Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Позивач заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури діючи в інтересах держави вернувся до Києво-Святошинського району Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що рішенням Горенської сільської ради 12 сесії 5 скликання від 12.07.2007 відведено в приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером [NUMBER] на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району для ведення особистого селянського господарства. В подальшому, на підставі вищевказаного рішення сільської ради [PERSON] видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії [NUMBER], який зареєстровано 09.07.2009 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 010991301959. Відповідно до даних Державного земельного кадастру право власності на земельну ділянку [PERSON] не відчужувалось. Відповідно до інформації Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем від 03.03.2017 № 01-01/73 спірна земельна ділянка і кадастровим номером 3222482401.01:009:0112 відведена за рахунок земель водного фонду, а саме за рахунок 25-метрової прибережної захисної смуги річки Горенка в межах Горенської сільської ради. Також, з інформації Центральної геофізичної обсерваторії від 22.02.2017 № 17-08/383 вбачається, що річка Горенка має статус природнього водотоку, є правою притокою р. Ірпінь, згідно класифікації річок України належить до малих річок та має площу водозабору 29,1 км2, прибережні захисні смуги р. Горенка становлять 25 метрів. З огляду на викладене, рішення Горенської сільської ради 12 сесії 5 скликання від 12.07.2007, яким відведено в приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером [NUMBER] для ведення особистого селянського господарства є незаконним та підлягає скасуванню. Прийняття спірного рішення щодо відведення земельної ділянки у приватну власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства прийнято також всупереч вимог ст. ст. 60,83,118 Земельного кодексу України, ст.ст. 21 Закону України «Про основи містобудування», ст. ст. 3, 12 Закону України «Про планування і забудову і територій», в порушення визначеного діючою містобудівною документацією функціонального призначення території, за рахунок озеленених територій загального користування, які не можуть передаватись у приватну власність. Тому прокурор просив визнати незаконними та скасувати рішення Горенської сільської ради 12 сесії 5 скликання від 12.07.2007 щодо відведення в приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,15 га з кадастровим номером [NUMBER] на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Визнати недійсним державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 0,15 га, виданий на ім'я [PERSON] Судовий збір стягнути з відповідача на користь прокуратури Київської області. В судовому засіданні прокурор вимоги позову підтримав та просив позов задоволити. Представник [PERSON] проти вимог позову заперечував та просив в позові відмовити, та відповідно застосувати до вимог позову строк позовної давності. Горенська сільська рада направила до суду лист згідно якого просила розгляд справи провести у відсутності їх представника та прийняти рішення відповідно до закону. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Горенської сільської ради 12 сесії 5 скликання від 12.07.2007 відведено в приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером [NUMBER] на території Горенської сільської ради Києво-Святошинського району для ведення особистого селянського господарства. В подальшому, на підставі вищевказаного рішення сільської ради [PERSON] видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку серії [NUMBER], який зареєстровано 09.07.2009 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 010991301959. Відповідно до листа Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем від 03.03.2017 № 01-01/73 спірна земельна ділянка і кадастровим номером [NUMBER] відведена за рахунок земель водного фонду, а саме за рахунок 25-метрової прибережної захисної смуги річки Горенка в межах Горенської сільської ради. Статтями 5, 6 Водного кодексу України встановлено, що до водних об'єктів загальнодержавного значення належать поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків. Води (водні об'єкти) є виключно власністю народу України і надаються тільки у користування. Також, відповідно до ст. 4 Водного кодексу України та ст. 58 Земельного кодексу України, до земель водного фонду належать зокрема землі, зайняті річками та прибережними захисними смугами вздовж річок та навколо водойм. Згідно ч. 3 ст. 83 Земельного кодексу України землі загального користування населених пунктів, майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо), не можуть передаватись у приватну власність. Стаття 60 ЦПК України визначає що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В положеннях пункту 53 Рішення по справі «Сичов проти України» (справа за заявою № 4773/02), Європейський суд з прав людини зазначає, що держава несе відповідальність за недотримання своїх обов'язків, передбачених положеннями статті 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, щодо забезпечення збереження, закріплених цією Конвенцією та Протоколом № 1 до неї, прав та свобод на національному рівні для кожного, хто знаходиться під їх юрисдикцією. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та. відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої особи (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" ("Sporrong and Lonnroth v. Sweden") від 23.09.1982р., "Новоселецький проти України" від 11.03.2003р., "Федоренко проти України" від 01.06.2006р.). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст.1 зазначеного Першого протоколу. Зокрема, необхідно щоби була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагається досягти держава шляхом позбавлення особи її власності. Європейський Суд наголошує на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади. Рішенням Європейського суду з права людини від 24.06.2003 р. №44277/98 "Стретч проти Сполученого Королівства" встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку владного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", отже визнання недійсним договору, згідно якого особа отримала майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим. Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та пятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому норма частини першої ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Оскільки позивач, як контролюючий орган, набуває та здійснює свої права і обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення прав держави або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин. Зазначена позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.04.2015 (справа №6-40262св14) та в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14. Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та частини другої ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 ч.2 ст. 45 ЦПК України). Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 46 ЦПК України. Згідно із частини першої ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. При цьому, органи прокуратури не є позивачами у подібних справах, вони лише діють як представники в інтересах відповідних органів, які є позивачами. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 25.03.2015 року у справі № 3-21гс15, від 22.04.2015 року у справі № 3-54гс15, від 01.07.2015 року у справі № 6-178цс15. Верховний Суд України у вказаних постановах вказав, що питання пропуску позовної давності, поважності причин пропуску мають розглядатись щодо відповідних органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, а не щодо органів прокуратури. Зазначені правові висновки Верховного Суду України відповідно до ст. 3607 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України та для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. У рішенні Європейського суду з прав людини від 09.01.2013 по справі «Волков О.Ф. проти України» (заява № 21722/11, п. 137) зазначено, що Суд неодноразово ухвалював рішення про те, що строки давності слугують декільком важливим цілям, а саме: забезпечують правову визначеність та остаточність, захищають потенційних відповідачів від застарілих скарг, яким може бути важко протидіяти, і запобігають будь-якій несправедливості, якщо б така виникла, коли б суди змушені були розглядати справи щодо подій, котрі відбувалися у віддаленому минулому, на основі доказів, які могли стати недостовірними та неповними зі спливом часу. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Дана правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі за № 6-68цс15. Згідно з статтею 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду як джерело права. Таким чином, прокурором пропущено строк позовної давності, оскільки право на звернення до суду з таким позовом виникло ще у 2007 році. Отже строк позовної давності, передбачений статті 257 ЦК України, на момент позивачем позову 23.05.2017, сплив. А отже, позовні вимоги не підлягають до задоволення, з підстав спливу трьохрічного строку позовної давності. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у позовних вимогах. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 256, 257, 261, 267 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», практики рішення Європейського суду з прав людини та

Outcome: dismissed