Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

прокурор звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати незаконними та скасувати накази Головного управління Держземагентства у Запорізькій області від 04.03.2015 року № 8-451/15-15-СГ "Про надання дозволу на розроблення документів із землеустрою", від 31.03.2015 року № 8-700/15-15-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки в оренду"; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] від 31.03.2015 року, укладений між Головним управлінням Держземагентства у Запорізькій області, правонаступник Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області і [PERSON]; зобов'язати [PERSON] повернути державі в особі Запорізької обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 7 га з кадастровим номером [NUMBER], яка розташована на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області; стягнути з відповідачів судовий збір в розмірі 6400,00 гривень. Відповідачем 2 в позові вказаний [PERSON]. Але, 29.08.2017 року прокурором подане клопотання про заміну померлого 10.02.2016 року відповідача правонаступником - спадкоємцем [PERSON]. Ухвалою суду від 31.08.2017 року клопотання задоволене та замінений відповідач. В обґрунтування заявлених вимог в позові зазначено, що накази Головного управління Держземагентства у Запорізькій області (відповідача 1), які оспорюються, є незаконними і підлягають скасуванню з наступних підстав: 1) відповідачем 1 під час видання наказів перевищено надані законом повноваження, так як земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги Азовського моря та відноситься до земель водного фонду, всупереч вимог ст.19 Конституції України, ст.85 Водного кодексу України, частин 3,4,5 ст.122 ЗК України, правової позиції, викладеної в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.03.2017р. по справі № 477/475/16-ц; 2) цим відповідачем передано в оренду з підстав не передбачених законом (ч.4ст.59 ЗК України) земельну ділянку, яка розташована в межах прибережної захисної смуги моря та належить до земель водного фонду, для ведення фермерського господарства без обмежень у її використанні. Під час видання спірних наказів відповідач 1 порушив вимоги ст.ст.59, 122 ЗК України, ст.85 ВК України. Прокурор вважає, що накази підлягають визнанню незаконними та скасуванню, відповідно до п.10ч.2ст.16, ч.1 ст.21 ЦК України. Враховуючи те, що на підставі наказів, які не відповідають вимогам закону, укладений договір оренди земельної ділянки, зміст цього правочину, відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України суперечить вимогам ст.ст.56, 59, 122 ЗК України, підлягає визнанню недійсним з підстав, визначених ч.1ст.215 ЦК України (недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК), із застосуванням наслідків недійсності правочину, відповідно до ч.1ст.216 ЦК України, поверненням земельної ділянки на підставі ст.1212 ЦК України на користь держави в особі Запорізької обласної державної адміністрації, яка відповідно до ч.5 ст.122 ЗК України, має право розпоряджатися такою земельною ділянкою. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 року № 442 Головне управління Дергеокадастру у Запорізькій області є правонаступником Головного управління Держземагенства у Запорізькій області, у зв'язку з ліквідацією останнього. Прокурор прокуратури Запорізької області Дядюшева К.Є. в судовому засіданні 18.10.2017 року підтримала заявлені позовні вимоги. При уточненні вимог щодо спадкоємця (заміненого відповідача) зазначила, що вимоги до правонаступника не змінюються, тому просить скасувати спірні накази та визнати недійсним договір оренди земельної ділянки з тих же підстав, що вказані в позові. Прокурор прокуратури Запорізької області Михальчук І.В. в судовому засіданні 27.10.2017 року підтримав заявлені вимоги за обставинами викладеними в позовній заяві, вважає їх обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню із зазначених підстав. Представник позивача Запорізької обласної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, надіслав письмове клопотання про розгляд справи без його участі. Крім того, надав суду письмові пояснення, в яких зазначено, що позивач повністю підтримує вимоги, так як спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги, яка належить до земель водного фонду, згідно ст.60 Земельного кодексу (ЗК) України, ст.88 Водного кодексу (ВК) України, Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004р. №434, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.11.2004р. за №1470/10069. Відповідно до ч.5 ст.122 ЗК України Головне управління Держземагентства у Запорізькій області не мало повноважень на виділення земельної ділянки даної категорії, оскільки розпорядження земельною ділянкою водного фонду належить до компетенції Запорізької обласної державної адміністрації. Отже, спірні накази відповідача прийняті з перевищенням власних повноважень. Згідно ст.ст.59, 61 ЗК України, ст.85 ВК України надання та використання земель водного фонду є обмеженим, але спірна земельна ділянка надана саме для ведення фермерського господарства, а спірним наказом обмеження її використання, які передбачені ст.62 ЗК України, не встановлені. Тобто, відповідачем 1 під час видання спірних наказів не враховані розміри та межі прибережної захисної смуги Азовського моря, а також особливості її використання, чим порушені вимоги Земельного та Водного кодексів України. Позивач вважає, що оскільки цим відповідачем під час видання наказів перевищено надані законом повноваження та порушені вимоги законодавства, договір оренди підлягає визнанню недійсним у відповідності до ст.ст. 203, 205 ЦК України, а земельна ділянка - поверненню у власність держави. Представник відповідача 1 Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області Бордюг Т.В. в судовому засіданні не визнає позовні вимоги вказавши про наступне. Головне управління Держземагентства у Запорізькій області, видаючи спірні накази діяло на підставі положення, затвердженого головою Держземагентства 21.09.2012 року № 442, відповідно до п.4.32 якого управління передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб в межах області. На підставі ч.4 ст.122 Земельного кодексу України, в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 року, який набув чинності 01.01.2013 року, з 01.01.2013 року повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності наділене Державне агенство земельних ресурсів України та його територіальні органи. Відповідач відповідно до вимог законодавства в межах повноважень передав в оренду спірну земельну ділянку сільськогосподарського призначення, склад угідь - пасовища. Цільове призначення спірної земельної ділянки підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 21.03.2015 № НВ-2301367742015; довідкою з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем) від 20.03.2015 року № 31-28-0.3-480/2-15; агрохімічним паспортом поля земельної ділянки № 039555. Відстань від урізу води спірної земельної ділянки, згідно техеометричної зйомки наявної у проекті землеустрою, складає - мінімальна 102,67м, максимальна 102,96м, що не відповідає даним зазначеним в позові. Тобто, земельна ділянка не розташована в пляжній зоні, що відповідає вимогам ст.1 Водного кодексу України. Прокурором не доведено, що спірна земельна ділянка належала до водного фонду. Порядком визначенням розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 р. № 486 (п.12) визначено, що прибережні захисні смуги у межах водоохоронної зони можуть використовуватися для провадження господарської діяльності за умови обов'язкового виконання вимог, передбачених статтями 89 та 90 Водного кодексу України. З цих підстав, представник відповідача вважає, слід відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, надав клопотання про розгляд справи його відсутності, вказав, що вимоги не визнає з підстав, викладених в письмових поясненнях, де зазначено, що з 01.01.2013 року повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності наділене Державне агентство земельних ресурсів України та його територіальні органи, згідно Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 року та ч.4 ст.122 Земельного кодексу України. Спірна земельна ділянка належить до земель сільськогосподарського призначення державної власності. Повноваженнями щодо її передачі у користування станом на момент видання спірних наказів та укладення договору оренди землі було наділене Головне управління Держземагенства у Запорізькій області. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж моря на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області, в порядку передбаченому ст.60 ЗК України не встановлювалися. Прокурор не довів належними та допустимими доказами, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду. Вичерпний перелік обмежень господарської діяльності на землях прибережних захисних смуг уздовж морів передбачений в ч.1ст.62 ЗК України та ч.2 ст.90 ВК України, які слід застосовувати при вирішення даного спору, а не ст.89 ВК України, як зазначено в позові. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримав позицію відповідача. Крім того вказав на те, що прокурором не доведене розташування спірної земельної ділянки саме на відстані менш ніж 100 метрів від урізу води, як вказано у викопіюванні з кадастрової карти, доданому до позову. При складанні такої карти відповідні геодезичні роботи не проводилися, лінія зрізу моря, розташування якої щороку змінюється, не встановлювалася. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розроблений та погоджений всіма органами в порядку, встановленому законом. На підставі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Вислухавши пояснення присутніх в судовому засіданні осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом із досліджених доказів (копій наказів і договору оренди) встановлені наступні обставини. Головним Управлінням Держземагентства у Запорізькій області, відповідно до статей 15-1, 122, 124, 134 Земельного кодексу України, Закону України "Про фермерське господарство", Положення про Головне управління Держземагенства у Запорізькій області, затвердженого наказом Державного агентства земельних ресурсів України від 21.09.2012 року № 442 (зі змінами) видані накази: 1) розглянувши клопотання [PERSON], 04.03.2015 року № 8-451/15-15-СГ "Про надання дозволу на розроблення документів із землеустрою", пунктом 1 якого надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі в оренду, розташованої на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області (за межами населених пунктів), за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності Орієнтований розмір земельної ділянки - 7,00 га. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства (01.02). Пунктом 2 [PERSON] був зобов'язаний подати розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на затвердження до Головного управління Держземагенства у Запорізькій області не пізніше ніж у шестимісячний термін. Пунктами 3 і 4 покладені обов'язки на певних посадових осіб щодо організації виконання та контролю за виконанням наказу; 2) розглянувши проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для ведення фермерського господарства, 31.03.2015 року № 8-700/15-15-СГ "Про затвердження документації із землеустрою та передачу земельної ділянки в оренду". Пунктом 1 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 7,0 га сільськогосподарського призначення із земель державної власності в оренду [PERSON] для ведення фермерського господарства на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області. Другим пунктом наказу [PERSON] надана в оренду земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 7,0 га пасовища (кадастровий номер: [NUMBER]) строком на 49 років для ведення фермерського господарства, розташованої на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області, за межами населеного пункту із встановленням річної плати в розмірі 3% від її нормативної грошової оцінки. Пунктом 3 [PERSON] зобов'язаний укласти договір оренди, приступити до використання земельної ділянки після встановлення її меж в натурі (на місцевості) та здійснення державної реєстрації права оренди, земельну ділянку використовувати за цільовим призначенням, з дотриманням вимог ст.ст. 96, 103 ЗК України та інших нормативно-правових актів. В пункті 4 наказу покладений контроль за виконанням на певну посадову особу. На підставі останнього наказу між Головним управлінням Держземагентства у Запорізькій області та [PERSON] 31.03.2015р. укладений договір, згідно якого орендодавець надає, а орендар приймає в платне користування строком на 49 років земельну ділянку сільськогосподарського призначення (сільськогосподарські угіддя - пасовища) державної власності для ведення фермерського господарства (кадастровий номер: [NUMBER]) площею 7,0 га, розташовану на території Олександрівської сільської ради Приазовського району Запорізької області, за межами населеного пункту. Відповідно до повідомлення прокурору від Приазовського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області № 1098/17.27-06-105 від 22.08.2017 року, [PERSON], [INFO], помер [INFO] року, згідно актового запису про смерть № 2641 від 10.02.2016 року, складений відділом реєстрації смерті у м.Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м.Києві. Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 87919047 від 24.05.2017 року і № 95291507 від 22.08.2017 року право оренди на спірну земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 7 га з 18.05.2017 року зареєстроване за орендарем [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину. Однією із підстав для скасування наказів прокурором вказане перевищення відповідачем 1 повноважень при їх виданні. Прокурором зазначено, що спірна земельна ділянка могла бути передана тільки Запорізькою обласною державною адміністрацією. Вирішуючи це питання суд керується Земельним Кодексом України в редакції станом на день видання спірних наказів та укладення договору оренди. Відповідно до ч.4 ст.122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. На час спірних відносин центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів було Державне агентство земельних ресурсів України та його територіальні органи на містах, згідно Закону України "Про центральні органи виконавчої влади", Положення про Державне агентство земельних ресурсів України, затвердженого Указом Президента України від 8 квітня 2011 року №445, Положення про Головне управління Держземагентства в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 10.05.2012 року № 258 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.05.2012 року за № 852/21164. Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, яка регулює порядок вилучення земельних ділянок, та земельні ділянки дна територіального моря (частина 8 ст.122 цього Кодексу). Обласні державні адміністрації на їхній території, відповідно до ч.5 ст.122 ЗК України, передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб. Частина 3 ст.122 ЗК України визначає повноваження районних державних адміністрацій, де вказано, що вони на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва. Виходячи з викладеного, земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, яка знаходиться за межами населеного пункту, відноситься до земель державної власності має право розпоряджатися, відповідно до ч.4 ст.122 ЗК України, Головне управління Держземагентства у Запорізькій області. В поданій заяві як на підставу позову прокурор посилається на те, що спірна земельна ділянка, яка передана у користування [PERSON], відноситься до земель водного фонду. Суд дійшов висновку, що позивачем це не доведено і належних та допустимих доказів про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду в судовому засіданні не надано. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Статтею 19 Земельного кодексу України визначений вичерпний перелік категорій земель України, які за основним цільовим призначенням поділяються на дев'ять категорій та серед них визначені: землі сільськогосподарського призначення; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі водного фонду. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії, згідно ст. 20 ЗК здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Земельним законодавством не передбачене визначення земельної ділянки за декількома категоріями. Згідно ч.2 ст.20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Виходячи з наведених норм закону категорія землі не визначається тільки обставиною щодо її розташування чи на підставі норми закону, а віднесення земель до певної категорії здійснюється на підставі рішень відповідних органів. Позивачем не наведені обставини та не надані будь які докази про те спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду чи про те, що відбулася зміна цільового призначення землі. Прокурор виклавши обставини про розташування земельної ділянки в двох кілометровій зоні від урізу води тільки припускає, посилаючись на норми законів щодо порядку визначення прибрежної захисної смуги, належність спірної земельної ділянки до водного фонду. Та, відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.58 ЦПК). Згідно з документами, наданими відповідачем 1 - витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-2301367742015 від 21.03.2015 року, агрохімічним паспортом поля, земельної ділянки, виданого директором Запорізької філії ДУ "Держгрунтоохорона", довідкою з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем) відділу Держземагенства у Приазовському районі Запорізької області від 20.03.2015 року №31-28-0.3-480/2-15, спірна земельна ділянка площею 7,000 га є державною власністю, сільськогосподарського призначення, вид цільового призначення: К 16.00 - землі запасу, вид угідь: пасовища (гр.12 по формі 6-зем). Відомості, що зазначені в даних документах жодним чином не спростовані ні прокурором, ні позивачем. Докази, які б вказували на те, що вказаній особі передана у власність земельна ділянка з іншої категорії земель, суду не надані. Згідно ч.3 ст.22 ЗК землі сільськогосподарського призначення можуть передаватися, в тому числі, у власність громадянам - для ведення фермерського господарства. В даному випадку земля сільськогосподарського призначення передана для фермерського господарства, відповідно до вимог закону. Вирішуючи питання щодо належності спірної земельної ділянки до прибережної захисної смуги слід зазначити наступне. Згідно зі ст.58 ЗК до земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема морями, іншими водними об'єктами, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм. Статтею 60 ЗК визначено, що вздовж морів з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації. Відповідно до ст.88 ВК України з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг розробляються в порядку, передбаченому законом. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 року №486 затверджено Порядок визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, яким визначено, що цей Порядок встановлює єдиний правовий механізм визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них. У межах водоохоронних зон виділяються землі прибережних захисних смуг та смуги відведення з особливим режимом їх використання відповідно до статей 88-91 Водного кодексу України. Розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації. Верховний Суд України, переглядаючи справи про надання земельних ділянок у власність в межах прибережних захисних смуг, у своїх постановах, прийнятих за результатами розгляду справ з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч.1 ст.355 цього Кодексу прийшов до наступного висновку: "Прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим. Існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене імперативними нормами (стаття 60 ЗК України, стаття 88 ВК України). Відтак відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них". Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги". Зазначений висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 01.07.2015р. у справі № 6-184цс15, від 21.05.2014р.у справі № 6-16цс14, від 05.11.2014р. у справі № 6-171цс14, від 24.12.2014р. у справі № 6-206цс14 та інших, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковим для суду при застосуванні нормативно-правового акту, що містить відповідну норму права. Виходячи з наведеного суд, незважаючи на відсутність проекту землеустрою щодо встановлення меж прибережної захисної смуги вздовж Азовського моря у Приазовському районі, приходить до висновку, що дійсно така прибережна зона існує шириною не менше двох кілометрів від урізу води Азовського моря. Враховуючи, що відповідно до ст.88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, слід зробити висновок, що прибережна захисна смуга може бути встановлена також на земельній ділянці з категорією (ст.19 ЗК України) - сільськогосподарського призначення. Визначаючи чи розташована спірна земельна ділянка в межах прибережної захисної смуги суд встановив наступне. Згідно доданого до позову викопіювання з кадастрової карти спірна земельна ділянка з одного боку розташована від моря на відстані від 86 до 101 метра. Із пояснень прокурора в судовому засіданні встановлено, що дане викопіювання виготовлене в 2017 році без проведення геодезичних робіт. Представник відповідача 2 [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що розташування урізу моря постійно змінюється, прокуратурою відповідна перевірка не проводилася, дані щодо розташування спірної земельної ділянки не перевірялися. Таким чином судом встановлено, що висновок про розташування спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги прокурором зроблено без виходу спеціаліста на місцевість для встановлення дійсного розміру захисної прибережної смуги в районі розташування спірної земельної ділянки. При відсутності доведеності вказаних обставин, вимоги прокурора задоволенню не підлягають. До такого ж висновку прийшов Верховний Суд України у справі № 6-1590цс16, постанова від 29.03.2017 року. Окрім того, слід зазначити, що наведені вище правові висновки щодо визначення наявності прибережної захисної смуги Верховним Судом України викладені у справах, предметом спору яких були правовідносини щодо виділення земельних ділянок у власність і відповідні рішення про надання землі у власність за результатами розгляду справ скасовувалися. Але, в цих же постановах Суду зазначалося, що чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, положеннями статті 59 ЗК України передбачено обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлено можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Зокрема громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України). Отже, за змістом зазначених норм права прибережні захисні смуги вздовж морів не могли передаватись у власність громадян, але могли передаватися в оренду за певних умов використання. Так, згідно із ст.62 ЗК України та ст.90 ВК України визначені обмеження у використанні земельних ділянок прибережних захисних смуг уздовж морів. А саме, забороняється: влаштування полігонів побутових та промислових відходів і накопичувачів стічних вод; влаштування вигребів для накопичення господарсько-побутових стічних вод об'ємом понад 1 кубічний метр на добу; влаштування полів фільтрації та створення інших споруд для приймання і знезаражування рідких відходів; застосування стійких та сильнодіючих пестицидів. Відповідно до умов спірного договору оренди (п.30) орендар, користуючись предметом договору - 7 га пасовища, зобов'язаний дотримуватися режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення. Відповідальність за невиконання чи неналежне виконання умов договору оренди землі передбачена законами. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що прокурор, посилаючись як на підставу недійсності правочину на частину 2 статті 203 ЦК, згідно якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, не довів невідповідність спірного договору оренди вимогам цивільного законодавства. Окрім того, право оренди земельної ділянки перейшло до іншої особи, але вимоги до нього як до спадкоємця жодним чином не обґрунтовані. Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.. Статтею 1 "Захист власності" Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У справі Меллахер та інші проти Австрії (1989) заявник стверджував, що право одержувати орендну плату за угодою про оренду є правом на власність, яке відрізняється від права на використання власності. Суд не погодився з цим, звернувши увагу на те, що право укладати угоди на оренду є складовою частиною права використання нерухомого майна і, таким чином, є аспектом права на володіння цією власністю. Тобто, Європейський суд з прав людини в своїй практиці визнає право оренди нерухомого майна як складову власності особи. Щодо захисту державних інтересів при вирішенні цього спору слід навести наступне. Так, у п.п. 70,71 рішення Європейського суду з прав людини від 20 січня 2012 року "Рисовський проти України" зазначено, що суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. В рішенні "Стретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії" від 24.06.2003 року №44277/98 Європейський суд з прав людини зазначив, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном, та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Протоколу до Конвенції" тому визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим. Отже правова позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки. З урахуванням викладених обставин на наведених норм законів і практики Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed