Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Позивач 10.10.2017 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування м. Черкаси про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, посилаючись на те, що з 26 червня 2010 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 27.07.2017 року за рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси їх шлюб було розірвано. Від шлюбу сторони мають доньку - [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем. Зазначила, що після розірвання шлюбу, відповідач протягом певного періоду часу, а саме з серпня 2017 року не бере участі в утриманні доньки та не робить значного вкладу у її виховання та розвиток. Вказувала, що для покращення світогляду доньки, її фізичного, духовного та морального розвитку вона має намір разом з дитиною відвідати за вибором Єгипет, Туреччину та/або Об'єднані Арабські Емірати. Однак, на її прохання до відповідача надати нотаріальну згоду на виїзд їхньої доньки за кордон в її супроводі, вона отримувала невмотивовану відмову. Вважає, що Відповідач безпідставно не дає їй згоди на виїзд дитини за кордон, діючи таким чином всупереч інтересам доньки. Просить суд надати їй дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення за кордон доньки [PERSON], [INFO], протягом весняно-осіннього періоду 2018 року, а саме на нетривалий строк у межах місяців: березень, квітень, травень, вересень, жовтень, листопад, без згоди батька [PERSON], [INFO], до Туреччини та/або Єгипту. 09.11.2017 року позивач надала до суду заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до яких просила надати їй, [PERSON], [INFO], дозвіл на тимчасове вивезення дочки [PERSON], [INFO], за кордон на нетривалий строк від семи до п'ятнадцяти днів у межах весняного періоду з 01 березня 2018 року по 31 травня 2018 року та нетривалий строк від семи до п'ятнадцяти днів у межах осіннього періоду з 01 вересня 2018 року по 30 листопада 20218 року, без згоди батька [PERSON], [INFO], до Туреччини та/або Єгипту, Об'єднаних Арабських Еміратів, з метою відпочинку, оздоровлення та розвитку дитини. В судовому засіданні позивач уточнені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач та його представник - [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову, мотивуючи свої заперечення тим, що фактично він не відмовляв позивачу у наданні згоди на виїзд дитини за кордон, оскільки перед цим хотів побачити весь пакет документів з вказівкою куди саме позивач з донькою їдуть та на який період. Крім того, відповідач зазначає, що наразі в країнах, які хоче відвідати позивач з їхньою донькою, не зовсім безпечно і позивач не може гарантувати безпеку їхній доньці. Представник третьої особи - [PERSON] в судовому засіданні підтримала уточнену заяву та не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав: Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] у період з 26 червня 2010 р. по 27.07.2017 р. перебували у зареєстрованому шлюбі. Сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується її свідоцтвом про народження серії [NUMBER]Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні донька сторін [PERSON] постійно проживає разом з матір'ю. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У ст. ст. 3, 6 Конвенції "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1989 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності. За Принципом 6 цієї Декларації малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір'ю. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Згідно із ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994р. №3857-ХІІ, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійному виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього права на виїзд за кордон ( лише дітей від 14 до 18 років). Відповідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспорта України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ № 231 від 31.03.1995 року ( в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р №380), оформлення паспортного/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою,- того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Тобто, оформлення проїзного документу здійснюється на підставі того з батьків, з ким проживає дитина після розірвання шлюбу (в даному випадку з позивачкою), і отримання згоди відповідача на оформлення проїзного документу не потрібно. Крім того, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька за судовим рішенням передбачає собою і оформлення проїзних документів, в т.ч. і паспорту, на підставі яких дитина буде виїжджати. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що планує подорож з дитиною до Туречинни та/або Єгипту, Об'єднаних Арабських Еміратів. Крім того, під час поїздки, позивач планує разом з донькою відвідати відомі місця вказаних країн, а також оздоровити дитину. Наведене вочевидь вказує на те, що виїзд дитини за кордон буде сприяти розвитку її здібностей, розширенню її кругозору, зміцненню здоров'я, тощо. А тому суд приходить до висновку, що [PERSON], [INFO], як громадянин України, має такі ж права, як і всі громадяни України, а її батько, не даючи їй дозвіл на виїзд, фактично обмежує її у праві підвищення фізичного, духовного та морального розвитку. У витязі з узагальнення судової практики розгляду цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція) зазначено, що відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання (постанова пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року N 8). Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що, з урахуванням інтересів дитини, надання за рішенням суду дозволу на виїзд з України з позивачем в наступні країни та періоди: Арабська республіка Єгипет (Єгипет) строком на два тижні (14 днів) у період з 01 квітня 2018 року по 31 травня 2018 року та з 01 жовтня 2018 року по 30 листопада 2018 року; Об'єднані Арабські Емірати строком на два тижні (14 днів) у період з 01 квітня 2018 року по 31 травня 2018 року та з 01 жовтня 2018 року по 30 листопада 2018 року; Туреччина строком на два тижні (14 днів) у період з 01 квітня 2018 року по 31 травня 2018 року та з 01 жовтня 2018 року по 30 листопада 2018 року без згоди та супроводу батька не буде суперечити вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст.141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. На підставі викладеного,

Outcome: partial