Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що [INFO] помер [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 2/5 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, розташованого за адресою: [ADDRESS] у м. Синельникове Дніпропетровської області. Заповіту [PERSON] не залишив. [PERSON] звернувся до Першої Синельниківської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, тому що відповідну заяву про прийняття спадщини після померлого [PERSON] у встановлений шестимісячний строк спадкоємець не надав, документи, що підтверджують фактичне прийняття спадщини також не надавав. Після смерті [PERSON] позивач вступив у володіння і розпорядження 2/5 частиною житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, розташованого за адресою: [ADDRESS], оскільки на момент смерті він постійно проживав там, що підтверджується свідченнями свідків. Таким чином, позивач фактично прийняв спадщину, користувався і доглядав за 2/5 частиною житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, розташованого за адресою: [ADDRESS] Із заявою про прийняття спадщини у передбачений законодавством строк він не звернувся, оскільки вважав достатньою підставою фактичне прийняття спадщини. За ст. 549 ЦК УРСР 1963року, як рівнозначні в юридичному розумінні розглядалися два способи прийняття спадщини: фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; подання нотаріусу за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. При цьому під фактичним вступом у володіння спадковим майном розуміються будь-які дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню й використанню цього майна, підтриманню його в належному стані. Отже, щодо спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року, допускається фактичний вступ у володіння нею. 2/5 частина житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель належать [PERSON] на підставі Договору дарування від 23.10.1990 року. Оригіналу цього Договору він надати не може, так як він був загублений. Збереглася лише ксерокопія даного договору. У зв'язку з цим, позивач просить суд встановити факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON], померлого [INFO] а саме: 2/5 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, розташованого за адресою: [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] на 2/5 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явились, однак до його початку надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, однак до його початку надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, надані письмові докази, та оцінивши їх в сукупності, дійшов наступного висновку. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 2/5 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, розташованого за адресою: [ADDRESS] у м. Синельникове Дніпропетровської області, які належать йому на підставі договору дарування від 23.10.1990, зареєстрованого в реєстрі за №1928 та посвідченого державним нотаріусом Першої Синельниківської державної нотаріальної контори [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] помер [INFO] та позивач спадщину прийняв фактично, у зв'язку з чим суд застосовує норми чинного на той час законодавства, а саме норми ЦК Української РСР 1963 року. [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, № витягу 00017316206 від 11.11.2016 року. [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серіїї [NUMBER], яке було видано 11 вересня 2018 року Синельниківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ і Дніпропетровській області. Матеріалами спадкової справи №216/2018 до майна померлого 26.06.2000 року [PERSON] підтверджується те, що відповідач [PERSON] у встановлений законом строк з заявою до нотаріуса не звертався, отже ним був пропущений передбачений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини. Разом з тим, відповідач [PERSON] визнав вимоги [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини позивачем після смерті спадкодавця. Отже, суд виходить із того, що позивач прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління майном, оскільки проживав в будинку і користувався ним після смерті спадкодавця, діда [PERSON] Інші спадкоємці з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталися . Частиною 1, 2 ст.524 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно ст. 526 ЦК Української РСР 1963 року місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Статтею 527 ЦК Української РСР 1963 року передбачено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно ст. 529 ЦК УРСР (1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР (1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 537 ЦК УРСР (1963 року), частина майна, що залишилась незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього Кодексу. До числа цих спадкоємців входять і ті спадкоємці за законом, яким інша частина майна була залишена за заповітом, якщо в заповіті не передбачено інше. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Момент відкриття спадщини міститься в правилі ст. 525 цього Кодексу, а саме моментом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини - це акт, який поширюється на всі об'єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР (1963 року), якщо спадкоємець в установлений ст. 549 цього Кодексу строк вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Отже, [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті [PERSON], померлого [INFO] оскільки на момент смерті спадкодавця він постійно проживав з ним за адресою: м. Синельникове, [ADDRESS], здійснював догляд за житловим будинком та надвірними будівлями. Відповідно до ст.41 Конституції України, ч. 1 ст.319, ч. 1 ст.321 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2.4.7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ст.17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-ГУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy). У справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» Європейський Суду зазначив: «Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми; перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах "0С0БА12 проти Італії" [ВП], заява N 22774/93, п. 44J5CHR 1999-V, та "Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії" [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року) (п. 1);.... перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції". Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98) (п. 3)». На теперішній час законні підстави для втручання органу влади у мирне володіння майном, а саме, для припинення (обмеження) можливості мені розпоряджатися недоотриманою пенсією моєї матері, що входить до спадкового майна та належить мені в порядку спадкування з 22 січня 2017 року, відсутні. Проте в порушення ст.41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу Конвенції моє право власності на спадкове майно порушено - через неможливість надати до органу нотаріату необхідні довідки про коло спадкоємців, які проживали разом з померлою я вже більш ніж рік, з незалежних від мене причин, не можу отримати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, є зокрема, визнання права. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05,2008 року , свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Проте відповідно до ст.. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Таким чином, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, повністю підтверджені документально, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та 24-527, 529, 534, 548-550 ЦК УРСР (1963 року),

Outcome: approved