Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

12.10.2018 року позивач [PERSON] звернулася з позовом до суду про визнання протиправним та часткове скасування рішення, визнання частково недійсним державного акту на право приватної власності на землю, встановлення факту належності правовстановлюючого документу. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона на підставі Договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого державним нотаріусом Великоновосілківської державної нотаріальної контори Плаксіним С.В. 20.08.1999 року та зареєстрованого в реєстрі за №994, є власником домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] Нещодавно вона вирішила розпорядитися належним їй майном в зв'язку з чим почала готувати документи для продажу житлового будинку. За її дорученням, адвокат [PERSON] зробила запит до Міськрайонного управління у Великоновосілківському районі та м. Донецьку Головного управління Держгеокадастру Донецькій області про не перебуванні у власності земельної ділянки розташованої за тією ж адресою, що и домоволодіння. Однак у відповіді на запит зазначалося, що земельна ділянка яка розташована за адресою [ADDRESS] перебуває у власності [PERSON], відповідно до Державного акту на право власності на землю серії [NUMBER] зареєстрованого 08.12.2000 року за №388, який був виданий на підставі рішення Багатирської сільської ради народних депутатів від 3.11.2000 року. Вважає, вказане рішення та державний акт, в частині, що стосується передачі у власність відповідача [PERSON] земельної ділянки площею 0,2500 га. цільове призначення - для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських побудов, незаконними та такими, що порушують її права. Крім того, в договорі купівлі-продажу жилого будинку допущена помилка в її дошлюбному прізвищі, вказано як «[PERSON]», а згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища «[PERSON]». На даний час позивачка позбавлена можливості розпорядитися належним їй майном - домоволодінням, на власний розсуд, в зв'язку перебуванням у власності земельної ділянки під будинком іншій особі, а також через помилку в її прізвищі у Договору купівлі-продажу жилого будинку. Зазначене змушує її звернутися до суду. Ухвалою суду від 17.10.2018 р. провадження по справі відкрито, справа призначена в підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 04.12.2018 р., підготовче судове засідання відкладено у зв'язку з надходженням від представника позивача уточненої позовної заяви. Позивач, його представник в судове засідання не з'явились, будучи належним чином оповіщеними про день та час розгляду справи. Представник позивача подала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача. Позовні вимоги підтримала. Представник відповідача - Багатирської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області, в судове засідання не з'явився, будучи належним чином оповіщеним про день та час розгляду справи. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнав. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з'явились, будучи належним чином оповіщеними про день та час розгляду справи. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи за його відсутност та відсутності відповідача. Позовні вимоги визнав. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно Договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого 20.08.1999 року державним нотаріусом Велиокновосілківської державної нотаріальної контори Плаксіним С.В. та зареєстрованого в реєстрі за №994, [PERSON] продав, а [PERSON], купила жилий будинок з надвірними побудовами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] Вказане домоволодіння 20.08.1999 року було зареєстровано Великоновосілківським бюро технічної інвентаризації за [PERSON], реєстраційний №32 (а.с.14). Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 14.08.2014 року, виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, 30.10.2004 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на «[PERSON]». (а.с.19). Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00020338910, виданого 12.06.2018 року Великоновосілківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, 22.12.1984 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини було визначено як, «[PERSON]» (актовий запис №34). Шлюб було розірвано 11.06.1991 року. Аналогічні відомості містяться в рішенні Дзержинського районного суду міста Харкова від 22.05.1991 року, справа №2-1830. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 12.06.2018 року батьками [PERSON], [INFO], уродженки с. Багатир Великоновосілківського району Донецької області, є [PERSON] та [PERSON]. З відповіді Міськрайонного управління у Великоновосілківському районі та м. Донецьку Головного управління Держгеокадастру Донецькій області за № 1129/112-18 від 30.07.2018 року вбачається, що згідно наявних в управлінні державних актів на право власності на землю, станом 01.01.2013 року, земельна ділянка яка розташована за адресою [ADDRESS] перебуває у власності [PERSON], відповідно до Державного акту на право власності на землю серії [NUMBER] зареєстрованого 08.12.2000 року за №388. До відповіді було долучено і копію цього правовстановлюючого документу, відповідно до якого [PERSON] на підставі рішення Багатирської сільської ради народних депутатів від 3.11.2000 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,6453 гектарів в межах згідно з планом. Земельну ділянку передано для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд - 0,2500 га., для ведення особистого підсобного господарства - 0,3953 га. Згідно листа Архівного відділу Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області №07-06/279 від 01.08.2018 року на запит адвоката [PERSON] було надано посвідчену належним чином, копію рішення Богатирської сільської ради від 19.10.2000 року № ХХІІІ-14-№93 «О передаче в частую собственность земельних участков гражданам совета». З доданого рішення вбачається, що дійсно було передано безоплатно в приватну власність [PERSON] за адресою [ADDRESS], земельну ділянку 0,2500 га. для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських побудов, а також 0,3953 га. для особистого селянського господарства. Згідно ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі у власність ділянки) громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належала до відання міських Рад народних депутатів (ст. ст. 5, 11, 18 ЗК України 1990 року, ст. ст. 19, 35, 42 чинного на час передачі ділянки Закону України "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування"). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передавалися у власність або надавалися в користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен був бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара (ч. ч. 1, 2 ст. 67 ЗК України 1990 року). Право власності або право постійного користування землею посвідчувалося державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджувалися Верховною Радою України (ч. 2 ст. 17, ст. 23 ЗК України 1990 року, п. п. 1.1., 1.2 "Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)", затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15 квітня 1993 року N 28) (далі - Інструкція). Складання державних актів, що посвідчують право власності на землю або право постійного користування землею, пов'язане з обов'язковою розробкою та затвердженням технічної документації (ст. ст. 99-102 ЗК України 1990 року, п. п. 1.9, 1.10 Інструкції). Зі змісту вищевказаних положень закону слідує, що земельна ділянка для обслуговування житлового будинку під уже збудоване нерухоме майно могла бути передана власнику будинку. Передача у власність земельної ділянки оформлялася рішенням сільської, селищної чи міської ради народних депутатів, на території якої була розташована ділянка, на підставі якого, після розроблення та затвердження технічної документації, видавався правовстановлюючий документ - державний акт на право приватної власності на землю. З досліджених в судовому засіданні письмових доказів вбачається, що земельна ділянка передана у власність з порушеннями, а саме передача ділянки відбулася без встановлення кола осіб, які мали на неї право (не з'ясовано інформацію щодо дійсного власника домоволодіння, для обслуговування якого надавалася земельна ділянка). Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч. ч. 1, 9, 10 ст. 59 чинного Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним (або виконавчим органом ради) правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Проте згідно ст. 74 цього Закону органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення (рішення Конституційного суду України N 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року). Крім того, в зв'язку з тим, що спірне рішення вже вичерпало свою дію, адже на його підставі був виданий спірний Державний акт на право приватної власності на землю, скасувати його неможливо навіть у разі звернення власника земельної ділянки. Враховуючи те, що в судовому засіданні повністю встановлені незаконність ухваленні рішення Богатирської сільської ради від 19.10.2000 року № ХХІІІ-14-№93 в частині передачі у власність відповідача [PERSON] земельної ділянку 0,2500 га. для обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських побудов, державний акт також в частині засвідчення права власності на цю земельну ділянку, є недійсним. Що стосується іншої позовної вимоги [PERSON] про встановлення факту належності їй правовстановлюючого документу - Договору купівлі-продажу жилого будинку, суд зазначає наступне. П. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України встановлюється, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до п. 12 Постанови пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», що при розгляді справи про встановлення відповідно до п.6 ст.273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Судом встановлено, що з 22.12.1984 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] в зв'язку з чим змінила прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]». 11.06.1991 року Дзержинським ВДРАЦС РС Харківського міського управління юстиції вказаний шлюб було розірвано. 30.10.2004 року вона уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». Дослідивши надані суду докази, суд прийшов до висновку щодо належності позивачу договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого 20.08.1999 року державним нотаріусом Велиоконовосілківської державної нотаріальної контори Плаксіним С.В. та зареєстрованого в реєстрі за №994, укладеного між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем, на жилий будинок з надвірними побудовами за адресою: [ADDRESS] Отже, доводи позивача знайшли своє повне підтвердження, в зв'язку з чим суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі.

Outcome: approved