Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

У липні 2014 року позивач [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON].) про надання дозволу на виготовлення дитині проїзного документа для виїзду за кордон та на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 28.09.2002 року по 28.02.2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. На даний момент шлюб між сторонами розірвано, від шлюбу колишнє подружжя має неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою, про що сторони домовились в шлюбному договорі. [PERSON] має постійну, високооплачувану роботу та регулярний дохід, що дає їй можливість організовувати для сина оздоровлення, відпочинок за кордоном, а також навчання сина за кордоном. Враховуючи те, що позивач має намір, у період відпустки, разом з сином відвідувати іноземні країни, в тому числі Шенгенського договору, для відпочинку та оздоровлення дитини, а також з метою розширення кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, стимулювання вивчення іноземних мов та підготовкою до самостійного життя сина, позивачка просить суд надати їй дозвіл на тимчасові неодноразові виїзди її неповнолітнього сина [PERSON] за межі України, в тому числі до країн Шенгенської угоди, до досягнення [PERSON] повноліття, без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON]; надати дозвіл позивачу на оформлення та отримання документів для тимчасового виїзду [PERSON], в тому числі в'їзд до країн Шенгенської угоди, до досягнення [PERSON] повноліття, без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON]; допустити негайне виконання рішення суду в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд за межі України. У судове засідання, яке відбулося 09.10.2014 року позивач не з'явився, 30.09.2014 року представником позивача подано до суду заяву, відповідно до якої позивач просить розглядати справу у її відсутність, оскільки немає можливості з'явитися на судове засідання, враховуючи завантаженість на роботі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання, яке відбулося 09.10.2014 року не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки в суд не повідомив. Заяв та клопотань від нього на адресу суду не надходило. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, повно і всебічно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.09.2012 року, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18.02.2014 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: сина - [PERSON], [INFO] Як вбачається з п. 3.1. Шлюбного Договору, та вказано позивачкою в позовній заяві, [PERSON] проживає разом з [PERSON] Позивачка зазначає в позовній заяві, що відповідач не може надати згоди на виїзд дитини за межі України, оскільки його місцезнаходження на даний час невідоме, зв'язку з ним вже немає тривалий час, проте, 05.02.2013 року [PERSON] надавав свою згоду на тимчасові поїздки з метою відпочинку за кордон, в тому числі до країн Шенгенської угоди, малолітньому синові - [PERSON] у супроводі матері - [PERSON] у період з 05.02.2013 року по 05.02.2014 року (а.с. 6). Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). У ст. ст. 3, 6 Конвенції "Про права дитини", ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Проте, діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Позивачкою не наведено правові підстави надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, аж до досягнення дитиною повноліття. Крім того, позивач не довела дійсного наміру на тимчасовий виїзд дитини за кордон, не надала жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дитини за кордон, тобто того, що за станом здоров`я потребує оздоровлення саме за кордоном. Також, позивачкою не надано доказів, що вона дійсно має намір здійснити виїзд за кордон, а відповідач заперечує надати дозвіл. Посилання позивача в обґрунтування задоволення поданого позову на те, що відповідач не може надати згоди на виїзд дитини за межі України, оскільки його місцезнаходження невідома та зв'язку з ним немає тривалий час, суд вважає безпідставним та недоведеним. Окрім того, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (разовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. За таких обставин, суд вважає, що вимога позивача про надання дозволу на неодноразові виїзди дитини за кордон до досягнення дитиною повноліття фактично обґрунтовується прагненням ігнорувати інтереси батька, який проживає окремо від дитини, а тому законних підстав для задоволення позову немає. З приводи вимоги позивача про надання їй дозволу на оформлення та отримання документів для тимчасового виїзду її неповнолітнього сина, слід зазначити, що рішення про надання дозволу на виїзд вже є підставою для оформлення проїзного документа і не потребує додаткового дозволу. Суд не знаходить підстав для задоволення вимоги в частині допуску до негайного виконання даного рішення суду, оскільки ст. 367 ЦПК України передбачений вичерпний перелік спорів за якими суд зобов'язаний допустити негайне виконання судового рішення і до вказаного переліку заявлені позивачем вимоги не входять. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Outcome: dismissed