Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позову зазначила, що з 15 січня 12015 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. За час їхнього спільного проживання у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, чоловік та батько дитини покинув їх ще до досягнення дитиною одного року. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області по справі № 629/3574/20 їх шлюб розірвано. Їх син проживає з нею, вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та інтелектуальний розвиток. Відповідач взагалі не цікавився життям та здоров`ям своєї дитини, не допомагав і не допомагає матеріально утримувати сина. Він навіть не спілкується з дитиною. Зазначила, що мала намір разом з дитиною тимчасово виїхати за кордон до Турції на відпочинок та для екскурсії, але відповідач не надає згоди. В 2019 році разом з сином планували відвідати родичів в Чехії, проте відповідач так і не надав дозволу на виїзд дитини, хоча обіцяв. Вказала, що проживає в в м.Лозова з дитиною сама, близьких родичів тут не має. Рідні живуть і в Італії, і в Німеччині, і в Австрії. Останні постійно пропонують до них приїхати в гості, навіть пропонують сплатити вартість квитків на дорогу в обидві сторони. Має намір разом з сином відпочити за межами України, відвідати своїх родичів, які мешкають за межами України. Вважає такі подорожі важливими для духовного та фізичного розвитку дитини, адже матиме можливість оздоровити дитину в морській кліматичній зоні, яка є надзвичайно сприятливою для дітей такого віку. Оскільки відповідач безпідставно не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України, не наводячи при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, просила суд надати дозвіл для тимчасового виїзду неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , у її супроводі за межі України без згоди та супроводу батька [PERSON] , періодично, на строк не більше п`ятнадцяти діб, за межі України та на оформлення відповідних документів для тимчасового виїзду. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05 січня 2021 року у даній справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 18 лютого 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності її довірителя, за наявними матеріалами справи, на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі. У разі неявки відповідача просила ухвалити заочне рішення, наслідки ухвалення заочного рішення їм відомі та зрозумілі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. Зі згоди представника позивача, наданої у заяві, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 січня 2015 року, що підтверджуються копією свідоцтва про шлюб, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова реєстраційної служби Лозівського міськрайонного управління юстиції у Харківській області, актовий запис №09. Вказаний шлюб заочним рішення Лозівського міськрайонного суду від 25 листопада 2020 року по цивільній справі №629/3574/20 розірвано. Від даного шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова реєстраційної служби Лозівського міськрайонного управління юстиції у Харківській області, актовий запис №18. Дитина проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією довідки про склад сім`ї або зареєстрований у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою КП «ЖУК» Лозівської міської ради Харківської області 15.10.2019 року. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 14 липня 2016 року Верховною Радою України внесені зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до пункту 3 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. У підпункті 2 пункту 4 Правил передбачено, що громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період. Судом встановлено, що надання дозволу на тимчасовий виїзд спільної дитини сторін за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, відповідає інтересам дитини, оскільки такий виїзд має на меті її оздоровлення, сприятиме розширенню її світогляду, її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Також забезпечить можливість побачення та спілкування дитини з рідними та близькими родичами. Будь-яких перешкод, які б негативно вплинули на здоров`я дитини, погіршення її загального самопочуття, чи будь-яким іншим негативним чином вплинули на дитину при позитивному вирішення зазначеного питання судом не встановлено, а відповідачем не доведено. Виїзд дитини без дозволу та супроводу батька не впливає на права батька на спілкування з дитиною та участі у його вихованні, утриманні, що останнім не спростовано. Щодо вимоги позивача про надання їй дозволу на оформлення відповідних документів для тимчасового виїзду дитини, суд зазначає наступне. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення затверджених постановою КМУ № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (зі змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно Правил. Оформлення паспорта здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Оскільки батько добровільно не надає дозвіл на оформлення документів, суд вважає можливим надати дозвіл позивачу на оформлення відповідних документів для тимчасового виїзду дитини. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved