Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] в квітні 2018 року звернулась до суду з вказаним позовом до відповідача [PERSON] та просила суд постановити рішення, про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, квартирою [ADDRESS] Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 03.05.2018 р. вказана позовна заява залишена без руху, а позивачу надано строк для усунення зазначених в ухвалі суду недоліків. 23.05.2018 р. позивачем на виконання ухвали суду від 03.05.2018 р. надано уточнену позову заяву, в якій позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просила суд постановити рішення, яким виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що є власником квартири [ADDRESS]. Разом з нею у вказаній квартирі зареєстровані та проживають: відповідач, їх спільна неповнолітня дитина та проживає мати позивачки. Як вказує позивач, вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 14.02.2007 р., шлюб з відповідачем розірвано 28.08.12 р., від вказаного шлюбу сторони мають сина [PERSON] [INFO] Як вказує позивач через після народження дитини у неї з відповідачем почали виникати непорозуміння та конфлікти, відповідач спричинив їй тілесні ушкодження, внаслідок чого вона разом з дитиною вимушена була переїхати проживати до своєї матері в м.Сєвєродонецьк Луганської області, де фактично і мешкала до 2014 р. Через початок АТО на території Луганської області в 2014 р. вона з сином та матір'ю вимушена була повернутись до м.Києва до спірної квартири де на той час проживав відповідач з своєю дружиною [PERSON] Однак проживати спільно в одні й квартирі з відповідачем та його дружиною не виявилося можливим, через спричинення тілесних ушкоджень як їй так і її матері відповідачем, знущання та агресію відповідача як до неї, так і до їх спільної дитини та її матері. Через систематичне фізичне та психологічне насильство з боку відповідача, позивач неодноразово зверталась з відповідними заявами до управління поліції, співмешканців багатоквартирного будинку; посилалась на факт перебування відповідача на обліку як сімейного насильника з 20.01.2016 р., позбавлення останнього батьківських прав з 23.03.2017 р., не сплату відповідачем аліментів на дитину в зв'язку з чим утворився борг. Крім того, у їх спільної неповнолітньої дитини, внаслідок систематичного психологічного насильства з боку відповідача, виникли проблеми з психікою, дитина перебуває на диспансерному обліку у невролога, потребує лікування. З цих же підстав позивач разом з неповнолітньою дитиною та матір'ю була вимушена виїхати з вказаної квартири та тривалий час винаймати іншу квартиру. Крім того, відповідач створив сім'ю з іншою жінкою та вони разом проживають у вказаній квартирі, без її погодження зайняли кухню, встановивши на дверях приміщення замок, чим по суті перешкоджають їй в користуванні кухонним обладнанням, не надають можливості вільно користуватися ванною кімнатою та туалетом, крім того в утриманні квартири відповідач участі не приймає, чим завдає позивачу значних матеріальних збитків. Оскільки відповідач систематично порушує правила співжиття, робить неможливим проживання з ним в одній квартирі власнику та членам сім'ї власника, позивач просить виселити відповідача з вказаної квартири. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 23 травня 2018 р. відкрито провадження у дані справі, призначено підготовче судове засідання на 08.08.2018 р. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 08.08.2018 р. підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні позивач та представник заявлені вимоги підтримали, вказували суду на докази в обґрунтування заявлених позовних вимог викладені в позовній заяві, вказували, що позовні вимоги слід задовольнити виходячи не тільки з інтересів позивача а і з інтересів неповнолітньої дитини.. Відповідач проти позову заперечував, 10.08.2018 р. подав відзив на позовну заяву (а.с.73) в якому посилався на скасування заочного рішення суду про позбавлення його батьківських прав, заперечував право власності на квартиру позивача з посиланням на порушення кримінального провадження про підробку документів невідомою особою та позивачем, стверджував, що саме позивач нанесла тілесні ушкодження відповідачу, про що є відповідне звернення до правоохоронних органів, посилався на відсутність доказів притягнення відповідача до адміністративної або кримінальної відповідальності за домашнє насильство та необґрунтованість інших поданих позивачем доказів. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні заперечували щодо задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на обставини вказані у відзиві. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримувала заявлені позовні вимоги та просила їх задовольнити. Представник третьої особи - Служби в справах дітей Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації просила задовольнити заявлені вимоги позивача. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, представників третіх осіб, дослідивши матеріали справи, докази у їх сукупності, вивчивши фактичні обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено і матеріалами справи підтверджено, що позивачу на підставі рішення Вищого спеціалізованого суду України від 25.12.2013 р. та договору купівлі-продажу від 06.09.2017 на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] У вказаній квартирі [ADDRESS] крім позивача зареєстровані: відповідач - [PERSON], їх неповнолітній син - [PERSON] [INFO]; також у вказаній квартирі без реєстрації за згодою позивача проживає її мати - [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи з 14.02.2007 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який 28.08.2012 було розірвано рішенням Святошинського районного суду м.Києва. Згідно комісійних актів обстеження ТОВ "Явір-Житлобуд-2" матеріально-побутових умов квартири [ADDRESS] від 17.09.2013, 22.03.2018, встановлено, що в квартирі проживає відповідач та робить перешкоди в користуванні квартирою іншим зареєстрованим мешканцям та дитині шляхом відімкнення кімнат від електропостачання, перешкоджання доступу на кухню в цілому та до кухонного обладнання для приготування їжі зокрема (а.с.59,60), перекриття доступу до інженерних комунікацій (110, 111, 122). На запрошення служби у справах дітей Святошинського району від 06.04.2016 щодо забезпечення прав дитини відповідач не реагував (а.с.122). Позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу фізичного та психологічного насильства щодо неї та неповнолітнього сина [INFO] про що протягом 2015-2018 років складались відповідні висновки Святошинським РУ ГУМВС та Святошинським управлінням поліції (а.с.19-28). Численні звернення до правоохоронних органів свідчать про наявність конфліктів з приводу перепон, які створює відповідач позивачу під час проживання останньої в квартирі. Органом внутрішніх справ вживались заходи щодо відповідача: згідно висновку від 27.04.2015 проведено профілактично-виховну бесіду з приводу недопущення вчинення насильства в сім'ї (а.с.28), 27.01.2016 відповідачу винесено офіційне застереження про неприпустимість вчинення насильства в сім'ї, згідно листа Святошинського УП ГУ НП в місті Києві відповідач перебуває на обліку в Святошинському УП ГУНП у м.Києві від 20.01.2016 як сімейний насильник (а.с. 26). Як вбачається з матеріалів справи, у дитини - неповнолітнього [PERSON] [INFO], внаслідок систематичного психологічного насильства з боку відповідача, виникли проблеми з психікою. Згідно Висновку психологічного обстеження від 08.04.2016 дитина до батька відчуває страх та напруження, сприймає батька як агресивного, через насильницькі дії до дитини та інших членів сім'ї потребує стабілізації психоемоційного стану (а.с.29); в травні 2016 року в зв'язку з діагностованим астено-невротичний синдром направлявся на санаторне лікування (а.с.30). Дитина перебуває на обліку у невролога (а.с.35). 24 січня 2018 року відповідно до консультативного висновку дитячого психіатру кафедри дитячої, соціальної та судової психіатрії рекомендовано проведення психологічної корекції, зміна житлово-побутових умов з ізоляцією від агресивного біологічного батька (а.с. 31). Актами обстеження житлово-побутових умов проживання дітей Служби у справах дітей Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації від 23.03.2016, 26.04.2016 зафіксовано створення відповідачем штучних перешкод для позивача та неповнолітньої дитини через недопущення відповідачем позивача до кухонного обладнання для приготування їжі (а.с.110,111). Як вказує позивач та не заперечується відповідачем, дитина разом з матір'ю винаймають інше житлове приміщення, а у вказаній квартирі постійно проживає лише відповідач. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що фактично відповідач створив такі умови коли через систематичне порушення відповідачем правил співжиття роблять неможливим для інших осіб, а насамперед дитині, проживання із ним в одній квартирі. Також, крім іншого, відповідач не виконує аліментні зобов'язання, згідно довідки Святошинського РВ ДВС станом на 01.11.2018 утворився борг на суму 111 479,14 (а.с.148). Позивач самостійно несе витрати зі сплати комунальних послуг (а.с.149-164) з утримання зазначеної квартири, хоча в ній не проживає. Судом враховано пояснення відповідача про не притягнення останнього до кримінальної або адміністративної відповідальності за домашнє насильство, про скасування заочного рішення Святошинського районного суду м.Києва від 17.01.2017 про позбавлення останнього батьківських прав та призначення справи до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.66,88,89). Подані пояснення відповідача та залучені на підтвердження ухвали Святошинського районного суду м.Києва про зобов'язання СВ Святошинського УПГУ НП у м.Києві внести відомості до ЄРДР за заявами відповідача про вчинення кримінального правопорушення (а.с. 61-65, 78-85) та посилання на відсутність факту укладення з позивачем договору купівлі-продажу належної відповідачу частки квартири правового значення для встановлення даного юридичного факту не мають, оскільки як встановлено судом, таку частку позивачем придбано не у відповідача, а у третьої особи за правочином, який жодним чином не оскаржено та не скасовано (а.с.17,18). Посилання відповідача на порушення кримінального провадження за службові злочини щодо працівників правоохоронних органів в частині складання останніми висновків про факти домашнього насильства не спростовує суті зазначених висновків станом на день розгляду справи (а.с.86-87), інших доказів в обґрунтування спростування висновків відповідачем не надано; посилання на наявність матеріалів кримінального провадження про нанесення відповідачу тілесних ушкоджень 30.03.2016 та скасування постанови слідчого СВ Святошинського УП ГУ НП в м.Києві від 23.01.2018 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.125 КК України (а.с.90-91) не беруться до уваги оскільки відповідно до статті 82 ЦПК України лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При вселенні у вказану вище квартиру між відповідачем та власником квартири (позивачем у справі) не було будь-якої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 3 ст.156 ЖК передбачено, що члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Судом встановлено, що спору щодо розміру участі в витратах по утриманню квартири між відповідачем та позивачами у судовому порядку не вирішувалося. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 2007 року, який на підставі рішення Святошинського районного суду м.Києва від 08.08.2012 року було розірвано. У спірній квартирі відповідач як член сім'ї власника квартири мешкає з 2007 року, спільне господарство не ведеться з 2012 року. Згідно до ст.157 ЖК членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою ст.116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до вимог ст.47 Конституції України, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Отже, до таких підстав закон відносить: а) систематичне руйнування або псування житлового приміщення; б) систематичне порушення правил співжиття, що унеможливлює спільне проживання з порушниками інших осіб в одному житловому приміщенні. При цьому виселення допускається за умови, що вжиті заходи громадського впливу виявились безрезультатними. В процесі тлумачення терміну "систематичність" як підстави для виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Судом встановлено, що відповідач не є тимчасовим мешканцем, оскільки відповідач вселився до спірної квартири як член сім'ї позивача, на теперішній час він є колишнім чоловіком позивача та батьком третьої особи - неповнолітнього [PERSON] Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) кожній особі крім інших прав гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на державу Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав». Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до статті 12 Закону України "Про охорону дитинства", виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно до вимог ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний стан, духовний та моральний розвиток. За змістом Преамбули Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенції), ратифікованої Верховною Радою Української РСР 27 лютого 1991 року, Організація Об'єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Як зазначено у ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст.18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Позивачем доведено і в матеріалах справи достатньо доказів того, що дії відповідача з порушення правила співжиття носили систематичний характер, такі дії перешкоджали нормальному проживанню в квартирі позивача та роблять неможливим проживання з відповідачем в одній квартирі для неповнолітньої дитини, в інтересах якої також звернувся позивач, а численні заходи попередження і впливу, виявилися безрезультатними. Доводи сторін про аварію системи теплопостачання в квартирі, несплату комунальних платежів, оскарження дій органів досудового розслідування, інші доводи про тривалі обставини особистих стосунків судом не беруться до уваги, оскільки не відносяться до предмету розгляду справи.

Outcome: approved