Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення, яке знаходиться по вул. Миколаївській, буд. 63 в м. Маріуполі та стягнення заборгованості в сумі 3 570 900 грн. В позовній заяві вказав, що між ним та директором ТОВ «Альфа Техстрой» [PERSON], поручителями- Мінаєвим І.С., [PERSON] 12.04.2012 року був укладений договір позики-застави поруки, відповідно до умов, якого директор ТОВ «Альфа Техстрой» [PERSON] отримав позику в сумі 300 000 гривень, строком повернення до 12.10.2012 року. ТОВ «Альфа Техстрой» в особі директора [PERSON] в забезпечення виконання вказаного договору передало в іпотеку вищевказану нежитлову будівлю, залишив предмет іпотеки в користуванні іпотекодавця. На теперішній час борг за договором позики не повернуто, тому просив стягнути з солідарно з відповідачів суму боргу, розраховану станом на 12.05.2016 року, в розмірі 300 000 грн. з процентами за користуванням позикою в сумі 1029000 грн., інфляційними у сумі 248400 грн., три відсотки річних у сумі 31500 грн. та пеню в сумі 1962000 грн., а усього 3570900 грн., у рахунок стягнення боргу визнати за ним право власності нежитлове приміщення, яке знаходиться по вул. Миколаївській, буд. 63 в м. Маріуполі. В судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача\~ та відповідачі проти позову заперечував, з підстав наданих у запереченнях, просили застосувати строки позовної давності до позовних вимог, оскільки строки звернення до суду сплинули. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. \~Судом встановлено, що 12.04.2012 року між [PERSON] та директором ТОВ «Альфа Техстрой» [PERSON], поручителями- Мінаєвим І.С., [PERSON] було укладено договір позики-застави поруки б/н, відповідно до умов якого [PERSON] отримав позику в сумі 300 000 гривень, строком повернення до 12.10.2012 року. У п.2.1 цього договору зазначено: «Позика надається під заставу належного займодавцю майна: «Нежиле приміщення за адресою: м. Маріуполь, вул. Миколаївська, 63». Згідно п. 1.2 вказаного договору, позичальник сплачує займодавцю відсотки в розмірі 5 % за кожен місяць користування позикою по день повернення позики; відсотки сплачуються щомісячно не пізніше 12 числа кожного місяця; при несплату відсотків у встановлений строк вони підлягають щомісячній сплаті в розмірі 7 відсотків від суми боргу, при цьому в даному випадку сума відсотків щомісяця додається до суми боргу і відсотки нараховуються на загальну капіталізованную суму боргу. Згідно п. 1.4 вказаного договору, при несвоєчасному поверненні позики або несплати відсотків, позичальник зобовязується сплатити позикодавцю пеню згідно ст. ст. 549-542 ЦК України у розмірі 0,5% від суми позики за кожний день прострочення, повернути збитки згідно ст. 623 ЦК України, повернути борг з урахуванням інфляції та 3-х відсотків річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно п. 2.2 даного договору, при неможливості повернути борг у встановлений строк, право розпорядження майном, яким забезпечено виконання договору позики, переходить до [PERSON] На забезпечення виконання зобовязань за договором позики грошей між ТОВ «АЛЬФА ТЕХСТРОЙ» в особі директора [PERSON] та [PERSON] 12 квітня 2012 року укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 420. Відповідно до умов указаного договору іпотекодержатель передає в іпотеку нежитлову будівлю, що розташована на земельній ділянці площею 0,0472 га, яка знаходиться за адресою: вул. Миколаївська, будинок 63, приміщення 1, м. Маріуполь, Донецька область, та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] від 23.12.2011 року у реєстрі № 4530, зареєстрованого Маріупольським бюро технічної інвентаризації 04.04.2012 року за № 33722341, реєстраційний номер 21903302, номер запису 2681 у Книзі 5. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку є кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним в момент передачі грошей. Згідно п. 1.9 вищевказаного договору позики, позика в сумі 100000 грн. отримана та перерахована відповідачем про що остання засвідчила своїм підписом. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (в т.ч. грошові кошти у такій самій сумі) в строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідачі свої зобовязання по поверненню суми боргу за договором позики застави поруки б/н від 12.04.2012 року у вказаний в ньому строк не виконали, у звязку з чим сума боргу за цим договором позики в розмірі 300 000 гривень підлягає солідарному стягненню з них. Крім того, згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного Банку України. Оскільки в п. 1.2 договору позики-застави поруки б/н від 12.04.2012 року визначений розмір процентів, а саме 5% за кожний місяць користування позикою по день повернення позики, а при несплаті відсотків у встановлений термін вони сплачуються в розмірі 7% від суми боргу, при цьому в даному випадку сума відсотків щомісяця додається до суми боргу і відсотки нараховуються на загальну капіталізованную суму боргу, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України відповідачі повинні повернути позивачу проценти за період з 12.04.2014 року по 12.05.2016 року, які за розрахунком позивача склали 1\~029 000 грн., що не перевищує розрахунок. Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимоги кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до зазначених положень відповідачі повинні повернути позивачу суму боргу з урахуванням індексу інфляції за період з листопада 2012 року, оскільки строк повернення боргу 12.10.2012 року, по березень 2016 року, як просив позивач, в розмірі 248 400 гривень (300 000 грн. * (182,8% - 100%) : 100) згідно поданого позивачем розрахунку, який відповідає дійсності, оскільки індекс інфляції за грудень 2012 року складає 100,1 %, за 2013 рік 100,5 %, за 2014 рік 124,9%, за 2015 рік 143,3%, за січень-березень 2016 року 101,5%. Крім того, повинен сплатити три відсотка річних за період з 12.10.2012 року по 12.05.2016 року за 3,5 років, що складає 31500 грн. (300 000 грн. * 3% : 100 * 3,5 років). Згідно вимог ст. 549, 551 ЦК України, у разі порушення зобовязання боржник повинен сплатити кредитору неустойку (штраф, пеню), яка може бути встановлена договором. Пунктом 1.4 вказаного договору, передбачено неустойку при несвоєчасному поверненні позики або несплати відсотків, у розмірі 0,5% від суми позики за кожний день прострочення. Позивачем заявлені вимоги щодо боргу відповідачів з пені за період з 12.10.2012 року по 12.05.2016 року в розмірі 1 962 000 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір пені може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення для справи. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012року, - положення частини третьої ст.551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача. Істотними обставинами можна вважати, зокрема ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін. що заслуговують на увагу. Відповідачами не заявлялось клопотання про зменшення розміру неустойки та не надано докази, які свідчать про обставини, що мають істотне значення для зменшення судом розміру неустойки.\~\~\~\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст.2 ЗУ « Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014року,\~на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. \~\~\~\~ Статтею 1 цього Закону зазначено, що Період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року\~№ 405/2014\~та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. \~\~\~\~ Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року\~№ 405/2014. Розпорядженням КМУ №1053 від 30.10.2014року затверджено перелік населених пунктів, на території яких проводилась антитерористична операція, згідно з додатком. Дія зазначеного Розпорядження була зупинена Розпорядженням\~\~ КМУ №1079 від 05.11.2014року.\~\~ Разом з тим Розпорядженням КМУ №1275 від 02 грудня 2015року затверджено перелік населених пунктів, на території яких проводилась антитерористична операція, згідно з додатком З наведено додатку вбачається, що м. Маріуполь Донецької області, міститься в цьому додатку. Тобто зазначене свідчить, що наведена норма\~\~\~ЗУ « Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014року стосовно заборони банкамнарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики, до договору укладеного між сторонами застосовується в період з моменту набуття чинності цим Законом, тобто з 15 жовтня 2014року. Разом з тим одним із критеріїв застосування наведеного положення Закону є наявність у громадянина\~реєстрації та постійного проживання або переселення у період з 14 квітня 2014 року із зазначених населених пунктів.\~Відповідачами не надано зазначених доказів, тому суд не знаходить підстав для застосування\~ст.2 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014року. За правовою позицією\~\~ВСУ України у справі № 6-100 цс 14 від 03.09.2104 року, яка є обов'язковою для застосування судами, частина третя\~статті 551 ЦК України\~з урахуванням положень\~статті 3 ЦК України\~щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої\~статті 10 ЦПК України\~щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Однак, при визначенні розміру пені, яку відповідачі повинен сплатити позивачу, суд бере до уваги, що сума пені значно перевищує суму основної заборгованості за позикою, яка складає 300 000 грн., та відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання, і вважає можливим зменшити розмір пені до 300 000 грн., оскільки саме ця сума є розумною та співмірною по відношенню до розміру збитків, спричинених невиконанням умов договору. Вирішуючи вимоги позивача про визнання права власності на нерухоме майно та питання про правильне застосування положень Закону України «Про іпотеку», суд виходить з такого. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу). Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, забезпечених іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Указаний правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 14\~ вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16, який за змістом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.\~ З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову у судовому порядку у спосіб, який обраний позивачем для захисту порушених прав, відсутні, оскільки в договорі іпотеки погашення боргу шляхом передачі права власності на нерухоме майно не передбачене. За таких обставин суд відмовляє у задоволенні вимог позивача щодо визнання за позивачем право власності на нежитлове приміщення, яке знаходиться по вул. Миколаївській, буд. 63 в м. Маріуполі. Підсумовуючи викладене суд вважає, що внаслідок невиконання відповідачами своїх зобов'язань по поверненню позики, порушені права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення у солідрному порядку з [PERSON], [PERSON], [PERSON]\~ на користь [PERSON] суми боргу з урахуванням індексу інфляції, процентів за користування грошовими коштами, 3% річних та пені. Суд вважає не обгрунтованими доводи відповідачів щодо спливу строку позовної давності за предявленими грошовими вимогами з огляду на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 11 березня 2015року № 6-16цс15, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до.п 4.4. договору позики-застави поруки від 12.04.2012 року, який містить\~ підписи відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа Техстрой» в особі директора [PERSON] та печатку підприємтсва, [PERSON], [PERSON]\~ в частині збільшення строку позовної давності, сторонами збільшена позовна давність про захист прав сторін щодо стягнення сум пені, позик, відсотків, інфляційних, збитків, шкоди і всіх інших прав і обов'язків за цим договором загальною тривалістю в вісім років (а.с. 4). Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідачів, відповідно до ст. 88 ЦПК України, а тому з відповідачів у дольовому порядку слід стягнути судові витрати за сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог на користь держави (позовні вимоги підлягають задоволенню на: 1908900 грн. *100%: 3570900 грн. ціни позову = 53,46%), тобто 53,46 % від ціни позову (53,45 % *6890,00 грн. :100%), що складає 3683, 40 грн., по 1227 гривень 80 копійок з кожного.

Outcome: partial