Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Заставнівської РДА про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, в якому просить визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] разом із батьком [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що з 21.08.2008 р. він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який на підставі рішення суду від 31.01.2011 р. було розірвано. За час перебування у шлюбі у них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 14.05.2014 р. було визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] із матір`ю [PERSON] , але на даний час рішення суду не виконується, дитина й надалі проживає із батьком. Свої вимоги щодо визначення місця проживання сина разом із ним позивач мотивує тим, що відповідач участі у вихованні і утриманні неповнолітньої дитини не приймає, не цікавиться його навчанням і здоров`ям, з дитиною не спілкується, матеріальної допомоги на утримання сина не надає. В свою чергу, у позивача з моменту ухвалення рішення суду від 14.05.2014 р. щодо визначення місця проживання його сина разом із відповідачем, змінилися умови проживання, він мешкає у власному помешканні, на подвір`ї його домогосподарства знаходяться два житлові будинки, придатні для життя, в одному проживає мати позивача, а в іншому позивач проживає разом із сином, який обладнаний усіма зручностями. Наразі, пріоритетом в житті для позивача є син [PERSON] , його психоемоційний стан та благополуччя, а тому він просить суд офіційно у відповідності до норм чинного законодавства визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] разом із ним. 06.05.2019 р. представником відповідача [PERSON] до суду було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що дана позовна заява є необґрунтованою, оскільки вона подана в інтересах матері позивача, з якою проживає неповнолітній [PERSON] , та з метою уникнення позивачем відповідальності за невиконання рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 14.05.2014 р., яким визначене місце проживання дитини разом із [PERSON] , тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обґрунтувавши вищенаведеним та просив їх задовольнити. Представник позивача\~ [PERSON] \~в судовому\~засіданні підтримала\~позовні вимоги\~з підстав,\~викладених у\~позовній заяві\~та пояснила,\~що неповнолітній\~ [PERSON] \~з народження\~проживає разом\~із батьком\~в с.\~Веренчанка \~Заставнівського району\~Чернівецької області, а тому в його інтересах проживати далі саме з позивачем, оскільки для нього створено всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Разом із дитиною також проживає його бабуся, мати позивача, з якою у нього склалися довірливі та щирі стосунки. В свою чергу відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не спілкується з нею, аліменти, призначені рішенням суду не виплачує. Востаннє відповідач зустрічалася із сином більше одного року тому. Представник\~відповідача [PERSON] \~в судовому\~засіданні заперечував\~проти задоволення\~позовних вимог,\~вважаючи позов\~таким,\~що носить\~штучний характер.\~На обґрунтування\~своєї позиції\~посилався на\~те,\~що доводи\~позовної заяви щодо зміни життєвих умов позивача та його прагнення займатися вихованням дитини є безпідставними, оскільки насправді [PERSON] мешкає у власному помешканні разом зі своєю новою сім`єю, а син [PERSON] проживає разом із бабусею в іншому житловому будинку, який розташований на одному подвір`ї. Вказане свідчить про відмову позивача належним чином виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини. Також позивач фізично не має можливості виконувати свої обов`язки по відношенню до сина, оскільки періодично на тривалий період виїжджає до Республіки Німеччина на заробітки. При цьому звернув увагу суду на те, що рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06.05.2014, яким визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] з матір`ю [PERSON] та яке було предметом розгляду суду апеляційної інстанції і залишено в силі, встановлено факт добровільної відмови позивача від своїх батьківських прав з виховання та утримання сина. Вказане рішення суду залишилося без виконання, оскільки позивач та його батьки чинять відповідачу перешкоди. На даний час [PERSON] створила нову сім`ю і проживає разом з чоловіком та двома дітьми (дочкою та сином) в смт. Кострижівка Заставнівського району Чернівецької області. Із сином від першого шлюбу [PERSON] ні теперішній чоловік [PERSON] , ні їх спільні діти не знайомі. Маючи намір зустрітися із сином відповідач приходила в дитячий садочок та школу, проте їй перешкоджали у спілкуванні з дитиною. Представник третьої особи - служби у справах дітей Заставнівської РДА Чернівецької області Пендюр В.М. в судовому засіданні пояснив, що в основу висновку щодо доцільності проживання неповнолітнього [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] , який було надано на вимогу суду з метою розв`язання даного спору, лягло рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 14.05.2014, акт обстеження матеріально-побутових умов матері [PERSON] та відсутність інформації щодо матеріального стану батька [PERSON] . Також висловив міркування, що неприязне відношення дитини до матері зумовлене поведінкою батьків позивача, які негативно налаштували хлопчика проти матері. Разом із тим, вказав, що із розмови із неповнолітнім [PERSON] , йому стало відомо, що останній бажає проживати разом із сестрою та братом по лінії матері, проте вказану розмову не було ніде зафіксовано. Акт оцінки потреб дитини та її сім`ї працівниками служби у справах дітей не складався. Із чоловіком матері дитина не знайома, відносини дитини із мачухою не з`ясовувалися. На засідання комісії по вирішенню питання з приводу визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] викликалася матір дитини, проте вона не з`явилася. Обстеження умов проживання відповідача службою у справах дітей не проводилося. Крім того, в судовому засіданні за клопотаннями представника позивача були допитані свідки. Так, будучи допитаним в якості свідка [PERSON] , суду показав, що він проживає по сусідству із сім`єю позивача і знайомий з ними давно. На даний час позивач проживає з дружиною, їх спільним сином, сином позивача від першого шлюбу та донькою дружини від першого шлюбу. Відомо, що син [PERSON] проживає разом із бабусею в житловому будинку, а позивач з дружиною в іншому будинку, які розташовані на одному подвір`ї. Дитина завжди доглянута. Він не бачив, щоб відповідач приходила до господарства позивача та щоб їй чинилися будь-які перешкоди у спілкуванні з дитиною. Свідок [PERSON] , мати позивача, суду показала, що у них із відповідачем склалися неприязні відносини. Відповідач жодного разу не проявила ініціативи, щоб прийти та відвідати сина. Лише приходила із представниками виконавчої служби по виконанню рішення суду, щоб відібрати дитину, однак хлопчик відмовився іти з нею. На даний час дитина відвідує загальоосвітній заклад, проте мати жодного разу не відвідала його в школі. З приводу заяви сина, яку він написав у нотаріуса, засвідчивши свою відмову від батьківських прав, пояснила, що вказаний крок ним був зроблений у стані відчаю, оскільки син був пригнічений поведінкою відповідача. Проте згодом він зрозумів свою помилку і змінив відношення до сина, систематично займається його вихованням, матеріально утримує його. У них на подвір`ї є два житлові будинки, в одному будинку проживає позивач зі своєю сім`єю, а вона проживає з внуком в іншому будинку, оскільки дитині звичніше проживати там, де він виріс. З новою сім`єю позивача у онука склалися нормальні та довірливі відносини. Відповідач, починаючи з двохрічного віку дитини, взагалі не займається його вихованням та утриманням. Суд, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, покази свідків, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі в їх сукупності, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Згідно ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч.2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.ч. 6, 8, 9 ст.\~7\~СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 10.01.2011 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Заставнівського районного управління юстиції Чернівецької області (а.с.21). З 21.08.2008 р. по 31.01.2011 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 31.01.2011 р. розірвано (а.с.10). Встановлено, що після розірвання шлюбу між батьками неповнолітнього [PERSON] склались неприязні відносини. Сторони проживають окремо, згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина між ними не досягнуто. Як передбачає ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У відповідності до положень ст.\~157\~СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. За правилами ч. 1 ст.\~161\~СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. З матеріалів справи вбачається, що одразу після розірвання шлюбу сторони самоусунулися від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини [PERSON] , залишивши його під опікою та всеціло на утриманні батьків позивача [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, позивач [PERSON] згідно нотаріально посвідченої заяви від 11.12.2012 р. відмовився від батьківських обов`язків щодо виховання і утримання свого малолітнього сина, а відповідач [PERSON] переїхала проживати до іншого місця проживання. Вказані обставини встановлені рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 13.09.2013, яким призначено стягнення аліментів з [PERSON] на користь батька позивача [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] (а.с.11-12). В подальшому рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06.05.2014 р., ухваленого за наслідками розгляду позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, було визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] з його матір`ю [PERSON] (а.с.13-14). Посилаючись на те, що [PERSON] , з січня 2011 р. не проживає з сім`єю та не бере жодної участі у вихованні сина [PERSON] , а також, будучи попередженою рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 17.07.2013 р. про необхідність змінити ставлення до виховання сина, з моменту винесення даного рішення жодного разу не відвідувала сина і будь-яким іншим чином не проявляла інтересу до його життя, батько позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до сина [PERSON] . Проте суд, врахувавши, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, з урахуванням інтересів дитини, беручи до уваги характер винної поведінки матері, яка була зумовлена наявністю певних перешкод у спілкуванні з дитиною та взявши до уваги висловлений [PERSON] намір в подальшому належно виконувати свої обов`язки щодо виховання дитини, рішенням від 18.07.2014 р. відмовив у задоволенні позову [PERSON] , задовольнивши зустрічну вимогу [PERSON] про відібрання малолітнього [PERSON] та передання його матері по місцю її проживання (а.с.15-18). Із письмових пояснень [PERSON] , які були надані нею особисто у відділ виконавчої служби 28.02.2018 р. (а.с.20) вбачається, що причиною несплати нею аліментів на утримання сина [PERSON] , які стягуються із неї згідно рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 13.09.2013 р., є невиконання батьками позивача рішення суду про передання дитини їй по її місцю проживання. З акту обстеження матеріально - побутових умов сім`ї позивача [PERSON] від 14.11.2018 р., затвердженого сільським головою Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області Бойчуком В.Д., вбачається, що неповнолітній [PERSON] , 2008 р.н. станом на 14.11.2018 р. проживає разом із батьком [PERSON] та бабусею [PERSON] у житловому будинку, що належав покійному батьку позивача (а.с.22), який складається з трьох житлових кімнат та забезпечений газо- та водопостачанням. З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї відповідача [PERSON] від 24.04.2019 р., затвердженого селищним головою виконавчого комітету Кострижівської селищної ради Заставнівського району Чернівецької області Старко В.Я., вбачається, що сім`я [PERSON] складається із чоловіка [PERSON] , та дітей: сина - [PERSON] , 2015 р.н. і доньки - [PERSON] , 2018 р.н. (а.с.75). Сім`я проживає в гуртожитку, який перебуває у комунальній власності, кімнати не приватизовані. Дохід сім`ї складається із соціальної допомоги. Позивач [PERSON] , будучи допитаним в якості свідка, суду показав, що з відповідачем вони одружилися у 2008 р. та проживали в будинку його батьків, в окремій кімнаті, на протязі двох років. За час спільного проживання у них народився син [PERSON] , 2008 р.н. В 2010 р. вони розпочали будівництво іншого житлового будинку на території домогосподарства його батьків, а в січні 2011 р. розлучились. Після розірвання шлюбу син [PERSON] залишився проживати разом із ним, оскільки відповідач не хотіла забирати сина. Після чого хлопчик проживав з його (позивача) батьками, а він проживав в м. Чернівці. Вказав, що біля року він не приймав участі у вихованні дитини, написав заяву про відмову від батьківських прав, яку посвідчив у нотаріуса, проте потім пожалкував про такий вчинок і змінив свою поведінку. На даний час у нього з сином дружні і довірливі відносини. Його теперішню дружину син називає по імені, відносини між ними також нормальні. Пояснив, що син [PERSON] разом із ними (дружиною та двома дітьми) харчується, проводить дозвілля, проте його речі зберігаються у будинку бабусі, який розташований на території одного домогосподарства, де він і ночує. Вказані обставини зумовлені тим, що син дуже прив`язаний до його матері, оскільки вона змалечку доглядала за ним. Матеріальним забезпеченням хлопчика займається він особисто. Про рішення суду щодо визначення місця проживання дитини із матір`ю та відібрання від нього дитини йому відомо, проте перешкод відповідачу він не чинив. Також пояснив, що минулого року він виїжджав за кордон на заробітки, де перебував на протязі 1, 5 місяця, проте надалі не планує більше туди виїжджати. До суду позивач звернувся для того, щоб офіційно оформити право проживання сина разом із ним. З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї [PERSON] (матері позивача) від 08.04.2019 р., вбачається, що до складу її сім`ї входить син [PERSON] , 1985 р.н. та онук [PERSON] , 2008 р.н. Перевіркою встановлено, що у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , для дитини створені всі необхідні умови для здорового та всебічного розвитку, а саме: є спальне місце, місце для підготовки домашніх завдань, одяг, продукти харчування (а.с.80). Згідно із п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. За приписами ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ч. 1, ч. 2 ст.\~171\~СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами, зокрема у спорі щодо її виховання, місця проживання. Судом враховано міжнародні та національні правові норми, якими визначено, що до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя, зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. I Конвенції ООН від 20.11.89 р. "Про права дитини" (ратифікована Україною 27.02.91 р.), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. На виконання вказаних вимог законодавства, суд з метою з`ясування думки дитини з приводу того, з ким із батьків вона бажає проживати, надав в судовому засіданні слово неповнолітньому [PERSON] , якому на час розгляду справи виповнилося 11 років. Так, неповнолітній [PERSON] суду пояснив, що з народження він проживає в с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області. На даний час його сім`я складається із батька, його дружини [PERSON] , молодшого брата - [PERSON] та сестри [PERSON] , з якими у нього склалися взаємні доброзичливі відносини. Батько піклується про нього, повністю забезпечує його необхідними речами: одягом, предметами домашнього вжитку, шкільним приладдям. Йому відомо, що у його мами є інший чоловік, з яким у неї народилося двоє дітей, проте він їх ніколи не бачив і йому невідомі їх імена. Минулого літа він випадково зустрів маму у м. Заліщики Тернопільської області, більше він її не бачив. При цьому зазначив, що його матері відомий його номер телефону, також він зареєстрований у соціальних мережах, а тому вона за бажання могла б безперешкодно з ним зв`язатися, проте вона не здійснила жодних дій, які б свідчили про прояви матір`ю інтересу до його життя. Також пояснив, що на даний час він відвідує місцеву школу, там у нього склалися хороші стосунки з однокласниками, друзями, на батьківські збори завжди ходить його батько. Вдома він харчується з батьком, проводить з ним дозвілля, проте ночує у будинку бабусі і фактично розміщений у її будинку, оскільки звик до неї змалечку. Відповідно до ч.7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Суд, з цього робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Для гармонійного морального та психічного розвитку дітей необхідні стабільні умови проживання, відчуття захищеності, підтримка найближчих для них людей, якими вони вважають обох батьків. Відповідно до ч. 1,2 ст. 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отже, з урахуванням положень Конвенції про права дитини пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства». За змістом статей 15,18 вказаного Закону кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Дитина, яка проживає окремо від батьків, або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Статтею 14 Закону України „Про охорону дитинства" передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналізуючи вищезазначені норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що будь-хто з батьків не наділений пріоритетним правом на проживання з дитиною. З аналізу вищезазначених норм та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, в рішеннях стосовно дітей їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків. Згідно ч. 4, 5 ст. 19 СК України передбачена обов`язкова участь органу опіки та піклування при розгляді спору щодо місця проживання дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З наданого суду висновку про визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , №01-39/21-863 від 06.05.2019 р., вбачається, що служба у справах дітей Заставнівської РДА Чернівецької області з огляду на те, що рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06.05.2014, яким визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] та рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 18.07.2014р. про відібрання дитини на даний час не скасовано і вони мають юридичну силу - вважає за недоцільне визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] (а.с.62). Проте, вказаний висновок служби у справах дітей Заставнівської РДА Чернівецької області не може бути взятий судом до уваги, оскільки він грунтується на обставинах, які були встановлені ще в 2014 році, містить посилання виключно на рішення суду, якими було попередньо визначено місце проживання дитини із матір`ю та зобов`язано передати їй дитину, та не містить жодних відомостей про вжиття службою у справах дітей заходів, спрямованих на отримання інформації, необхідної для прийняття відповідного рішення у відповідності до фактичних обставин справи. Суд вважає, що служба у справах дітей, визначивши вказаним висновком за недоцільне проживання дитини із батьком, не прийняла до уваги та не надала жодної оцінки доводам позивача щодо його прагнення виховувати сина, а також той факт, що дитина все своє життя прожила в родині батька, а тому зазначений висновок є необґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дитини. Висновок про визначення місця проживання дитини є дорадчим і не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо місця проживання дітей. Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку органу опіки та піклування, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про місце проживання дітей. З урахуванням наведеного, вислухавши пояснення сторін та покази свідків, дослідивши подані до суду документи щодо умов проживання батьків та отриманих доходів, враховуючи те, що з народження дитина, проживає разом із батьком та бабусею, відвідує загальноосвітній заклад, у якому у неї вже склалися міцні соціальні зв`язки, суд приходить до висновку, що підстав для зміни фактичного місця проживання дитини, не вбачається. Досліджені в судовому засіданні докази, у своїй сукупності свідчать про те, що [PERSON] є дбайливим батьком, який усвідомлює повну відповідальність за життя, здоров`я і безпеку свого сина, благополуччя дитини є найвищим його пріоритетом у житті, він прагне забезпечити сину стабільність та розвиток. В той же час, як встановлено в судовому засіданні участь матері [PERSON] у вихованні сина була недостатньою. Основну частину свого життя дитина проживала та зростала в родині батька, виховувалась ним та бабусею. Доводи представника відповідача про те, що позивачем та його матір`ю створені відповідачу такі умови, за яких вона позбавлена можливості виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до малолітнього сина не знайшли свого підтвердження у суді, відповідач не надала суду жодних обґрунтованих та достатніх доказів, які б свідчили про її бажання приймати участь у вихованні та утриманні сина. Натомість встановлено, що відповідач, маючи можливість спілкуватися із сином за допомогою засобів комунікації та соціальних мереж, жодного разу не проявила інтерес до його життя та протягом тривалого часу не вчинила жодних дій, щоб налагодити з ним відносини. Також суд звертає увагу на поведінку [PERSON] під час судового розгляду даної справи, яка жодного разу не з`явилася в судове засідання та проявляла байдужість у спілкуванні зі своїм представником. Дані обставини взяті судом до уваги під час дослідження доказів та надання їм відповідної оцінки, як небажання матері брати участь у вихованні та утриманні сина [PERSON] . При ухваленні даного рішення суд враховує вимоги п. 2 Декларації прав дитини про те, що дитині повинні бути надані можливості і сприятливі умови, які б дозволили їй розвиватися розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи і гідності при найвищому забезпеченні інтересів дитини. З огляду на наведене суд вважає, що визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком [PERSON] найбільше відповідатиме інтересам дитини, де з урахуванням взаємовідносин сторін створено всі необхідні умови для належного розвитку дитини, забезпечення всіх її потреб та з огляду на саме бажання дитини проживати разом з батьком, а тому позовні вимоги слід задовольнити. При цьому суд звертає увагу, що не зважаючи на визначення судом місця проживання дитини, обоє батьків зобов`язані приймати участь в утриманні та вихованні дитини і не поглиблювати конфліктну ситуацію, захищаючи свої власні інтереси, а намагатись проявляти справжню турботу, реалізовувати свої права шляхом домовленості і забезпечити належні умови для розвитку свого сина. На підставі викладеного,

Outcome: approved