Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом та, посилаючись на ст.ст. 1191, 1194 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь відшкодування у сумі 7023,37 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05.05.2017 між Приватним акціонерним товариством "Європейський страховий альянс" та [PERSON] був укладений договір страхування транспортних засобів №41837, відповідно до умов якого страховик зобов`язувався відшкодувати збитки, що могли настати у зв`язку з пошкодженням, знищенням чи втратою автомобіля "Шкода", д.н. з. [NUMBER] . Зазначено, що 11.10.2017 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля та автомобіля Сузукі, д.н.з. [NUMBER] , власником якого є [PERSON] , під її керуванням, та постановою судді Солом`янського районного суду м. Києва [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Позивач посилається на те, що вартість відновлювального ремонту, що настав у зв`язку з пошкодженням застрахованого автомобіля у результаті вищевказаної ДТП, склала 43 831,30 грн. Вказав, що на виконання умов договору страхування, ПрАТ "Європейський страховий альянс" виплатило страхувальнику страхове відшкодування за ремонт пошкодженого автомобіля у розмірі 39 081, 30 грн. Залишок страхового відшкодування у розмірі 4 750,00 грн. був зарахований позивачем в якості несплачених часток страхового платежу згідно п. 8 договору страхування, що підтверджується карткою рахунку [NUMBER] щодо взаємозаліку. Тому, 39 081,30 грн. (виплата страхувальнику) + 4 750 грн. (взаємозалік) = 43 831,30 грн. (завдана майнова шкода), яка підлягає відшкодуванню відповідачем. Зазначено, що відповідно до полісу ОСШВВНТЗ АК/3677004 цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ "СК «Альфа страхування», ліміт відповідальності ПрАТ "СК "Альфа страхування" за шкоду, завдану майну, за даним полісом складає 100 000 грн., франшиза 0 грн. Тому, 14.12.2017 позивачем було направлено претензію до ПрАТ «СК «Альфа страхування» з вимогою сплатити страховику в порядку регресу завдану майнову шкоду у розмірі 43 831,30 грн. та 28.03.2018 ПрАТ «СК «Альфа страхування» здійснило оплату страхового відшкодування у сумі 36 807,93 грн. Позивач посилався на те, що різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою складає 7023,37 грн., тому вважає, що відповідач як безпосередньо винна особа у ДТП, зобов`язаний відшкодувати йому різницю між завданою шкодою та виплатою ПрАТ «СК «Альфа страхування» у розмірі 7 023,37 грн. Також вказав, що на його лист про необхідність виплати відшкодування від 12.06.2018 вих. №1816/8 відповідач добровільно не здійснив відшкодування. 03.09.2018 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Усатовій І.А. Ухвалою суду від 12.09.2018 в справі відкрито спрощене позовне провадження. 26.10.2018 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому остання просить відмовити у задоволенні позову. Вказала на те, що не визнає, що вартість відновлювального ремонту, що настав у зв`язку з пошкодженням застрахованого автомобіля у результаті вищевказаної ДТП склала 43 831,30 грн., оскільки, вважає, що наданий позивачем експертний висновок № 2167/17 від 20.10.2017 року є неналежним та недопустимим доказом, оскільки не відповідає вимогам законодавства, складений не уповноваженою на це особою, яка не пройшла відповідну професійну підготовку, як і неналежним та недопустимим доказом є висновок щодо розміру заподіяної шкоди від 02.11.2017. Посилалася на те, що вимоги позивача порушують положення Національного законодавства, зокрема ЦПК України, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також судову практику. Зазначено, що виходячи із наданого позивачем звіту, коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу «SKODA Fabia», д.н.з. [NUMBER] , при розрахунку вартості матеріального збитку прийнятий таким, що дорівнює нулю, а тому твердження позивача про те, що оплату страхового відшкодування позивачу з боку ПрАТ «СК «Альфа страхування» було проведено з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи. Вказує на те, що тягар (обов`язок) виплати страхового відшкодування в даному випадку повинен бути покладений на ПрАТ «СК «Альфа страхування». 31.10.2018 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, обґрунтована тим, що твердження відповідача про неналежність та недопустимість експертного висновку є безпідставними та такими, що не мають відношення до справи, а Цивільним кодексом та Верховним судом встановлено, що після отримання страховою компанією страхового відшкодування, потерпіла особа (позивач) має право звернутися безпосередньо до винної особи у ДТП (відповідача) для отримання різниці між страховою виплатою та завданою майновою шкодою, у зв`язку з чим вважає, що сума страхового відшкодування у розмірі 7023,37 грн. є обґрунтованою, підтвердженою доказами у справі та такою, що підлягає стягненню в повному обсязі з відповідача Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 05.05.2017 між Приватним акціонерним товариством "Європейський страховий альянс" та [PERSON] був укладений договір страхування транспортних засобів №41837, відповідно до умов якого страховик зобов`язувався відшкодувати збитки, що могли настати у зв`язку з пошкодженням, знищенням чи втратою автомобіля "Шкода", д.н.з. [NUMBER] . З матеріалів справи вбачається, що 11.10.2017 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля та автомобіля Сузукі, д.н.з. [NUMBER] , власником якого є [PERSON] , під її керуванням. Постановою судді Солом`янського районного суду м. Києва [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов`язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК. Такими чином, вина відповідача в дорожньо-транспортній пригоді доказуванню не підлягає. Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку SKODA Fabia, д.н.з. [NUMBER] , від 20.10.2017, виконаного СПД [PERSON] на замовлення ПрАТ «Європейський страховий альянс», матеріальний збиток становить 57 217,15 грн. (з врахуванням 20 % ПДВ), вартість ремонту без ПДВ - 47 680,96 грн. Згідно розрахунку суми страхового відшкодування ( страховий акт №2167\\17\\50\\ТР25\\00\\2) від 03.11.2017, складеного ПрАТ «Європейський страховий альянс», сума страхового відшкодування згідно з умовами договору становить 43 831,30 грн. Згідно страхового акту №2167\\17\\50\\ТР25\\00\\2 до договору страхування транспортного засобу №41837 від 05.05.2017, визначено страхову виплату в сумі 43 831,30 грн., сплаті підлягає 39 081,30 грн. готівкою страхувальнику через касу ПрАТ «Європейський страховий альянс», 4750,00 грн. зараховано в якості несплачених часток страхового платежу за договором страхування №41837 від 05.05.2017. Вбачається, що на виконання умов договору страхування, ПрАТ "Європейський страховий альянс" виплатило страхувальнику страхове відшкодування за ремонт пошкодженого автомобіля у розмірі 39 081, 30 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 13.11.2017. Відповідно до полісу ОСШВВНТЗ АК/3677004 цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ "СК «Альфа страхування», ліміт відповідальності ПрАТ "СК "Альфа страхування" за шкоду, завдану майну, за даним полісом складає 100 000 грн., франшиза 0 грн. Встановлено, що 14.12.2017 позивачем було направлено претензію до ПрАТ «СК «Альфа страхування» з вимогою сплатити страховику в порядку регресу завдану майнову шкоду у розмірі 43 831,30 грн. та 28.03.2018 ПрАТ «СК «Альфа страхування» здійснило оплату страхового відшкодування позивачу у сумі 36 807,93 грн. Позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом, посилався на те, що різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою складає 7023,37 грн., тому вважає, що відповідач як безпосередньо винна особа у ДТП, зобов`язаний відшкодувати йому різницю між завданою шкодою та виплатою ПрАТ «СК «Альфа страхування» у розмірі 7 023,37 грн., на що суд зазначає наступне. Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про страхування», ЦК України та іншими законодавчими актами. Згідно із частинами першою та другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Відповідно пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Під час застосування наведених норм права підлягає врахуванню правовий висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року, провадження № 14-176цс18 (пункти 68-70): стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. У зазначеному рішенні Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Таким чином, відносини між сторонами у справі регулюються статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування». Позивач (який є страховиком потерпілої особи) виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі. У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування до цієї особи (як до страховика потерпілої особи) перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди відповідачем, у порядку суброгації. Відносини ж між відповідачем та його страховиком, ПрАТ «СК «Альфа страхування», регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Ураховуючи наведене, суд вввжвє, що підстави для стягнення різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою з особи, винної у ДТП, відсутні, оскільки таке право виникає тільки у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Враховуючи викладене, суд погоджується з доводами відповідача про те, що обов`язок з відшкодування шкоди у межах ліміту страхового відшкодування покладається на його страховика - ПрАТ «СК «Альфа страхування». Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed