Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Токмацької державної нотаріальної контори, в якому просила визнати договір дарування від 06.10.2003 року укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений державним нотаріусом Токмацької державної нотаріальної контори Запорізької області про дарування 1/2 частини будинку № 97 по вулиці Радянській в м. Токмак Запорізької області удаваним, як укладеним для приховування договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку № 97 по вулиці Радянській в м. Токмак Запорізької області укладеним між [PERSON] та [PERSON] з моменту його укладення; перевести на [PERSON] права та обовязки покупця 1/2 частини будинку № 97 по вул. Радянській в м. Токмак Запорізької області та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку № 97 по вул. Радянській в м. Токмак Запорізької області. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі рішення Токмацького міського народного суду Запорізької області від 13.07.1984 року, вона є власником 1/2 частини будинку №97 по вул. Радянська в м. Токмаку Запорізької області. [PERSON] був власником іншої 1/2 частини будинку, на підставі договору дарування від 22.08.2003 року, згідно якого дарувальником був її колишній чоловік [PERSON]. В подальшому стався перехід права власності до іншої особи, а саме, [PERSON] подарував 1/2 частину будинку №97 по вул. Радянська в м. Токмаку Запорізької області [PERSON] (договір дарування від 06.10.2003 року, посвідчений державним нотаріусом Токмацької державної нотаріальної контори [PERSON]О.). Вважає, що договір дарування між [PERSON] та [PERSON] був удаваним, фактично укладався договір дарування з метою приховування договору купівлі-продажу для обходу переважного права учасників спільної часткової власності на купівлю частки, що продається. [PERSON] та [PERSON] з моменту укладення договору дарування жодного разу не проживали та не користувались 1/2 часткою будинку №97 по вул. Радянська в м. Токмаку Запорізької області, на цей час в належній [PERSON] частині будинку відключено електропостачання, водопостачання. [PERSON] не сплачував земельний податок за використання земельної ділянки на якій розташовано будинок. [PERSON] та [PERSON] на двір в якому розташований будинок не заходили. Позивач в судове засідання не зявилася, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник позивача в судовому засіданні позов та обставини, якими він обґрунтований, підтримав та просив його задовольнити. Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, пояснив, що в 2003 році він підшукував житло для свого товариша, який повинен був звільнитися з місць позбавлення волі. [PERSON] повідомив, що будинок № 97 по вул. Радянська в м. Токмак, пустує. Він звернувся до [PERSON], якого дуже добре знав і з ним співпрацювали, останній запропонував йому подарувати свою частку. 22.08.2003 року, між ним та [PERSON], було укладено договір дарування 1/2 частини будинку №97 по вул. Радянська в м. Токмаку Запорізької області. [PERSON] не погодилася з вказаною угодою та оскаржувала її до суду, проте суд довів, що вона не має права на першочергову купівлю вказаної частки будинку. За час коли йому належала на праві власності 1/2 частина будівлі він не міг потрапити на свою частку будинку, оскільки вхід на територію домоволодіння єдиний, і ворота були завязані на замок. Йому лише один раз довелося потрапити на свою частину будинку і то в присутності свідків, і показував документи, які підтверджують його право власності. Після чого він вирішив подарувати належану йому на праві власності частину будинку своєму близькому другу [PERSON], який проживав поруч в будинку № 99 по вул. Радянська в м. Токмаку Запорізької області. [PERSON] було відомо про цю угоду, оскільки [PERSON] доглядав за вказаною частиною будинку. Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, та пояснив, що [PERSON] подарував йому 1/2 частину будинку №97 по вул. Радянська в м. Токмаку Запорізької області, про що було укладено договір дарування від 06.10.2003 року, посвідчений державним нотаріусом Токмацької державної нотаріальної контори. Він садив огород та прибирав його. Приблизно 3-4 роки тому власноручно написав заяву про відключення електроенергії на належній йому частці будинку, щоб інші особи не користувалися. Вказав, що [PERSON] чинить перешкоди у користуванні його власністю. Належна йому частина будинку придатна для проживання. Представник Токмацької державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Свідок [PERSON] суду пояснила наступне. Вона знайома з позивачем близько 20 років, вони є близькими подругами. В її домоволодінні крім неї вона нікого не бачила. Другою половиною будинку ніхто не користується, вона руйнується. [PERSON] користується земельною ділянкою, садить город. Вхід на територію домоволодіння один, навколо все огороджено. Свідок [PERSON] суду пояснив наступне. З родиною [PERSON] знайомий 15 років, допомагає їм з виноградом. Другою половиною будинку ніхто не користується, вона руйнується. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідачів, допитаних у судовому засіданні свідків, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач є власником 1/2 частини будинку за адресою: Запорізька область, м. Токмак, вул. Радянська, 97, що підтверджується копією рішення суду м. Токмака Запорізької області від 13.07.1984 року в справі №2-423/1984, з реєстраційним написом на документі на право особистої власності, листом КП «Абрис» Токмацької міської ради від 10.11.2014 №363 (а.с. 6-7). Власником іншої 1/2 частини вище зазначеного будинку є [PERSON], що підтверджується копією рішення суду м. Токмака Запорізької області від 13.07.1984 року в справі №2-423/1984, з реєстраційним написом на документі на право особистої власності, договором дарування, посвідченого Токмацькою держнотконторою 22.08.2003 року по реєстру за № 2767, зареєстрованого в Токмацькому БТІ 03 вересня 2003 року в реєстрі за № 3981, договором дарування посвідченого Токмацькою державною нотаріальною конторою 06.10.2003 року по реєстру за № 3410, зареєстрованого в Токмацькому БТІ 03 листопада 2003 року в реєстрі за № 3981 (а.с. 5-6, 119-123). Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 06 січня 2015 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Токмацької міської ради про визначення порядку користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: Запорізька область, м. Токмак, вул. Радянська, 97 відповідно порядку користування, що склався між співвласниками [PERSON] та [PERSON], а саме [PERSON] виділити всю земельну ділянку площею 1168 м.кв., розташовану за адресою: Запорізька область, м. Токмак, вул. Радянська, 97, відмовлено (а.с. 105-106). В даному випадку позивачем оспорюється договір дарування 1/2 частини будинку №97 по вул. Радянська в м. Токмаку Запорізької області від 06.10.2003 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набуття ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до введення в дію цього Кодексу, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набуття ним чинності, тобто відповідно до п. 1 Прикінцевих та перехідних положень - з 1 січня 2004 р. Отже, правовідносини виникли та не були продовжені до 1 січня 2004 р., тому для вирішення спору слід застосовувати норми ЦК УРСР, які діяли на час вчинення правочину. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови N 3 від 28.04.78 зі змінами, внесеними постановою Пленуму N 13 від 25.12.92, "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав і наслідків, передбачених законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановлювати наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і встановлення певних юридичних наслідків. Згідно зі ст. 58 ЦК України (1963 року), яку застосував суд, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Коли ж угоду укладено з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що, укладаючи договір дарування, відповідачі, [PERSON] та [PERSON], мали на меті приховати договір купівлі-продажу. [PERSON] та [PERSON] вказували, що між ними було укладено договір дарування 1/2 частини будинку за адресою: Запорізька область, м. Токмак, вул. Радянська, 97. [PERSON] пояснив, що враховуючи те, що він отримав вказану частину будинку на підставі договору дарування, тобто [PERSON] подарував йому вказану частину будинку, то і він вирішив подарувати своєму найближчому другу [PERSON] вказану частину будинку. Це його право розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд,закон не обмежує укладення договору дарування зі сторонніми особами. Сторонами в спірному договорі дарування від 06.10.2003 року є [PERSON] (Даритель) та [PERSON] (Обдарований). Ніякого відношення до цього договору позивачка не має. Стороною в цьому договорі вона не перебуває, цей договір вона не укладала, тому цією угодою, вона не могла приховати іншу угоду. Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Верховний Суд України у п. 14 постанови Пленуму "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28.04.78 року із наступними змінами роз'яснив, що встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. Зі змісту згаданих статті та роз'яснень випливає, що із вимогами про визнання угоди недійсною із вказаних підстав можуть звернутись її учасники, а не треті особи. Слід також, зазначити, що у відповідності до рішення суду від 13.07.1984 року за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності по 1/2 частці будинку №97 по вул. Радянська в м. Токмаку Запорізької області. Житловий будинок поділено в натурі (а.с. 6). Відповідно до роз'яснень, даних Пленумом Верховного Суду СРСР у п. 11 постанови від 31 липня 1981 р. "Про судову практику по вирішенню спорів, пов'язаних з правом особистої власності на жилий будинок", виділення частки (поділ будинку) тягне за собою припинення права спільної часткової власності на виділену частину будинку і втрату рештою учасників такої власності права привілеєвої купівлі при продажу виділеної частки. При посвідченні договорів дарування, міни, довічного утримання, відчуженні частини будинку, виділеної за рішенням суду, а також у випадку продажу частини будинку з прилюдних торгів правила привілеєвої купівлі не застосовуються. Так, за змістом ст. 114 ЦК УРСР (в ред. 1963року) при поділу будинку в натурі припиняється право спільної часткової власності і учасник такої власності втрачає право привілейованої купівлі при продажу виділеної частки. Згідно розяснень п. 16 постанови Пленуму "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28.04.78 року із наступними змінами, при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати таке: а) недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 27 ЦПК засобами доказування, якщо інше не передбачено законом (наприклад, ст. 376 ЦК). Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінальнокараних діянь; б) невиконання або неналежне виконання угоди (в тому числі договору довічного утримання) не може бути підставою для визнання її недійсною. У цьому разі сторона вправі вимагати розірвання договору або застосування інших встановлених наслідків, а не визнання угоди недійсною; в) у разі посвідчення угоди не тим органом або службовою особою, на яких покладено здійснення нотаріальних функцій, угода не може вважатися укладеною з додержанням встановленої нотаріальної форми; г) саме по собі недодержання вимог ст. 114 ЦК при продажу учасником спільної часткової власності частки сторонній особі не є підставою для визнання угоди недійсною. У даному випадку співвласник вправі у межах установленого законом строку вимагати переведення на нього прав і обов'язків покупця по укладеній угоді; д) відсутність згоди другого (дружини) на відчуження спільного майна може бути підставою для визнання недійсною угоди в тому випадку, коли угода потребувала обов'язкового нотаріального посвідчення (ст. 23 КпШС) або судом встановлено, що сторони (сторона) в угоді діяли недобросовісно; е) визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором. Представник позивача вважає укладений між [PERSON] та [PERSON] договір дарування удаваною угодою, який приховує договір купівлі-продажу частини будинку. Однак представником позивача не визначена і не доведена ціна договору купівлі-продажу, що є суттєвою умовою договору купівлі-продажу. Крім того, представником позивача належним чином не вмотивована і не доведена можливість застосування ст. 114 ЦК УРСР в ред.. 1963 року, до укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору дарування. Показання допитаних в судовому засіданні свідків, досліджені фотознімки частин будинку та відеоматеріал суд не бере до уваги оскільки вони не є належними доказами. Досліджений в судовому засіданні відеозапис наданий представником позивача, суд не бере до уваги, оскільки не зрозуміло: «Коли він був зроблений? Де? За допомогою якого пристрою? За яких обставин? З якою метою? Чи обізнаний власник, [PERSON], про цей відеозапис та можливій меті його використання?». Крім того, до суду надано копію відеозапису, що є не допустимим доказом. Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи роз'яснення Пленуму Верховного Суду, наданих у п. 16 постанови від 28.04.78 N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" про те, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 27 ЦПК (1963 року) засобами доказування, якщо інше не передбачено законом. Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановлені на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь. Такі висновки суду узгоджуються з позицією Верховного Суду України викладеною в ухвалі від 21 лютого 2007 року у справі, про визнання договору дарування недійсним, переведення прав і обов'язків покупця, визнання права власності на частину будинку. Суд також не бере до уваги висновок про ринкову вартість 1/2 частини будинку № 97 по вулиці Радянській в м. Токмак Запорізької області (а.с. 18-20), оскільки він не відповідає вимогам чинного законодавства. Відповідно до відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, підприємницька діяльність фізичної особи-підприємця [PERSON] припинено (а.с. 22-25). Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначає правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб'єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» суб'єктами оціночної діяльності є: суб'єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб'єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, які отримали повноваження на здійснення оціночної діяльності в процесі виконання функцій з управління та розпорядження державним майном та (або) майном, що є у комунальній власності, та у складі яких працюють оцінювачі. Як передбачено частиною 6 цього Закону оцінювачами можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог цього Закону. В статті 14 зазначеного Закону відмічено, що професійна підготовка оцінювачів здійснюється навчальними закладами, які уклали угоди про співробітництво з професійної підготовки оцінювачів з Фондом державного майна України. Як зазначено в статті 15 даного Закону, кваліфікаційне свідоцтво оцінювача (далі - кваліфікаційне свідоцтво) є документом, який підтверджує достатній фаховий рівень підготовки оцінювача за програмою базової підготовки для самостійного проведення оцінки майна. Кваліфікаційне свідоцтво видається Фондом державного майна України спільно з навчальним закладом, на базі якого проводилася підготовка та складався кваліфікаційний іспит, на підставі відповідного рішення Екзаменаційної комісії. Враховуючи положення ст. 17 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» фонд державного майна України веде Державний реєстр оцінювачів, які отримали кваліфікаційне свідоцтво. У Державному реєстрі оцінювачів зазначається така інформація про оцінювачів: прізвище, ім'я та по батькові оцінювача, дата видачі та номер кваліфікаційного свідоцтва, назва навчального закладу, який здійснював підготовку оцінювача, дата та номер протоколу рішення Екзаменаційної комісії про видачу кваліфікаційного свідоцтва, напрями оцінки майна, що зазначені в кваліфікаційному свідоцтві, інформація про підвищення кваліфікації за зазначеними напрямами, інформація щодо зупинення дії чи позбавлення кваліфікаційного свідоцтва, місце роботи оцінювача. Відповідно до вимог статті 18 цього Закону сертифікат суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання є документом, що засвідчує право суб'єкта оціночної діяльності на внесення його до Державного реєстру суб'єктів оціночної діяльності, які здійснюють оціночну діяльність у формі практичної діяльності з оцінки майна та які визнані суб'єктами оціночної діяльності за напрямами оцінки майна, що в ньому зазначені. В даному випадку кваліфікаційного свідоцтва оцінювача не надано, сертифікату суб'єкта оціночної діяльності не надано, фізична особа-підприємець [PERSON] в Державному реєстрі оцінювачів не перебуває та не перебувала(а.с. 26-28), а тому поданий позивачем висновок щодо вартість 1/2 частини будинку № 97 по вулиці Радянській в м. Токмак Запорізької області викликає сумнів, оскільки складений не уповноваженою особою. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, право позивача не було порушене. З огляду на наведені вище обставини позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про визнання правочину договору дарування удаваним та переведення прав та обовязків покупця, визнання права власності, не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed