Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Служби Безпеки України, Кабінету Міністрів України про відшкодування матеріального збитку, завданого Україною, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що з 12 квітня 2014 року по 05 липня 2014 року проводились диверсійні дії на території м. Слов'янська, неодноразово проводились обстріли жилих районів. З 2 липня 2014 року по 03 липня 2014 року в період проведення АТО був масовий обстріл району [PERSON]. 03 липня 2014 року вийшовши з підвалу, в якому переховувався, він побачив свій зруйнований будинок за адресою м. Слов'янськ, вул. Курська № 12. На той час написати заяву до міліції він не мав можливості, оскільки Слов'янський відділ міліції був захоплений невідомими озброєними особами. Він є власником цього житла про що свідчить Договір «Про надання земельної ділянки для будівництва» за № 39 від 09 квітня 1973 року за адресою м. Слов'янськ, вул. Курська, 12 житловою площею 60 м кв. Пізніше ним була складена заява до Слов'янського міського відділу ГУМВС України в Донецькій області, про те що в ніч на 03 липня 2014 року був обстріл його району з усіх сторін, за якою було встановлено, що його майно за адресою м. Слов'янськ, вул. Курська, 12 було знищено повністю в наслідок АТО. Його заяву було прийнято і зареєстровано 18 серпня 2015 року за № Б-40 за ст. 194 ч 2 КК України. З 30 червня 2014 року по 05 липня 2014 року Слов'янськ знаходився під масовим обстрілом про що оповіщало телебачення України та РФ http://www.dialog.ua/news/7661_1404164239 Також є [PERSON] № 181 від 28 липня 2014 року обстеження будинку Слов'янської міської ради про категорії руйнувань житла за адресою м. Слов'янськ, вул. Курська, 12, який свідчить про знищення майна за висновком пошкодження -III категорії. Згідно Наказу № 194 від 14 серпня 2015 року Міністерства регіонального розвитку та будівництва України Показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розраховані станом на 01 липня 2015 року) по Донецькій області складає 7810 (сім тисяч вісімсот десять) гривень за 1 кв.м. Всього матеріальний збиток по житлу склав 950 000 (дев'ятсот п'ятдесят тисяч) гривень. Крім того йому завдали моральної шкоди, він є інвалідом III групи, у зв'язку з чим йому тяжко пересуватися пішки. В нього було знищено два автомобіля за допомогою яких він пересувався по роботі. Один автомобіль був виданий йому у зв'язку з інвалідністю. Таким чином, він залишився без роботи . Також в нього у дворі була відкрита та офіційно зареєстрована керамічна майстерня, яка приносила йому прибуток. Закон України «про АТО» № 405/2014 говорить, що антитерористична операція на Сході України почалася з 14 квітня 2014 року і закінчується через шість місяців з дня завершення АТО ст. 11 п. 1 цього закону. Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2014, № 44, ст.2040)» : Стаття 1. Визначення термінів Період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014. ; Стаття 11. Стаття 19. Закону України «Про боротьбу з тероризмом» - Відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом Відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Відшкодування шкоди, заподіяної організації, підприємству або установі терористичним актом, провадиться в порядку, визначеному законом. Цивільний кодекс України Стаття 1166. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду 1. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Приватна власність і життя людини є основними пріоритетами будь-якої держави. Ці права гарантуються державою і нікому не дано право безкарно їх порушувати. Разом з тим, тільки у виняткових випадках, наприклад, при введенні воєнного стану, держава може обмежити право громадян на власність, однак це не звільняє його від відшкодування завданих збитків. Відповідно до частини 1 статті 1177 Цивільного Кодексу України, шкода, завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо особа є неплатоспроможним. Крім того, відповідно до частини 3 статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Тобто, якщо порушені конституційні права особи, суд повинен їх захищати, відшкодовувати завдані матеріальні збитки за рахунок держави на підставі Конституції, а не посилатися на відсутність якогось закону. Жоден закон не звільняє державу від обов'язку відшкодування збитку в результаті АТО. Тим більше, відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної або моральної шкоди, заподіяної їх незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Конституція України Стаття 47. Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 48. Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. До теперішнього часу збиток не відшкодований. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, на обґрунтування яких послався на обставини, викладені у позовній заяві, та зазначив, що він дійсно звертався з заявою до міліції, його заяву зареєстровано та є кримінальне провадження. Але ніякого рішення по цій справі не прийнято, немає вироку суду або постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Результати розслідування вказаної справи також йому не відомі. Просить суд стягнути з Служби Безпеки України, Кабінету Міністрів України у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної його житлу внаслідок проведення Антитерористичної операції 950 000 гривень. Представник відповідача Служби Безпеки України [PERSON], яка діє на підставі Довіреності № 22/1426 Д від 17 липня 2015 року не визнала позовні вимоги [PERSON] та суду пояснила, що - Відповідно до вимог ст. 10 і ст. 60 ЦПК України на Позивача покладено обов'язок доведення тих обставин, на які він посилається, як на підставу своїх вимог. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Склад цивільного правопорушення, який є підставою для настання відповідальності за завдану шкоду, повинен містити такі доведені елементи як шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок та вина особи, що заподіяла шкоду. [PERSON] обставини визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що матеріальну шкоду йому було завдано саме внаслідок дій СБ України та з її вини. За позицією Позивача, підтвердженнями відповідальності відповідача за нанесену шкоду є факт проведення на території Донецької області антитерористичної операції. Вважають, що такі висновки позивача є безпідставними та ніяким чином не можуть свідчити про наявність вини відповідача з огляду на наступне. Обґрунтовуючи обставини, які є підставою позовних вимог. Позивач додав до матеріалів позовної заяви документи, які не містять даних про протиправні дії СБ України. Таким чином, обставини, викладені позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог, і достовірними та належними доказами не підтверджені. Як зазначається у позові, правовою підставою відшкодування матеріальної шкоди відповідачем, є вимоги Закону України «Про боротьбу з тероризмом», а саме ст. 19 Закону, якою передбачено відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом за рахунок Державного бюджету України відповідно до закону, з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Проте, на сьогодні законодавчий акт, який визначав би порядок відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, відсутній. Разом з тим, на виконання рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 13 квітня 2014 року, введеного в дію Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014, Службою безпеки України, як суб'єктом боротьби з тероризмом, у межах визначеної законодавством компетенції, вживаються активні заходи з проведення антитерористичної операції. Проведення АТО спрямоване на припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки всього населення України, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності та відновлення миру і правопорядку у східних регіонах України. Водночас, з метою допомоги громадянам, які постраждали внаслідок здійснення терористичної діяльності на сході країни та відновлення інфраструктури зазначених регіонів, незважаючи на відсутність у правовому полі порядку реалізації вимог ст. 19 Закону, Президентом. Верховною Радою та Урядом України неодноразово підтверджувались зобов'язання держави щодо допомоги у відновленні житла мешканців Донбасу, зруйнованого через агресію терористів, також наголошувалось на необхідності якнайшвидшого відновлення інфраструктури Донбасу (навіть не дивлячись на те, що вина держави у заподіянні таких збитків відсутня). Про наведене свідчать, зокрема, прийняття та набрання чинності Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення АТО», прийняття та реалізація вимог відповідних Постанов Кабінету Міністрів України, а саме: Постанова КМУ від 07 листопада 2014 року № 595 «Про деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємства та організаціям Донецької та Луганської областей», Постанова КМУ від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО», Постанова КМУ від 30 січня 2015 року № 21 «Про Порядок надання гуманітарної та іншої допомоги населенню Донецької та Луганської областей», Постанова КМУ від 29 квітня 2015 року № 250 «Про Порядок та умови надання субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та відновлення (будівництво, капітальний ремонт, реконструкцію) інфраструктури у Донецькій і Луганській областях» тощо. Па підставі вище зазначеного. СБ України вважає, що передбачений чинним законодавством України обов'язок СБ України стосовно виконання своїх повноважень, передбачених вимогами Закону «Про Службу безпеки України», Закону «Про боротьбу з тероризмом», не може слугувати правовою підставою для відшкодування позивачу шкоди відповідачем. Суб»єктами боротьби з тероризмом вживаються активні заходи з проведення АТО, яка здійснюється у чіткій відповідності до Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та з дотриманням вимог законодавства України. Тобто, дії сил АТО є правомірними, на відміну від дій незаконних озброєнних формувань, які є кримінально караними. Разом з тим варто акцентувати увагу, що озброєння, яке використовується в районі проведення АТО військовослужбовцями та підрозділами Збройних Сил України, іншими утвореними відповідно до законів України військових формувань, за своїм походженням здебільшого ідентичне озброєнню, що використовується незаконними організованими озброєними формуваннями (т.зв. «ДНР» та «ЛНР»). Більшість зразків зброї та військової техніки, що використовуються сторонами конфлікту виготовлені за радянськими стандартами, за радянських часів, на одних і тих самих підприємствах. Таким чином, достовірно ідентифікувати приналежність снарядів до певного класу зброї, вбачається неможливим в умовах проведення АТО. Крім того, позивач посилається па вимоги ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому, варто зазначити, що обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Водночас, позивачем не подано доказів, що підтверджують факт завдання шкоди безпосередньо за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є особою, яка завдала шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Також, посилання позивача на ч. 1 ст. 1177 Цивільного кодексу України є безпідставним, та у позовній заяві невірно передано її зміст. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Згідно з ухвалою Верховного Суду України від 01 вересня 2015 року у цивільній справі № 6-1268ц15 обов'язковою умовою застосування норм статті 1177 ЦК України є наявність вироку суду в кримінальній справі або постанови суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили. Підсумовуючи наведене, оскільки зазначені обставини та факти спростовують твердження позивача про можливу відповідальність СБ України за нанесену йому шкоду, вважають, що позовні вимоги є необґрунтованими, та безпідставними, не підтверджені жодним належним і допустимим доказом, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню. Просить суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Служби безпеки України про відшкодування матеріального збитку, завданого Україною, відмовити у повному обсязі. Представник відповідача Кабінету Міністрів України в особі Головного територіального управління юстиції у Донецькій області [PERSON], яка діє на підставі Довіреності № 9 32/ 205 від 24 лютого 2015 року та Довіреності № 392/ 10-30 від 11 грудня 2015 року не визнала позовні вимоги [PERSON] та суду пояснила, що Кабінет Міністрів України, в особі Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, не визнає позов у повному обсязі з наступних підстав. По-перше, позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок обстрілу у районі проведення антитерористичної операції знищено майно позивача, чим завдано матеріальні збитки, які, на думку позивача, підлягають стягненню на його користь з Кабінету Міністрів України. Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у даній справі. Конституцією України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19). Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України (стаття 113 Конституції України). Організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначає Закон України «Про Кабінет Міністрів України» від 27 лютого 2014 року № 794-УЇІ. Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який розробляє проект закону про Державний бюджет України на наступний рік і подає його до Верховної Ради України, забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, звітує перед Верховною Радою України про його виконання; здійснює заходи щодо забезпечення обороноздатності і національної безпеки України, громадського порядку, боротьби зі злочинністю; спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади (частина друга статті 96, частина перша статті 97, частина перша статті 113, пункти 6, 7,9 статті 116 Конституції України). Відповідно до положень статті 116 Конституції України та Закону України «Про Кабінет Міністрів України» до основних повноважень Кабінету Міністрів України не відносяться питання відшкодування шкоди, завданої у районі проведення антитерористичної операції, у тому числі терористичним актом (кримінальним правопорушенням). Враховуючи наведене, Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем у даній справі. Належним відповідачем стосовно вимоги про відшкодування майнової шкоди має бути заподіювач шкоди. Так, відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Отже, за змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як відшкодування майнової шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Таку позицію висловив Верховний суд України у постанові від 22.01.2013, прийнятій по справі № 5011-71/2684-2012, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. Відносно Кабінету Міністрів України відсутні абсолютно всі елементи цивільного правопорушення. Крім того, Позивачем була подана заява до Слов'янського міського відділу ГУМВС України в Донецькій області щодо знищення майна внаслідок обстрілу у районі проведення антитерористичної операції. Вказана заява прийнята та зареєстрована від 28.08.2015 року за № Б-40 за частиною 2 статті 194 Кримінального кодексу України. Враховуючи наведене та визначені позивачем, в межах заявлених вимог, правові підстави для відшкодування шкоди, не ґрунтуються на законі. Так, відповідно до статті 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Аналіз зазначеної норми дає підстави зробити висновок про наявність кількох складових для застосування цієї норми. Такими складовими є наявність кримінального правопорушення, завдання шкоди, та те, що така шкода завдана саме внаслідок кримінального правопорушення. Тобто відсутні підстави для стягнення з відповідачів майнової шкоди, передбаченої статтею 1177 ЦК України, оскільки обов'язковою умовою застосування цієї норми є наявність вироку суду в кримінальній справі або постанови суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили. На сьогодні єдиним окремим законом про відшкодування шкоди, завданої злочином, за рахунок державного бюджету, є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» , яким передбачено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна тощо. По-друге, Законом України «Про боротьбу з тероризмом» №638-ІV від 20.03.2003 року, з метою захисту особи, держави і суспільства від тероризму, виявлення та усунення причин і умов, які його породжують, визначає правові та організаційні основи боротьби з цим небезпечним явищем, повноваження і обов'язки органів виконавчої влади, об'єднань громадян і організацій, посадових осіб та окремих громадян у цій сфері, порядок координації їх діяльності, гарантії правового і соціального захисту громадян у зв'язку із участю у боротьбі з тероризмом. Статтею 19 цього Закону передбачено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Частиною другою статті 4 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюється виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України. Якщо іншими нормативно-правовими актами бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідно норми цього Кодексу. Виключно законом про державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету України. Органом, який видає закони в Україні є Верховна Рада України. Верховна Рада України не видавала законів щодо фінансування з коштів державного бюджету України відшкодування шкоди громадянам, потерпілим від злочинів у зоні АТО. Згідно з частинами першою та другою статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Відповідно до пункту 6 статті 11 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» конфісковані кошти та кошти від реалізації конфіскованого майна, які були привласнені корупційними методами, є джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України на 2015 рік і спрямовуються на реалізацію заходів щодо підвищення обороноздатності і безпеки держави, а також на відновлення об'єктів Донецької та Луганської областей (п. 14 ст. 14 цього Закону). При цьому Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» Міністерству регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства та Міністерству фінансів встановлені бюджетні призначення за бюджетними програмами «Відновлення (будівництво, капітальний ремонт, реконструкція) інфраструктури у Донецькій та Луганській областях» та «Видатки на реалізацію заходів щодо підвищення обороноздатності і безпеки держави, а також на відновлення об'єктів Донецької та Луганської областей, що розподіляються Кабінетом Міністрів України» відповідно. По-третє, Законом України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що відшкодування шкоди, заподіяної організації, підприємству або установі терористичним актом, провадиться в порядку, визначеному законом. На теперішній час закону або іншого нормативно - правового акту, який би регулював порядок відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, не прийнято. Розпорядженням Кабінету Міністрів України №1002-р від 16.10.2014 року затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) об'єктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей. Однак на теперішній час відсутній закон чи нормативний акт, який регулює такий порядок, не встановлено державний орган на який покладено обов'язок здійснювати таке відшкодування та механізм визначення розміру відшкодування. Просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з Кабінету Міністрів України, Служби безпеки України матеріального збитку, завданого Україною у розмірі 950 000 гривень відмовити у повному обсязі. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Служби Безпеки України, Кабінету Міністрів України про відшкодування матеріального збитку, завданого Україною не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» « Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до п.п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов»язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як встановлено в судовому засіданні [PERSON] є власником домоволодіння №12 по вулиці Курській в місті Слов»янську Донецької області, що підтверджується Договором №39 «Про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з кількістю кімнат від однієї до п»яти» від 09 квітня 1973 року ( а.с.7) Як вбачається із [PERSON] № 181 від 28 липня 2014 року обстеження житлового будинку по вул. Курська,12 в м. Словянську пошкодженого під час проведення антитерористичної операції, комісією було виявлено, що житловий будинок зруйновано в результаті обстрілу. До подальшої експлуатації не придатний, категорія технічного стану III- (третя). [PERSON] затверджено Протоколом засідання робочої групи №5 від 02 вересня 2014року та Протокол засідання робочої комісії затверджено рішенням виконкому Словянської міської ради від 18 лютого 2015року №99 ( а.с.47). Також встановлено, що [PERSON] звертався до Словянського МВ ГУМВС України в Донецькій області 18 серпня 2015року за фактом пошкодження домоволодіння №12 по вул. Курська в м. Словянську. Дана заява зареєстрована та внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №12014050510001982 від 18 липня 2014 року за ознаками ч.2 ст. 194 КК України. ( а.с.5). Згідно зі ст. 22 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків потрібна наявність всіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Так, відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 60 ЦПК України « Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях». Згідно до вимог ч.1 ст. 57 ЦПК України « Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи». У відповідності до ч.1 ст. 1166 ЦК України « Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала». У відповідності до ст. 1166 ЦК України - Для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; Шкода полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється правом, а майнова шкода- у зменшенні майнової сфери потерпілого, що в свою чергу тягне за собою негативні майнові наслідки для правопорушника. б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, є обов»язковою підставою деліктної відповідальності. в) причинний зв»язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, є обов»язковою підставою деліктної відповідальності. г) вина. Згідно зі ст. 614 ЦК України вина може проявлятися у формі умислу та необережності. Згідно ч.2,3 ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, за змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування майнової шкоди необхідною умовою є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме протиправної поведінки, збитків, причинного зв»язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно- правова відповідальність не настає. Таку позицію висловив Верховний Суд України у Постанові від 22 січня 2013 року по справі № 5011-71/ 2684 -2012, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом ( судами) касаційної інстанції одних і тих же самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що матеріальну шкоду йому було завдано саме внаслідок дій відповідачів та з їх вини. Звертаючись із зазначеним позовом [PERSON], як на підставу своїх вимог посилається на положення ст.1177 ЦК України , зазначивши, що оскільки за фактом пошкодження його майна під час проведення АТО , було порушено кримінальне провадження , однак до теперішнього часу винної особи не встановлено, то шкода завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою. За позицією позивача, підтвердженнями відповідальності відповідачів за нанесену шкоду є факт проведення на території Донецької області антитерористичної операції Встановивши виниклі правовідносини та обставини справи, суд приходить до переконання, що з доводами позивача не можна погодитись , оскільки вони не грунтуються на законі. Так, обгрунтовуючи обставини, які є підставою позовних вимог, [PERSON] додав до матеріалів позовної заяви копію [PERSON] № 181 від 28 липня 2014 року обстеження житлового будинку по вул. Курська,12 в м. Словянську пошкодженого під час проведення антитерористичної операції, комісією було виявлено, що житловий будинок зруйновано в результаті обстрілу. До подальшої експлуатації не придатний, категорія технічного стану III- (третя). [PERSON] затверджено Протоколом засідання робочої групи №5 від 02 вересня 2014року та Протокол засідання робочої комісії затверджено рішенням виконкому Словянської міської ради від 18 лютого 2015року №99 ( а.с.47). Проте, даний [PERSON] не містить даних про протиправні дії відповідачів, а також не містить посилання, що винні особи або особа на момент складання [PERSON] встановлені. Таким чином, обставини, викладені [PERSON] в обгрунтування своїх позовних вимог, достовірними та належними доказами не підтверджені. Як зазначається у позові, правовою підставою відшкодування матеріальної шкоди відповідачем, є вимоги Закону України «Про боротьбу з тероризмом», а саме ст. 19 Закону, якою передбачено відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом за рахунок Державного бюджету України відповідно до закону, з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Проте, на сьогодні законодавчий акт, який визначав би порядок відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, відсутній. Крім того, [PERSON] посилається па вимоги ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому, варто зазначити, що обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Водночас, [PERSON] не подано доказів, що підтверджують факт завдання шкоди безпосередньо за участю відповідачів, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідачі є особами, які завдали шкоди або особами, які відповідно до закону зобов'язані відшкодувати шкоду. Крім того, Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки субєктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення. Статтею один цього закону передбачено, що період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року\~№ 405/2014\~та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року\~№ 405/2014. Постановою Кабінету Міністрів України №1053 від 30.102014року було затверджено\~перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно з додатком. Відповідно до цього додатку в перелік зазначених населених пунктів включено і м. Словянськ. Однак Розпорядженням Кабінету Міністрів України №1079 від 05.11.2014року дію наведеної вище Постанови Кабінету Міністрів України зупинено. До теперішнього часу інших нормативних актів, якими б було затверджено перелік населених пунктів, де проходила антитерористична операція (територія проведення антитерористичної операції), не прийнято, тобто така територія не визначена. Враховуючи наведене та визначені позивачем, в межах заявлених вимог, правові підстави для відшкодування шкоди, не грунтуються на законі. Окрім того, стаття 1177 ЦК України відповідно до Закону України №245-VII від 16.05.2013року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо приведення законодавства у відповідність з Кримінальним процесуальним кодексом України», набула змін і її викладено в наступній редакції - шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Аналіз зазначеної норми дає підстави зробити висновок про наявність кількох складових для застосування цієї норми. Такими складовими є наявність кримінального правопорушення, завдання шкоди, та те, що така шкода завдана саме внаслідок кримінального правопорушення. Встановлені у справі обставини та надані сторонами докази, не дають підстави зробити висновок, що шкода завдана позивачу внаслідок зруйнування приналежного йому житлового будинку, завдана саме внаслідок кримінального правопорушення, оскільки, як зазначив сам позивач, ні досудовим слідством ні судом не приймались процесуальні рішення по кримінальному провадженню розпочатому за його заявою за ст. 194 ч.2 КК України. Тому суд приходить до обгрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачів майнової шкоди, передбаченої ст. 1177 ЦК України, оскільки обов»язкової умовою застосування цієї норми є наявність вироку суду в кримінальній справі або постанови суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили. ([PERSON] правова позиція викладена в Ухвалі Верховного Суду України від 01 вересня 2015 року по справі № 6-1268цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковою для суддів). Таких процесуальних документів позивач суду не надав і на їх наявність не посилається. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( зі змінами, внесеними Протоколом №11 ( 994-536) «Захист власності» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно ст. 95 Конституції України будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків встановлюються виключно законом про Державний бюджет України. Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» від 28 грудня 2014 року № 80-VIII не передбачено бюджетних призначень на відшкодування шкоди, завданої громадянам внаслідок злочину, винна особа якого не встановлена або є неплатоспроможною. Положення ст. 1177 ЦК України не формулюють норм прямої дії, як б регулювали відносини щодо відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок злочину. Умови та порядок відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок злочину, мають визначатись спеціальним законом. До прийняття такого закону про відшкодування державою шкоди відповідно до ст. 1177 ЦК України на підставі загальних правил здійснюватися не може. На сьогодні єдиним окремим законом про відшкодування шкоди, завданої злочином, за рахунок державного бюджету, є Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", яким передбачено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна тощо. Тобто наведених позивачем підстав для задоволення вимог судом не встановлено. Законом України «Про боротьбу з тероризмом» №638-ІV від 20.03.2003року , з метою захисту особи, держави і суспільства від тероризму, виявлення та усунення причин і умов, які його породжують, визначає правові та організаційні основи боротьби з цим небезпечним явищем, повноваження і обов'язки органів виконавчої влади, об'єднань громадян і організацій, посадових осіб та окремих громадян у цій сфері, порядок координації їх діяльності, гарантії правового і соціального захисту громадян у зв'язку із участю у боротьбі з тероризмом. Статтею 19 цього Закону передбачено, що відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Відшкодування шкоди, заподіяної організації, підприємству або установі терористичним актом, провадиться в порядку, визначеному законом. На теперішній час закону, який би регулював порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не прийнято. Розпорядженням Кабінету Міністрів України №1002-р від 16.10.2014року затверджено План заходів з організації відновлення пошкоджених (зруйнованих) обєктів соціальної і транспортної інфраструктури, житлового фонду та систем забезпечення життєдіяльності на території Донецької та Луганської областей. Однак на теперішній час відсутній закон чи нормативний акт, який регулює такий порядок, не встановлено державний орган на який покладено обовязок здійснювати таке відшкодування та механізм визначення розміру відшкодування. Враховуючи викладене та встановлені обставини суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення вимог позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed