 1105-XIV, які діяли станом на момент виникнення спірних правовідносин - червень 2014 року і діяли до 01 січня 2015 року. Згідно цих правових норм страхові виплати і надання соціальних послуг може бути припинено: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з'ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов'язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до п. 1.5. Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, який затверджений постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань від 27 квітня 2007 року № 24, рішення про призначення (відмову у призначенні) страхових виплат оформляється постановою (у тому числі в разі призначення страхової виплати за рішенням суду), у якій зазначаються дані про потерпілого та осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім'ї та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах. Відповідно до п. 1.18. зазначеного Порядку копію постанови про призначення (відмову у призначенні), перерахування, компенсацію, припинення та продовження страхових виплат і соціальних послуг потерпілим (членам їх сімей), відшкодування витрат на поховання у разі смерті потерпілого або про повернення зайво виплачених коштів тощо робочі органи виконавчої дирекції Фонду надсилають потерпілому або особам, які мають на це право. Представником відповідача суду не надано відомостей про те, що в період з червня 2014 року по листопада 2015 року позивачеві видавалася постанова про припинення страхових виплат. Станом на 01 листопада 2015 року і заборгованість позивачу по страховим виплатам з урахуванням перерахунку з 01 травня 2014 року складає 40801 грн. 46 коп.. Наведені обставини підтверджуються довідкою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Совєтському районі\~м. Макіївки(а.с.63). Згідно із пояснень представника відповідача страхові виплати позивачу з червня 2014 року не здійснюються через проведення на території Донецької області, в тому числі на території м. Макіївки, антитерористичної операції. Отже судом встановлено, що страхові виплати позивачу відповідно до ст. 27 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року N 77-VIII) в період з травня 2014 року по листопад 2015 року включно не припинялися, відповідач визнає наявність у нього заборгованості перед позивачем за щомісячними страховими виплатами у сумі 40801 грн. 46 коп.. Посилання відповідача, як на підставу необгрунтованості позовних вимог, на постанову Кабінету Міністрів України № 531 від 01 жовтня 2014 року «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообовязкове державне соціальне страхування» та постанову Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України № 20 від 11 грудня 2014 року «Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції», на думку суду є неприйнятними. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Ні воєнний, ні надзвичайний стан ні в Україні в цілому, ні на окремих територіях Донецької області на теперішній час не запроваджено. Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ № 405/2014 на території Донецької області розпочато антитерористичну операцію. Згідно ст. 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року N 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції не прийнято. Статтею 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Згідно Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, який затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», місто Макіївка Донецької області належить до такого населеного пункту. Згідно з частиною 2 ст. 14 Закону України від 20 березня 2003 року № 638-IV «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян. Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6). Проте на теперішній час, будь-які зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року N 77-VIII) щодо обмеження права осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади, на отримання страхових виплат не вносилися. Законом України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення, такі обмеження також не встановлені. Дійсно 01 жовтня 2014 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова\~\~№ 531 «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообовязкове державне соціальне страхування», якою у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 липня 2015 р. № 471 установлено, що: 1) особи, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами або були добровільно застраховані та переселилися з тимчасово окупованої території, району проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації, мають право на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" робочими органами виконавчої дирекції Фонду соціального страхування, а до завершення заходів, пов'язаних з утворенням зазначеного Фонду та його робочих органів, - робочими органами Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - фонди) відповідно до пункту 6 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» зазначеного Закону за фактичним місцем проживання у порядку, встановленому правліннями фондів. Матеріальне забезпечення виплачується застрахованим особам в установленому порядку через банки. Крім того, 05 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції», згідно якої (з урахуванням змін і доповнень, внесених постановами Кабінету Міністрів України від 12 грудня 2014 року № 715, від 12 серпня 2015 року № 615, від 26 серпня 2015 року № 636, від 30 вересня 2015 року № 788) призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509. На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 531 Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України 11 грудня 2014 року прийняло постанову № 20 «Про затвердження Порядку надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції». Як зазначено в преамбулі цієї постанови, вона прийнята з метою забезпечення безперервності та першочерговості одержання щомісячних страхових виплат та медико-соціальних послуг потерпілими на виробництві (членами їх сімей), які переміщуються з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції. Як зазначено в пункті 1 цього Порядку він поширюється на фізичних осіб, які постійно проживають в Україні, яких змусили або які самостійно покинули своє місце проживання внаслідок (або з метою уникнення) негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру і які мають право на страхові виплати та страхові витрати на медичну і соціальну допомогу відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» за фактичним місцем проживання (перебування) (якщо страховий випадок настав до моменту переміщення). Відповідно до пункту 2 цього Порядку особи, які тимчасово переміщені, мають право на призначення та/або продовження раніше призначених страхових виплат, страхових витрат на медичну та соціальну допомогу відповідно до Закону № 1105 безпосередньо в робочих органах виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, за формою, наведеною в додатку до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Крім того, Кабінетом Міністрів України 07 листопада 2014 року було прийнято постанову № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», якою було затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок). Згідно пункту 8 Тимчасового порядку (із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 08 квітня 2015 р. № 239, від 26 серпня 2015 р. № 636) особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати, протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. З аналізу зазначених постанов Кабінету Міністрів України № 531 від 01 жовтня 2014 року, № 637 від 05 листопада 2014 року, № 595 від 07 листопада 2014 року та постанови Правління Фонду від 11 грудня 2014 року № 20, випливає, що ними встановлено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення антитерористичної операції, тобто особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам. Проте зазначені підзаконні нормативні акти не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення антитерористичної операції до теперішнього часу не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади. Суд зазначає, що постанови Кабінету Міністрів України № 531 від 01 жовтня 2014 року, № 637 від 05 листопада 2014 року, № 595 від 07 листопада 2014 року, постанова Правління Фонду № 20 від 11 грудня 2014 року не є законом, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. У судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач з району проведення антитерористичної операції тимчасово переселився на контрольовану територію та взятий на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, лише з 17 березня 2015 року, та перебував на такому обліку до 01 березня 2016 року, і на теперішній час не є особою, яка перемістилася на контрольовану владою України територію. Отже посилання відповідача на ту обставину, що позивач не має право на отримання страхових виплат у звязку з тим, що він не є вимушеним переселенцем не грунтується на законі в частині вимог за період з червня 2014 року по лютий 2015 року. На думку суду, дія пункту 8 Тимчасового порядку, постанов Кабінету Міністрів України № 531 від 01 жовтня 2014 року, № 637 від 05 листопада 2014 року, № 595 від 07 листопада 2014 року, постанови Правління Фонду № 20 від 11 грудня 2014 року можуть бути застосовані лише в частині вимог на період з березня 2015 року по жовтень 2015 року включно, коли, як видно із даних Мінсоцполітики та даних УПСЗН м. Запоріжжя, позивач перебував на обліку, як внутрішньо переміщена особа. Зазначені підзаконні акти не встановлюють відмінні від встановлених Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV особливості проведення страхових виплат в період проведення антитерористичної операції на території тимчасово непідконтрольній органам державної влади і у відповідача відсутні правові підстави для невиплати позивачу страхових виплат за період з червня 2014 року по лютий 2015 року. Ненадання позивачем, який не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття його на облік, як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, не є підставою для невиплати позивачу страхових виплат. Зазначений висновок суду узгоджується з пунктом 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року N 77-VIII), згідно якого Кабінетом Міністрів України визначаються особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації). Згідно абзацу 1 частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року\~\~\~№ 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Як вказано в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції. В той же час частиною першою статті 3 вказаного Закону встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання. Відповідно до частини 4 ст. 46 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції, що діяла станом на червень 2014 року) до коштів на здійснення страхування від нещасного випадку застосовується казначейська форма обслуговування в порядку, передбаченому для обслуговування Державного бюджету України. Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 23 липня 2014 року № 436 на території Донецької та Луганської областей, починаючи з 24 липня 2014 року запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи. Постановою від 06 серпня 2014 року № 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій» НБУ зобов'язав банки України, небанківські установи та національного оператора поштового зв'язку, які є платіжними організаціями внутрішньодержавних/міжнародних платіжних систем та/або їх учасниками, призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій на території, яка не контролюється українською владою до переходу району/міста обласного значення Донецької та/або Луганської областей під контроль української влади. Згідно пункту 2 Тимчасового порядку (із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2015 року № 109 та від 08 квітня 2015 р. № 239) у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади. Казначейське обслуговування місцевих бюджетів за видатками та кредитуванням у населених пунктах на тимчасово неконтрольованій території здійснюється після повернення такої території під контроль органів державної влади. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. В цьому переліку зазначено і місто Горлівка Донецької області. Саме положення пункту 2 Тимчасового порядку щодо припинення фінансування і стало причиною невиплати позивачу страхових виплат в період з червня 2014 року по серпень 2015 року. Проте постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2015 року у справі № 826/18826/14 (зазначена постанова залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2015 року, а ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 жовтня 2015 року залишені без змін і постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 лютого 2015 року, і ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2015 року) пункт 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей визнано незаконним та нечинним з моменту прийняття. Резолютивну частину постанови опубліковано в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 22 травня 2015 року № 38. Як зазначено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16 жовтня 2015 року пункт 2 Тимчасового порядку порушує право позивачів на отримання належної їм пенсії, інших видів соціальних виплат та допомоги. Відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України № 595 від 07 листопада 2014 року (із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2015 р. № 109, від 08 квітня 2015 р. № 239) міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, місцеві державні адміністрації мали забезпечити до 1 грудня 2014 р. переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Переміщення здійснюється лише тих бюджетних установ, підприємств та організацій, що у разі зміни місцезнаходження зможуть забезпечити провадження своєї діяльності. На виконання цього положення постанови Кабінету Міністрів України Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Советському районі м. Макіївки Донецької області перемістилося з неконтрольованої території до\~\~м. Словянська Донецької області, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Проте фінансування страхових виплат до теперішнього часу відповідачу не відновлено. Реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Так, у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Бурдов проти Росії", № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ). Відповідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Відповідно статті 1 Конституції Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (стаття 3 Конституції). Відповідно ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників. На теперішній час Україна від зобовязань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала. 21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобовязань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобовязань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, з урахуванням ст.11 ЦПК України, тієї обставини, що із відповіді Мінсоцполітики, за якими [PERSON] рахувався як внутрішньо переміщена особа у період з 17 березня 2015 року по 01 березня 2016 року, відповіді управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району №12-12/3682 від 24 червня 2016 року, наданого на запит суду, згідно з якими, [PERSON] було знято з обліку внутрішньо переміщених осіб, станом на 24 червня 2016 року [PERSON] із заявою про відновлення на обліку внутрішньо переміщених осіб не звертався, відповіді Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Запорізькій області, згідно із якою [PERSON] не звертався до відділення Фонду для отримання страхових виплат, як внутрішньо переміщена особа. враховуючи визнання відповідачем заборгованості перед позивачем з щомісячних страхових виплат, яка за період з 01 травня 2014 року по 01 листопада 2015 року, позовні вимоги [PERSON] про стягнення на його користь заборгованості за щомісячними страховими виплатами за період з червня 2014 року по 28 лютого 2015 року в сумі 21\~845 грн 70\~ коп., згідно із наданою відповідачем довідкою, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, суд відмовляє у задоволенні вимог в частині страхових виплат за період з 01 березня 2015 року по листопада 2015 року, оскільки за цей період часу призначення страхових виплат, Згідно із Постановою КМУ від 05 листопада 2012 року № 637 , позивачеві, як внутрішньо переміщеній особі, здійснюється за місцем перебування таких осіб на обліку згідно із довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Вирішуючи позов в частині стягнення моральної шкоди, суд виходив з таких міркувань. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. На теперішній час законодавчий акт, який передбачає відшкодування страховиком, тобто Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Совєтському районі\~ м. Макіївки Донецької області, моральної шкоди, завданої внаслідок тривалого не проведення страхових виплат, відсутній. Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (як в редакції Закону від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, так і в попередній редакції Закону № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року) такої відповідальності Фонду не передбачає. Стаття 56 Конституції України, яка гарантує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, на правовідносини, що виникли між сторонами, не розповсюджується. Відповідно до ст. 4 Закону України № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року № 77-VIII) Фонд соціального страхування не є органом державної влади, він є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням. Враховуючи зазначене, підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої внаслідок тривалого не проведення страхових виплат, порушення права позивача у сфері соціального страхування, відсутні. Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди не ґрунтуються на законі, а тому задоволенню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: partial