Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

Акціонерне товариство «Кредобанк» звернулося до суду з позовом до відповідачі [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості. Свій позов обґрунтовує тим, що 16 грудня 2019 року між АТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № CL-247498, згідно з яким відповідачу було надано кредит у сумі 150000,00 гривень до 15 грудня 2022 року на поточні потреби позичальника. Свої зобов`язання відповідач за договором не виконав, що призвело до порушення прав позивача. Позивачем на адресу відповідача було направлено досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості, яка повністю проігнорована. Загальна сума заборгованості по кредитному договору №CL-247498 від 16 грудня 2019 року, станом на 18 травня 2021 року, становить 177454,92 гривень, яка складається: 136837,67 гривень - сума заборгованості за тілом кредиту; 40617,25 гривень - сума заборгованості за відсотками. Також зазначає, що 16 грудня 2019 року між АТ «Кредобанк» та [PERSON] було підписано анкету-заяву № CL-247498 на отримання готівкового кредиту, в якій зазначено інформацію про фактичні сімейні відносин та про факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] із [PERSON] .. Факт шлюбних відносин підтверджується штампом у паспорті [PERSON] про реєстрацію шлюбу із [PERSON] від 10 травня 2014 року. В анкеті-заяві № CL-247498, зазначено, що шляхом підписання цієї анкети-заяви позичальник підтверджує своїм підписом, що суму отриманого ним кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином та є таким, що не потребує згоди другого із подружжя. З огляду на те, що на момент укладення кредитного договору [PERSON] , перебував у шлюбі, [PERSON] є солідарним відповідачем іншого подружжя навіть у випадку відсутності окремого договору поруки. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № CL-247498 від 16 грудня 2019 року в розмірі 177454,92 гривень, що складається із заборгованості за тілом кредиту - 136837,25 гривень; заборгованості за відсотками - 40617,25 гривень, судовий збір в сумі 2661,82 гривень, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17745,49 гривень. Ухвалою судді від 17 серпня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та запропоновано відповідачу подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення вказаної ухвали. В судове засідання представник позивача не з`явився, в матеріалах позову міститься заява, в якій він просить розгляд справи проводити без його участі, просить позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, заперечував щодо солідарного стягнення заборгованості з [PERSON] . Суду пояснив, що кредит брав на власні потреби, дружині про отримання кредиту нічого відомо не було. Крім того, заперечував щодо стягнення з нього відсотків за користування кредитом, оскільки заборгованість по сплаті кредиту в нього виникла внаслідок ув`язку з запровадженням карантину, внаслідок якого він втратив дохід та змогу повертати кредитні кошти. Відповідач [PERSON] судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. В поданому суду відзиві на позовну заяву заначила, що позов в частині солідарного стягнення з неї заборгованості не визнає, оскільки їй про кредит не було відомо і кредитні кошти [PERSON] на потреби сім`ї не витрачались. Заслухавши пояснення відповідача [PERSON] , дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.207 ЦПК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно статей 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. З матеріалів справи вбачається, що 16 грудня 2019 року між АТ «Кредобанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № CL-247498, згідно з яким відповідачу було надано кредит у сумі 150000,00 гривень, що також підтверджується паспортом споживчого кредиту, анкетою-заявою №CL-247498 від 16 грудня 2019 року, ордером №71930858 від 16 грудня 2019 року на суму 150000,00 гривень. (а.с.8, 14-20). Відповідно до п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту, суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК України і виходити з того, що якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Пунктом 4.1 договору передбачено, що відповідач за користування кредитом сплачує банку відсотки, за процентною ставкою 35% річних. Відповідно до п. 7.1 Договору, за несвоєчасне виконання (прострочення) грошових зобов`язань за кредитним договором позичальник відшкодовує банку заподіяні збитки в повному обсязі та сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в періоді прострочення розрахованої від суми кожного несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання позичальника, за кожен день прострочення від дати виникнення прострочення до дати, що передує даті погашення заборгованості позичальника. В будь-якому разі пені, нарахованої позичальнику на підставі цього пункту кредитного договору не може перевищувати 15% (п`ятнадцять відсотків) від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання. За змістом ст. ст.626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України, встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 статтею 1054 ЦК України, встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Факт користування відповідачем та часткове погашення кредиту і процентів підтверджується рухом коштів по рахунку з 16 грудня 2019 року по 18 травня 2021 року (а.с. 9-13) та розрахунком заборгованості за договором кредиту №CL-247498 від 18 травня 2021 року. (а.с.6-7). На адресу відповідача [PERSON] 26 квітня 2021року було направлено досудову вимогу щодо дострокового стягнення заборгованості. (а.с.26). Відповідач [PERSON] зобов`язання належним чином не виконував, що вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором №CL-247498 від 16 грудня 2019 року, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед банком у сумі 177454,92 гривень, яка складається: 136837,67 гривень - сума заборгованості за тілом кредиту; 40617,25 гривень - сума заборгованості за відсотками. Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором. Відповідно до частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 89 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Щодо солідарного стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] , суд виходить з наступного. Так, згідно роз`яснень, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц, положення статті 60 СК України, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини 3 статті 61 СК України, кореспондує частині 4 статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина 2 статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Суд звертає увагу на те, що позивачем не надано жодних доказів про те, що на момент укладення кредитного договору від 16 грудня 2019 року № CL-247498, відповідач [PERSON] взагалі перебував в офіційному шлюбі. Наявність штампу в паспорті не виключає можливості існування судового рішення про розірвання шлюбу. Окрім цього, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що подружжя (якщо вони і перебували на той час в шлюбі) проживали разом і взяті [PERSON] кошти дійсно були витрачені в інтересах сім`ї. Більше того, як встановлено в судовому засіданні відповідачу [PERSON] про укладення кредитного договору відомо не було. Доказів протилежного стороною позивача не надано. Також, відповідно до пункту 2.4. кредитного договору від 16 грудня 2019 року № CL-247498, кредит відповідачу [PERSON] надано на поточні потреби. З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про обізнаність відповідача [PERSON] про існування вказаного вище кредитного договору, про перебування відповідачів [PERSON] та [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, а також, що кредитні кошти використовувались в інтересах сім`ї. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову АТ «Кредобанк» до [PERSON] , та [PERSON] , про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в частині позовних вимог про стягнення із відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованості за кредитним договором №CL-247498 від 16 грудня 2019 року в загальному розмірі 177454,92 гривень, яка складається: 136837,67 гривень - сума заборгованості за тілом кредиту; 40617,25 гривень - сума заборгованості за відсотками. Вирішуючи питання про стягнення із відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 17745,49 гривень, суд приходить наступного. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст.59 Конституції України та ст.15 ЦПК України. Статтею 133 ЦПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За ч.ч.1, 2 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч.2ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача подано до суду наступні документи: договір про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року, ордер серії КС №573217 на надання правової допомоги від 16.06.2020, виданий на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 11.02.2019. Позивачем в супереч ч.8 ст.141 ЦПК України, не надано будь яких належних та допустимих доказів на підтвердження оплати витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 17745,49 гривень та не було заявлено про подачу таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. В порядку ст.141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, що був сплачений позивачем при звернені до суду у розмірі 2661,82 гривень. Враховуючи наведене та

Outcome: partial