Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи тим, що вона та відповідач [PERSON] з 24 липня 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.12.2019 року шлюб між подружжям розірвано. Позивач зазначає, що у період шлюбу сторони набули спільне майно, а саме автомобіль: «OPEL COMBO», 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію (технічний паспорт) № [NUMBER] , реєстрацію автомобіля здійснено на її ім`я. 18.01.2019 року [PERSON] надала [PERSON] нотаріально завірену довіреність щодо повноваження на користування та реалізацію зазначеного автомобіля. 23.09.2019 року [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М. у якої посвідчувала довіреність на ім`я [PERSON] та відмінила дію довіреності від 18.01.2019 року за реєстровим №18. Однак, 18.10.2019 року даний автомобіль був перереєстрований на іншу особу на підставі договору укладеного в ТСЦ від 18.10.2019, від імені [PERSON] , як власника, діяв [PERSON] , на підставі довіреності серії ННТ №012797, виданої приватним нотаріусом Люцях Т.М. 18.01.2019 року зареєстрованої в реєстрі під №18, про що свідчила відповідь Регіонального сервісного центру МВС України в Одеській області. В результаті дій відповідача автомобіль «OPEL COMBO» н/з [NUMBER] вибув із спільної власності подружжя без згоди позивача, оскільки відповідачем 18 жовтня 2019 року продано вказаний автомобіль, а кошти витрачено на власні потреби. З вказаних підстав, позивач, просить суд стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] 65 000 (шістдесят п`ять тисяч) грн. в рахунок компенсації вартості Ѕ частки спільного майна подружжя - автомобіля «OPEL COMBO», номер кузова [NUMBER] , 2003 року випуску, а також судові витрати. 06 травня 2021 року ухвалою судді Овідіопольського районного суду Одеської області відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження, та призначено підготовче засідання. 01.06.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що він не був повідомлений позивачем про скасування довіреності на розпорядження автомобілем та продав належний подружжю автомобіль під час зареєстрованого шлюбу, на підставі довіреності серії ННТ №012797 виданої приватним нотаріусом Люцях Т.М. 18.01.2019 року зареєстрованої в реєстрі під №18, у зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з нього 65 000 (шістдесят п`ять тисяч) грн. в рахунок компенсації вартості Ѕ частки спільного майна подружжя - автомобіля «OPEL COMBO», номер кузова [NUMBER] , 2003 року випуску. 03.06.2021 року позивач подала відповідь на відзив, в якому зазначає, що дійсно автомобіль був проданий та перереєстрований відповідачем до винесення рішення суду про розірвання шлюбу. Однак відповідач залишив родину задовго до вирішення питання про офіційне розірвання шлюбу, у зв`язку з чим позивач була вимушена скасувати довіреність на розпорядження автомобілем. Крім того, відповідач особисто зазначив у позовній заяві про розірвання шлюбу, що з лютого 2019 року він фактично має іншу сім`ю. Позивач згоду на відчуження спірного автомобіля не надавала. Грошима від продажу автомобіля відповідач розпорядився на власний розсуд, вважає аргументи відповідача, наведені у відзиві є необґрунтованими і непереконливими. 29 червня 2021 року відповідач подав заперечення, в якому не визнає позов та вважає, що право на компенсацію вартості своєї частки у позивача відсутнє. Зазначає, що позивач заздалегідь обізнаний про зміст ст. 249 ЦК України не повідомила його, а також третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність (ТСЦ №5141) про скасування довіреності серії ННТ №012797. В підготовче засідання, яке було призначене судом на 22.07.2021 року сторони не з`явилися, представником позивача подано клопотання відкладення засідання в зв`язку з погодними умовами та неможливістю прибути до суду. 22.07.2021 року ухвалою суду продовжено строк проведення підготовчого провадження на тридцять днів, підготовче засідання відкладено на 17.08.2021 року на 11 год. 30 хв. В підготовчому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті не заперечував, також просив суд допитати в судовому засіданні свідка [PERSON] , який має суттєві пояснення щодо предмету розгляду справи. Представник відповідача не заперечував про виклик свідка з метою його допиту, також просив суд допитати свідка зі сторони відповідача, [PERSON] , закрити підготовче та призначити справу до судового розгляду по суті. 19.10.2021 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду судового розгляду по суті на 10.11.2021 року о 13:00 год. Задоволено клопотання представника позивача та представника відповідача про виклик свідків. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову та просили суд відмовити у його задоволенні. В судовому засіданні свідок [PERSON] , син позивача та відповідача, пояснив суду, що про скасування довіреності, мати повідомили батька по телефону в той же день, коли і скасувала довіреність. Однак, в січні 2020 року, він помітив нові номера на автомобілі, внаслідок чого стало відомо, що автомобіль було продано без згоди позивача. В судовому засіданні свідок [PERSON] , давній знайомий відповідача [PERSON] , пояснив суду, що автомобіль знаходився в дуже погоному стані, постійно траплялися поломки, у зв`язку з чим був проданий без двигуна знайомій відповідача за 2 000 (дві тисячі) доларів США, а отримані кошти негайно були передані позивачеві за місцем її проживання. В період шлюбу з [PERSON] відповідач постійно підтримував свою сім`ю фінансово, надавав матеріальну допомогу. Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, врахувавши надані сторонами пояснення, на основі з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, наявні у справі докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] щодо поділу спільного майна подружжя підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Приймаючи рішення по даній справі суд виходив із наступного. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 липня 1999 року. За рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.12.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 06.02.2014 року, сторони придбали автомобіль «OPEL COMBO», 2003 року випуску, номер кузова [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію (технічний паспорт) № [NUMBER] , який був зареєстрований на позивача, [PERSON] . 18.01.2019 року позивач [PERSON] надала повноваження відповідачу [PERSON] на користування та реалізацію належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію автомобіля «OPEL COMBO», номер кузова [NUMBER] , 2003 року випуску, а також право передоручення цих повноважень іншій особі. Вказаний факт був посвідчений довіреністю приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М., зареєстровано у реєстрі №18. 23.09.2019 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М. та відмінила дію довіреності від 18.01.2019 року за реєстровим №18. 18.10.2019 року спірний автомобіль був перереєстрований на іншу особу на підставі договору укладеного в ТСЦ від 18.10.2019, від імені позивача, як власника, діяв відповідач. З огляду на докази наявні в матеріалах справи, враховуючи пояснення сторін та свідків, суд критично ставиться до доводів відповідача, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження своїх тверджень відповідач до суду не надав, всупереч вимогам ст. 12 ч.3, ст. 13 ч. 3 ЦПК України, відповідно до яких саме на сторони у справі покладений обов`язок довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Доводи відповідача про те, позивач не повідомила відповідача, а також третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність (ТСЦ №5141) про скасування довіреності серії ННТ №012797, суд вважає недоведеними оскільки коло третіх осіб в довіреності не визначалось, засіб повідомлення відповідача також не був визначений, а у зв`язку з чим відповідач був повідомлений по телефону, що також підтвердив свідок [PERSON] . Суд не приймає до уваги показання свідка [PERSON] щодо способу та вартості продажу автомобіля, враховуючи вимоги абзацу другого частини першої статті 218 ЦК, так не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Судом також не прийняті до уваги твердження відповідача про те, що автомобіль був проданий знайомій у розмірі 2000 (дві тисячі) доларів США, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження даного правочину до суду не подано, хоча відповідно до відповіді Регіонального сервісного центру МВС України в Одеській області даний автомобіль був перереєстрований на іншу особу на підставі договору укладеного в ТСЦ від 18.10.2019 року. У разі відчуження спільного сумісного майна подружжя, без згоди одного з подружжя той з них, що таку згоду не надавав, має право на стягнення з відчужувача грошової компенсації (ВС/КЦС у справі № 537/78/19 від 05.10.2020). Крім того, суд погоджується з доводами сторони позивача, що подана роздруківка з веб-сайту avto.ria.com є електронними доказами. Сторона відповідача вказаний доказ під час розгляду справи по суті, а також у відзиві під сумнів не ставила. Про те, що даний доказ не може братись до уваги представником відповідача повідомлено лише під час судових дебатів. Відповідно до ст. 100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України"Про електронні довірчі послуги". Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. За положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено устатті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина другастатті 364 ЦК України). Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 2 цієї статті, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України). Згідно ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, перевіривши доводи позовної заяви та повно і всебічно дослідивши всі наявні докази, суд приходить до висновку, що під час судового розгляду стороною позивача доведено, що автомобіль «OPEL COMBO» н/з [NUMBER] вибув із спільної власності подружжя без згоди позивача. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] щодо поділу спільного майна подружжя підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження обґрунтованості витрат, понесених на професійну правничу допомогу в суді, позивач та її представник надали договір про надання правової допомоги з адвокатом Осьмініним С.Д. від 12 лютого 2021 року разом з узгодженням погодинної вартості роботи адвоката; ордер, квитанцію прибуткового касового ордера від 16 лютого 2021 року, згідно якої адвокатом Осьмініним С.Д. на підставі договору про надання правової допомоги прийнято від [PERSON] - 6300 грн. Наявність документального підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу - є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена вартість послуг адвоката є співмірною зі складністю справи, часом та обсягом роботи адвоката, значенням справи, а відтак понесені позивачем витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача. Окрім того, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір в розмірі 908 грн.

Outcome: approved