Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду в інтересах малолітньої дитини [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначає, що з 2008 року по 2011 рік вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . У шлюбі [INFO] народився син - [PERSON] . З березня 2010 року по теперішній час відповідач [PERSON] , окрім сплати аліментів на утримання сина, участі у вихованні сина не приймає, що на думку позивача є підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав. У позасудовому порядку даний спір вирішити не має можливості, тому позивач звернулася з даним позовом до суду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та стягнути з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти позбавлення [PERSON] батьківських прав. Наголосила на тому, що позивач [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] в участі у вихованні сина, що стало підставою для звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні, спілкуванні з сином. Представник третьої особи служби у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Дацик В.Д. у судовому засіданні підтримав Висновок №1902 від 31 травня 2021 року засідання комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Підгородненської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] . Суд, допитавши сторін у справі, заслухавши пояснення свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими\~ст. 89 ЦПК України, дійшов до наступного. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)\~вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1\~ст.4 ЦПК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У абзаці 10 пункту 9\~рішення Конституційного Суду України від 30 січня\~\~2003 року № 3-рп/2003\~правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Окрім того, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу\~в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1\~ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може\~захистити цивільне\~право або\~інтерес іншим\~способом,\~що встановлений\~договором або\~законом чи\~судом у\~визначених законом\~випадках.\~ Разом із цим, відповідно до ч 3. ст. 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень\~частин другої - п`ятої статті 13\~цього Кодексу. Так, відповідно до ч.ч. 2 - 4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Правовідносини, що є предметом спору між сторонами у справі, регулюються сімейним законодавством України. Судом встановлено, що 11 жовтня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] виданим Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис від 11 жовтня 2008 року №795. У шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] , про що в книзі реєстрації актів про народження зроблено запис №244 та видано свідоцтво серія [NUMBER] . Сімейне життя не склалося та рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 01 грудня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно із ст.\~76,\~77,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ст. 82 ЦПК України). У відповідності до положень\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 1 ст. 152 Сімейного кодексу України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини( стаття 155 СК України). Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини , сім`ї, свого народу та Батьківщини. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Так, на підставі Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 15 червня 2010 року, зміненого Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2010 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно починаючи стягнення з 26 травня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1/6 частини його доходів щомісячно починаючи з 26 травня 2010 року до досягнення дитиною трьох років, тобто до [INFO] . В судовому засіданні жодна зі сторін не заперечувала того факту, що починаючи з травня 2010 року і до дня ухвалення судового рішення [PERSON] у повному обсязі та без затримок здійснює виплату аліментів на утримання сина, будь-якої заборгованості по сплаті аліментів не має. Враховуючи наявність рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 15 червня 2010 року, зміненого Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2010 року про стягнення аліментів на утримання малолітнього [PERSON] , суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову у частині стягнення аліментів з [PERSON] , оскільки такі аліменти вже стягуються і будуть стягувати за рішенням вказаного вище суду до повнолітня дитини. Згідно ч. 4 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд\~з прав\~людини зауважує\~(далі\~ЄСПЛ),\~що між\~інтересами дитини\~та інтересами\~батьків повинна\~існувати справедлива\~рівновага і,\~дотримуючись такої\~рівноваги,\~особлива увага\~має бути\~до найважливіших\~інтересів дитини,\~які за\~своєю природою\~та важливістю\~мають переважати\~над інтересами\~батьків. (Хант проти України, № 31111/04, параграф 54. ЄСПЛ. від 07 грудня 2006 року). При\~визначенні основних\~інтересів дитини\~у кожному\~конкретному випадку\~необхідно враховувати\~дві умови:\~по-перше,\~у якнайкращих\~інтересах дитини\~буде збереження\~її зв`язків\~із сім`єю,\~крім випадків,\~коли сім`я\~виявляється особливо\~непридатною або\~явно неблагополучною;\~по-друге,\~у якнайкращих\~інтересах дитини\~буде забезпечення\~її розвитку\~у безпечному,\~спокійному та\~стійкому середовищі,\~що не\~є неблагополучним (Мамчур проти України. № 10383/09. параграф 100. ЄСПЛ. від 16 липня 2015 року). Так, у ст. 164 СК України визначені підстави для позбавлення батька батьківських прав, батько може\~бути позбавлений\~судом батьківських\~прав,\~якщо він: не\~забрав дитину\~з пологового\~будинку або\~з іншого\~закладу охорони\~здоров`я\~без поважної\~причини і\~протягом шести\~місяців не\~виявляв щодо\~неї батьківського\~піклування; ухиляються\~від виконання\~своїх обов`язків\~щодо виховання\~дитини та/або\~забезпечення здобуття\~нею повної\~загальної середньої\~освіти; жорстоко\~поводяться з\~дитиною; є\~хронічним алкоголіком\~або наркоманом; вдається\~до будь-яких\~видів експлуатації\~дитини,\~примушує її\~до жебракування\~та бродяжництва; засуджений за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] не ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини не є хронічним алкоголіком або наркоманом; не є засудженим за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання. Більш того, суду надано інформацію про те, що [PERSON] чинить перешкоди [PERSON] в участі у вихованні сина, що стало підставою для звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні, спілкуванні з сином, який прийняти Бабушкінським районним судом міста Дніпропетровська до свого провадження. Суду надано доказів на підтвердження того факту, що [PERSON] намагається налагодити відносини з сином, однак не це потрібен час. Так, відповідно до ст. 19 СК України, при розгляді\~судом спорів\~щодо участі\~одного з\~батьків у\~вихованні дитини,\~позбавлення та\~поновлення батьківських\~прав,\~обов`язковою є\~участь органу\~опіки та\~піклування,\~представленого належною\~юридичною особою. Орган\~опіки та\~піклування подає\~суду письмовий\~висновок щодо\~розв`язання\~спору на\~підставі відомостей,\~одержаних у\~результаті обстеження\~умов проживання\~дитини,\~батьків,\~інших осіб,\~які бажають\~проживати з\~дитиною,\~брати участь\~у її\~вихованні,\~а також\~на підставі\~інших документів,\~які стосуються\~справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Стосовно надання суду як доказу Висновку №1902 від 31 травня 2021 року, суд бере до уваги той факт, що з приводу правомірності складення Висновку №1902 від 31 травня 2021 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Підгородненської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] наразі триває досудове розслідування, що підтверджується витягом №12021046440000245 від 18 серпня 2021 року з попередньою кваліфікацією ч.4 ст. 358 КК України, а тому, зазначений документ як доказ, суд не приймає до уваги. Крім того, Висновок №1902 від 31 травня 2021 року не містить достатнього обґрунтування наявності підстав передбачених ст. 164 СК України для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Суду надано декілька витягів з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дітей при Дніпровської районної державної адміністрації. Разом з тим, станом на день ухвалення судового рішення, в матеріалах справи відсутній саме Висновок органу опіки та піклування встановленої форми щодо доцільності позбавлення батьківських прав, що є неповним та всебічним з`ясуванням обставин справи та у подальшому є підставою для скасування судового рішення. Така позиція підтримується Верховним судом, зокрема в Постанові від 26 вересня 2018 року у справі №711/276/17 провадження №61-20414св18. Суд також не може прийняти до уваги пояснення представника третьої особи [PERSON] начальника служби у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації, про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки [PERSON] є колегою позивача. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] займає посаду головного спеціаліста відділу освіти, культури, молоді та спорту Дніпровської районної державної адміністрації. Суд не бере до уваги пояснення свідка [PERSON] у судовому засіданні стосовно відносин батька [PERSON] та сина [PERSON] , оскільки в судовому засіданні встановлено, що між зазначеним свідком на [PERSON] склалися неприязнені відносини. Так в матеріалах справи мається заява [PERSON] до Дніпровського ВП ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області з приводу скоєння кримінального правопорушення [PERSON] . Крім того обидві родини [PERSON] та [PERSON] мають судові спори з приводу користування земельною ділянкою. Суд не бере до уваги пояснення свідка [PERSON] в судовому засіданні оскільки вона є матір`ю позивача та має зацікавленість у розгляді справи та ухвалення судового рішення на користь позивача. Суд не бере до уваги думку малолітнього [PERSON] про необхідність позбавлення батька батьківських прав, оскільки у силу малолітнього віку він може помилятися щодо наслідків зазначеної юридичної процедури. Враховуючи викладене вище, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позову та наявності підстав передбачених ст. 164 СК України у частині позбавлення [PERSON] батьківських прав, тому у задоволенні позову у цій частині слід відмовити. Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок Держави.

Outcome: dismissed