Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору позики, у вигляді розписки, укладеного 02.02.2018 року між [PERSON] та [PERSON] . Вимоги обґрунтовує тим, що згідно розписки від 02.02.2018 року позивач отримав від відповідача грошові кошти у сумі 96 000,00 грн., та зобов`язався повернути їх до 15.02.2018 року. Проте, в дійсності грошові кошти зазначені у вказаній розписці позивачу передані не були, а сама розписка була написана позивачем під психологічним тиском та погрозою звільнення з роботи. Також, позивач посилається на те, що він на момент написання розписки перебував у трудових відносинах з АФ «ЗІП-АВТО» ПАТ «Українська автомобільна корпорація», генеральним директором якої є [PERSON] , а правовою природою розписки є той факт, що позивач виконуючи обов`язки торгівельного представника від імені АФ «ЗІП-АВТО» здійснював постачання товару контрагентам за умови оплати після реалізації і станом на 02.02.2018 року, тобто на день написання розписки, виникла заборгованість контрагентів у сумі 95 124 гривень, і він під загрозою звільнення був вимушений написати [PERSON] дану розписку, як гарантію того, що позивач відпрацює борги контрагентів, а заступник генерального директора [PERSON] , як зацікавлена особа завірив у розписці неіснуючу передачу коштів. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовних вимог не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позов. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У відповідності до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Судом встановлено, що 02.02.2018 року між сторонами було укладено договір позики, у вигляді розписки, відповідно якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 96 000,00 грн., які зобов`язався повернути в строк до 15.02.2018 року. Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України договір позики обов`язково необхідно вчиняти у письмовій формі. Розписка засвідчує лише факт отримання грошей або речей позичальником. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми; договір є укладеним з моменту передання грошей. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Нормою ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Таким чином, з огляду на правову природу розписки, наявної в матеріалах справи вбачається, щосаме такий договір було укладено між сторонами, оскільки сторонами при його укладанні було повністю дотримано форму правочину та зазначено всі істотні для такого виду договору умови. Разом з тим, норма ст. 1051 ЦК передбачає можливість оспорювання договору позики за безгрошовістю, зокрема позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Проте, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. В той же час, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Така правова позиція неодноразово викладалась у постановах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ та постановах Верховного Суду України, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13. У вказаній постанові ВСУ роз`яснив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. А досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, факт підписання позивачем розписки від 02.02.2018 року є доказом отримання ним від позивача грошових коштів у сумі 96 000,00 грн., що не спростовується поданими до даної позовної заяви доказами. Разом з тим, стороною відповідача суду надано рішення Святошинського районного суду м.Києва від 25.06.2018 року, яке набрало законної сили 27.07.2018 року, згідно якого стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики у розмірі 96 000,00 грн., 3% річних в сумі 362,96 грн., проценти за користування позикою у розмірі 2019,95 грн. та судові витрати на загальну суму 1336,24 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Святошинським районним судом м. Києва 01.08.2018 року було видано відповідний виконавчий лист № 759/4905/15. Постановою приватного виконавця Пишного A.B. серії ВП №56955244 від 08.08.2018 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 759/4905/15 від 01.08.2018 року, виданого Святошинським районним судом м. Києва. Також, ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13.05.2019 року було задоволено заяву [PERSON] про розстрочення виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 25.06.2018 року у цивільній справі №2/759/4303/18 строком на 1 (один) рік зі сплатою заборгованості по 8000,00 грн. щомісяця. На разі, як вказує представник відповідача, позивач [PERSON] в погашення боргу за розпискою від 02.02.2018 року вже сплатив відповідачу [PERSON] 44 969,14 грн. Також, позивач [PERSON] не надав суду належних доказів на підтвердження того факту, що спірний договір позики був укладений під впливом насильства. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. У разі, якщо насильство виражається в злочинних діях, то належним доказом може слугувати тільки вирок суду, а у випадку інших незаконних, але не злочинних дій, доказування може здійснюватися іншими засобами. Погрози розправою по своїй суті являються злочинними діями, відповідальність за що передбачена Кримінальним кодексом України, а тому, враховуючи вказані роз`яснення ВСУ, наявність подібних обставинможе бути підтверджена виключно вироком у кримінальній справі. Суд звертає увагу, що до моменту звернення [PERSON] до Святошинського районного суду м. Києва суду з позовом про стягнення грошових коштів за розпискою від 02.02.2018 року, позивач [PERSON] спірну розписку не оспорював, з позовом про визнання договору позики (розписки) недійсним до суду не звертався. Як і не звертався до правоохоронних органів з будь-якими заявами про тиск на нього зі сторони відповідача. Тому, твердження позивача про написання оспорюваної розписки під впливом насильства суд вважає необгрунтованими, адже вони не підтверджуються належними та допустимими доказами. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.(ч.1 ст.76 ЦПК України) За змістом ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві. З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, підстави для задоволення позову - відсутні. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача. Щодо вимоги відповідача про стягнення з витрат на правову допомогу, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Судом встановлено, що 29.03.2018 року між адвокатом Тищенко О.О. та Романенко Ю.М. було укладено договір про надання правової допомоги. Також, 18.02.2019 року між адвокатом Тищенко О.О. та Романенко Ю. було укладено додаткову угоду № 2 до вказаного договору, предметом якої є надання адвокатом Романенко Ю.М. правової допомоги під час розгляду Дарницьким районним судом м. Києва цивільної справи № 753/24424/18. Відповідно до п. 2 зазначеної угоди розмір гонорару адвоката за надання ним правової допомоги відповідачу розраховується виходячи з погодинної оплати з розрахунку 1000 гривень за 1 годину роботи (надання правової допомоги) адвоката. На виконання умов додаткової угоди від 18.02.2019 року адвокатом протягом 10 робочих годин було фактично надано відповідачу [PERSON] правову (правничу) допомогу, яка полягає в наданні консультацій та роз`яснень відповідачу, збиранні та оцінці доказів, підготоці правової позиції відповідача, захисті його прав та представленні інтересів у даній цивільній справі в судових засіданнях, що підтверджується актом про надання правової допомоги від 17.09.2019 року. При цьому, за отриману правову (правничу) допомогу відповідачем [PERSON] 28.03.2019 року та 17.09.2019 року було загалом сплачено адвокату Тищенку О.О. гонорар у сумі 10 000,00 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів №7 від 28.03.2019 року та №19 від 17.09.2019 року. Таким чином, [PERSON] поніс витрати на правову допомогу у сумі 10 000,00 грн., що документально підтверджено у ході розгляду справи. За умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Беручи до уваги вимоги ч.ч. 4-6 ст. 137 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача кошти судових витрат на правову допомогу у сумі 10 000,00 грн.

Outcome: approved