Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 08.01.2020 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Одноосібного товариства з обмеженою відповідальністю «Агровей», Приватного підприємства «Ультракор» про витребування майна, скасування права власності, поновлення права власності та визнання припиненим договору іпотеки. В обґрунтування позову зазначено, що 14.06.2019 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.06.2019 року, посвідченого Костюк О.П. придбав приміщення [ADDRESS] , загальною площею 99,1 кв.м. 27.08.2019 року [PERSON] дізнався про те, що 13.08.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В. було посвідчено договір купівлі-продажу №1612 від 13.08.2019 року, на підставі якого право власності перейшло Одноосібному товариству з обмеженою відповідальністю «АГРОВЕЙ». В подальшому позивач дізнався, що вищезазначений договір від імені позивача нібито був підписаний громадянином [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 24.06.2019 року №785 [PERSON] третім секретарем з консульських питань Посольства України в Португальській республіці. Позивач зазначає, що ніколи не був в Португальській Республіці та ніколи не надавав довіреності на ім`я [PERSON] та взагалі не знає зазначену особу. У [PERSON] є в наявності оригінали договору купівлі-продажу та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо приміщення за адресою [ADDRESS] , які у разі подальшого продажу нерухомого майна повинні віддаватись нотаріусу та зберігатись в нотаріальній справі, таким чином під час проведення правочину нотаріусу були надані підроблені правовстановлюючі документи на майно. З приводу зазначеного, 29.08.2019 року [PERSON] звернувся до Приморського ВП в м. Одесі ГУНП України в Одеській області, внаслідок чого було порушено кримінальне провадження №12019160500004698 за ч. 4 ст. 190 КК України. В рамках кримінального провадження було допитано особу, яка нібито по довіреності від гр. [PERSON] , уклала та підписала договір купівлі-продажу №1612 від 13.08.2019 року [PERSON] , про що 11.09.2019 року складено протокол допиту свідка. У своїх пояснення [PERSON] зазначив, що 15-16 березня 2019 року ним було загублено паспорт громадянина України, після чого він звернувся за отримання нового паспорту до паспорту сервісу та отримав новий документ у вигляді id-картки № [NUMBER] , виданий 17.04.2019 року, ДМС №8036. Також [PERSON] пояснив, що ніякого відношення не має до укладення договору купівлі продажу від 13.08.2019 року за реєстровим номером 1612, ніяких документів щодо відчуження приміщення площею 99,1кв.м., за адресою [ADDRESS] не підписував, не був присутній під час вчинення правочину [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Також в рамках кримінального провадження №12019160500004698 було витребувано нотаріальну справу щодо укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу, в матеріалах справи зберігається паспорт [PERSON] , серії [NUMBER] , виданий Шевченківським РУ ГУ МВС в місті Києві 12 серпня 2008 року, що був наданий нотаріусом для встановлення особи [PERSON] . З зазначеного вбачається, що під час посвідчення правочину [PERSON] мав паспорт у вигляді id картки № [NUMBER] , виданий 17.04.2019 року, ДМС №8036, а договір купівлі-продажу був підписаний за підробленими документами, без участі [PERSON] , іншою невідомою особою. Крім того, в рамках кримінального провадження було витребувано та в матеріалах знаходиться заява про видачу паспорта [PERSON] 24.07.1992 року (форма №1) від 27.06.2008 року, з якого вбачається, що фотографія надана [PERSON] для отримання паспорту громадянина України у зв`язку з досягненням 16 років, не відповідає фотографії, яка була вклеєна до паспорту, який невідома особа принесла під час укладення договору купівлі-продажу для встановлення особи, який нібито виданий [PERSON] у той же самий час, як і подавалася заява про видачу паспорта. Також позивач зазначає, що в договорі купівлі-продажу від 13.08.2019 року нотаріус місцем реєстрації продавця зазначає: [ADDRESS] , тоді як [PERSON] ніколи не був зареєстрований за зазначеною адресою. Так, згідно сторінки 11 паспорта громадянина України, [PERSON] зареєстрований за адресою: Одеська область, Балтський район, с. Перейма з 08 грудня 2005 року та ним не змінювалося жодного разу місце реєстрації. Зазначений факт, також прямо свідчить про те, що [PERSON] не надавалася будь-яка довіреність на укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу, оскільки при посвідченні довіреності нотаріусом або особою, що має право на вчинення нотаріальних дій, зокрема працівниками посольств та консульств перевіряється місце реєстрації особи, що складає довіреність. Таким чином, покупець ввів в оману нотаріуса та під час укладення договору купівлі-продажу від 13.08.2019 року особа, що була присутня у нотаріуса від імені продавця не мала жодних прав та повноважень на укладення та підписання зазначеної угоди, а тому майно вибуло з власності [PERSON] поза його волею, незаконно, без відповідної правової підстави. Враховуючи викладене позивач вважає, що приміщення площею 99,1 кв.м., за адресою [ADDRESS] , вибуло з власності [PERSON] поза його волею, між неволодіючим власником (позивачем) і володільцем цього майна (відповідачем) немає договірних відносин, майно перебуває у Одноосібного товариства з обмеженою відповідальністю «Агровей» не на підставі укладеного з власником договору. Таким чином між сторонами не існує та ніколи не існувало жодних юридичних відносин, що означає, що вищезазначене майно повинно бути витребувано у Одноосібного товариства з обмеженою відповідальністю. Також позивач вважає, що окрім витребування та повернення майна, для ефективного захисту порушеного права позивача існує необхідність у поновленні запису про право власності на ім`я [PERSON] на спірне приміщення та у скасуванні права власності за Одноосібним товариством з обмеженою відповідальністю «Агровей», зазначений спосіб захисту не суперечить закону. Крім того, 13 серпня 2019 року між Одноосібним товариством з обмеженою відповідальністю «Агровей» та Приватним підприємством «Ультракор» було укладено договір іпотеки, за яким у якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики в іпотеку передано приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 99,1 кв.м. Позивач звертає увагу, що єдиним засновником Одноосібного товариства з обмежено відповідальністю «Агровей» та Приватного підприємства «Ультакор» є [PERSON] . Таким чином, іпотеки має штучний характер та враховуючи вищезазначені факти направлена, на те, щоб незаконно володіти та утримувати майно. Таким чином, позивач вважає за необхідне разом з задоволенням вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння, задовольнити вимогу щодо припинення договору іпотеки від 13 серпня 2019 року, зареєстрованого за №1613. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13.01.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. 10.02.2020 року до суду надійшов відзив на позов від представника Одноосібного товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОВЕЙ» від імені та в інтересах якого діє керівник Водоп`янова Н.М. адвоката Чепурного Володимира Вікторовича, відповідно якого представник просив відмовити у задоволенні усіх вимог з огляду на наступне. Адвокат зазначає, що договір купівлі-продажу №1612 від 13.08.201 року з боку відповідача як покупця був укладений з дотриманням усіх норм чинного законодавства, викладені позивачем обставини стосовно підроблення документів, якими підтверджується повноваження представника продавця стали відомі відповідачу із позовної заяви. Про жодні можливі протиправні чи сумнівні дії представника продавця відповідачу на час укладення договору не було відомо. Представник вважає, що договір купівлі-продажу №1612 від 13.08.2019 року посвідчений нотаріусом у встановленому законом порядку, необхідно зробити висновок, що всі вимоги щодо вчинення нотаріальної дії були дотримані, у зв`язку з чим вимоги Позивача є надуманими, безпідставними та необґрунтованими. Відповідач є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, адже отримав його через встановлений чинним законодавством спосіб на підставі відплатного (пункт 4 договору) договору купівлі-продажу №1612 від 13.12.2019 року. Також представник відповідача зазначив, що остаточним підтвердженням п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України може стати виключно обвинувальний вирок у кримінальному провадженні №1201916050000698, який вступив у законну силу, до цього моменту у позивача не має жодних прав на витребування спірного майна у Відповідача. 11.02.2020 року [PERSON] надала суду заяву про вступ до справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. В обґрунтування заяви зазначено, що рішення по цій справі може вплинути на права та обов`язки [PERSON] адже заявниця проходить процедуру оформлення права власності на спірне нерухоме майно. 05.03.2020 року до суду надійшло клопотання представника позивача про залучення документів до матеріалів справи, а саме відповіді Посольство України в Португалії від 27.12.2019 року щодо вчинення нотаріальної дії з якої вбачається що за результатами проведеної перевірки у 2019 році консульськими посадовими особами Посольства України в Португалії не засвідчувалась довіреність від імені [PERSON] 01.04.2020 року до суду надійшла заява про зміну предмету позову, а саме в частині вимог щодо визнання договору іпотеки від 13 серпня 2019 року, зареєстрованим в реєстрі за №1613, укладеного між Одноосібним товариством з обмеженою відповідальністю «Агровей» та Приватним підприємством «Ультракор» недійсним, тоді як підстава залишається тією ж самою, а саме: вибуття майна з власності позивача незаконним шляхом. 20.10.2020 року до суду надійшла уточнена позовна заява, відповідно яких позивач просив також визнати недійсним договір купівлі від 13.08.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком О.В. враховуючи підстави позову, за для відновлення порушеного права позивача. Відповідно кур`єрського повідомлення зазначенні уточнення були направлені до суду 12.08.2020 року, тобто до початку розгляду справи по суті та враховуючи положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд приймає надані уточнення до розгляду. 11.06.2020 року до суду надійшло клопотання представника позивача про залучення документів до матеріалів справи свідоцтва вих. №20200304152029 від 04.03.2020 року, з перекладом та посвідченням нотаріусу. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.07.2020 року відмовлено у залученні [PERSON] у якості третьої особи. 11.08.2020 року до суду надійшла заява про зміну предмету позову, яка була подана 01.04.2020 року з доказами щодо направлення сторонам по справі. 12.08.2020 року до суду представником позивача подано клопотання про залучення документів до матеріалів справи, а саме копії висновку експерта щодо підпису особи від імені [PERSON] . У судовому засіданні, призначеному на 13.08.2020 року представник позивача не заперечувала проти призначення справи до судового розгляду. Інші сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Ухвалою суду від 13.08.2020 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до розгляду по суті на 08.09.2020 року. В судове засідання 08.09.2020 року з`явилась представник позивача адвокат Салімоненко О.С., інші учасники по справі до суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, представником відповідача адвокатом Чепурним В.В. надано клопотання про відкладення розгляду справи. Представник позивача надано до суду заяву про виправлення технічної помилки в позовній заяві, а саме при ухвалені рішення суду просила врахувати зазначену заяву, а саме реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 925810351101, та з приводу п`ятої вимоги позову реєстраційний номер договору купівлі продажу від 14.06.2019 року за реєстровим № 109. Розгляд справи було відкладено на 22.09.2020 року. 22.09.2020 року представником позивача було надано клопотання про розгляд справи без участі сторони позивача. В судове засідання 22.09.2020 року сторони по справі не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.09.2020 року забезпечено позов до розгляду справи по суті шляхом накладення арешту на приміщення площею 99,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 925810351101, що належить ОДНООСІБНОМУ ТОВАРИСТВУ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «АГРОВЕЙ» (ЄДРПОУ 204372555) на підставі договору купівлі-продажу від 13.08.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В. за реєстровим № 1612. В судове засідання 07.10.2020 року сторони по справі не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, представником позивача надано заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, просили задовольнити позов з урахуванням заяви про зміну предмета позову та просили задовольнити позовні вимоги. Розгляд справи відкладено на 27.10.2020 року. В судове засідання 27.10.2020 року сторони по справі не з`явились, розгляд справи було відкладено на 10.11.2020 року. В судове засідання 10.11.2020 року сторони по справі не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, представником позивача надано суду заяву про розгляд справи без його участі, також додатково суду було надано квитанцію про доплату судового збору. Суд, у зв`язку з неявкою відповідачів та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 13.11.2020 року. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] , 14.06.2019 року набув право власності на нежитлове приміщення загальною площею 99,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 14.06.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П., зареєстрованого в реєстрі за №109 (т.1 а.с. 55-60). У подальшому, 13.08.2019 року, зазначене нежитлове приміщення, було відчуджено [PERSON] (який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності посвідченої 24.06.2019 року за реєстровим №785 [PERSON] третім секретарем з консульських питань Посольства України в Португальській Республіці) на користь Одноосібного товариства з обмеженою відповідальністю «Агровей» (від імені якого на підставі Установчого акту Покупця, складеного та підписаного 06.12.2016 року одноосібним власником капіталу Покупця, діє керівник [PERSON] ) за договором купівлі-продажу від 13.08.2019 року, зареєстрованого за №1612, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком О.В. Копія зазначеної довіреності та договору купівлі-продажу містяться у матеріалах справи (т.1, а.с.30-33). У матеріалах справи міститься інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 195183409 від 27.12.2019 року (т.1, а.с.11-16), яка підтверджує, що власником спірного нерухомого майна, є Одноосібне товариства з обмеженою відповідальністю «Агровей». Також відповідно зазначеної довідки приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко О.В. зареєстрував обтяження 32804338 (заборону на нерухоме майно) від 13.08.2019 року, підставою якого є договір іпотеки, серія та номер:1613, від 13.08.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В., обтяжувачем якого є Приватне підприємство «УКЛЬТРАКОР» Відповідно Договору про надання зворотної фінансової допомоги від 13.08.2019 року ПП «Ультакор» від імені якого діє [PERSON] та Одноосібне товариство з обмеженою відповідальністю «Агровей», від імені якого діє [PERSON] уклали договір, відповідно якого позичальник отримує від позикодавця, а позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 2000000,00 гривень. Відповідно п. 6 зазначеного договору позикодавець має право звернути стягнення на будь-яке майно позичальника на яке, згідно з законодавством України, може бути звернене стягнення (т.1 а.с.119). Позивач зазначає, що ніколи не був в Португальській Республіці та ніколи не надавав довіреності на ім`я [PERSON] та взагалі не знає зазначену особу. Відповідно Листа Посольства України в Португалії від 27.12.2019 року №61211/19-091-4241, за результатами проведеної перевірки встановлено, що у 2019 році консульськими посадовими особами Посольства України в Португалії не засвідчувались довіреність від імені [PERSON] (т. 1 а.с. 198). 29.08.2019 року [PERSON] звернувся до Приморського ВП в м. Одсі ГУНП України в Одеській області, внаслідок чого було порушено кримінальне провадження №12019160500004698 за ч. 4 ст. 190 КК України (т. 1 а.с. 18). В рамках кримінального провадження було допитано особу, які нібито по довіреності від гр. [PERSON] , уклала та підписала договір купівлі-продажу №1612 від 13.08.2019 року [PERSON] , про що 11.09.2019 року складено протокол допиту свідка. У своїх пояснення [PERSON] зазначив, що 15-16 березня 2019 року ним було загублено паспорт громадянина України, після чого він звернувся за отримання нового паспорту до паспорту сервісу та отримав новий документ у вигляді id-картки № [NUMBER] , виданий 17.04.2019 року, ДМС №8036. Також [PERSON] пояснив, що ніякого відношення не має до укладення договору купівлі продажу від 13.08.2019 року за реєстровим номером 1612, ніяких документів щодо відчуження приміщення площею 99,1кв.м., за адресою [ADDRESS] не підписував, не був присутній під час вчинення правочину [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (т. 1 а.с. 23-26). Згідно висновку Експерта №446-П від 11.08.2020 року відпис від імені [PERSON] на другому бланковому рядку у графі «ПІДПИСИ» у договорі купівлі продажу від 14.06.2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П., зареєстрований в реєстрі за №109, та який був вилучений у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бойко О.В., виконаний не [PERSON] , а іншою особою із наслідуванням справжнього підпису самого [PERSON] . Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази в їх сукупності, з урахуванням пояснень учасників процесу, суд приходить до висновку необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно позовної заяви, позовні вимоги ґрунтуються на тих обставинах, що договір купівлі-продажу №1612 від 13.08.2019 року, на підставі якого право власності перейшло Одноосібному товариству з обмеженою відповідальністю «АГРОВЕЙ», був підписаний громадянином [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 24.06.2019 року №785 [PERSON] третім секретарем з консульських питань Посольства України в Португальській республіці, разом з тим позивач зазначає, що ніколи не надавав зазначеної довіреності, що підтверджується Листом Посольства України в Португалії від 27.12.2019 року №61211/19-091-4241. Виходячи з презумпції правомірності правочину, встановленої ст. 204 ЦК України, обов`язок доказування недійсності правочину покладається, особу, що вимагає визнання його недійсним, у даному випадку на позивача. Згідно протоколу допиту свідка в рамках кримінального провадження №12019160500004698 від 11.09.2019 року [PERSON] зазначив, що 15-16 березня 2019 року ним було загублено паспорт громадянина України, після чого він звернувся за отримання нового паспорту до паспорту сервісу та отримав новий документ у вигляді id-картки № [NUMBER] , виданий 17.04.2019 року, ДМС №8036. Також [PERSON] пояснив, що ніякого відношення не має до укладення договору купівлі продажу від 13.08.2019 року за реєстровим номером 1612, ніяких документів щодо відчуження приміщення площею 99,1кв.м., за адресою [ADDRESS] не підписував, не був присутній під час вчинення правочину [PERSON] , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. За змістом ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.82, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.86, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11., "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~ Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.\~ Відповідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 5, 7 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи ті обставини, що позивач не міг надати довіреність на громадянина [PERSON] , що підтверджується листом Посольства України в Португалії, та особа, що була присутня під час здійснення правочину не мала повноважень на укладення та підписання договору, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу від 13 серпня 2019 року за реєстровим №1612 слід визнати недійсним. Статтею 387 ЦК України визначено право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Враховуючи задоволення вимоги про визнання договору купівлі-продажу від 13.08.2019 року недійсним у зв`язку з тим, що правочин було укладено особою, яка не була уповноважена на укладання відповідного договору, наявні правові підстави для застосування правового механізму захисту, передбаченого статями 387, 388 ЦК України, шляхом витребування із володіння Одноосібного товариства з обмеженою відповідальністю «Агровей» на користь [PERSON] спірного приміщення. У пунктах 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі N 907/50/16 (провадження N 12-122гс18) зроблено висновок, що "правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частина третя цієї ж статті передбачає самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна". Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. Встановивши, що ніяких намірів та дій щодо відчуження спірного нерухомого майна [PERSON] не проводив, вказане майно вибуло з його володіння поза його волею шляхом відчуження його особою, яка не мала права відчужувати спірне майно, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову шляхом витребування приміщення від набувача на користь [PERSON] та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, тому вимоги щодо скасування запису про право власності 32803793 та поновлення у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за [PERSON] на приміщення по [ADDRESS] , згідно договору купівлі продажу від 14.06.20219 року за реєстровим №1612 також підлягають задоволенню. Відповідно вимог про визнання недійсним договору іпотеки від 13 серпня 2019 року, зареєстрованого в реєстрі за №1613, укладеного між Одноосібним товариством з обмеженою відповідальністю «Агровей» та Приватним підприємством «Ультракор», суд зазначає наступне. Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсязі цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частинами 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його діяльність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належних йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належать майнові права, а також особа, якій власник речі або особа, якій належать майнові права, передали річ або майнове право з правом їх застави. Згідно зі статтею 5 Закону України "Про іпотеку" предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцеві на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є держава або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений в натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено законом. Отже, зі змісту наведених норм вбачається, що право особи на відчуження майна у власність третьої особи, передання в користування (оренду) чи іпотеку, законодавець пов`язує безпосередньо з наявністю права розпорядження річчю, яке належить, насамперед, його власнику чи уповноваженій останнім на вчинення таких дій. Укладення договору іпотеки особою, яка фактично не була його власником, є підставою для визнання відповідної угоди недійсною. Також суд, приймає до уваги доводи позивача з приводу того, що укладення договору іпотеки не було направлено на забезпечення виконання зобов`язань за договором позики між Одноосібним товариством з обмеженою відповідальністю «Агровей» та Приватним підприємством «Укльтракор», що є порушенням ч. 5 ст. 203 ЦК України, а направлене на утримання майна, належного позивачу, оскільки єдиним засновником Одноосібного товариства з обмеженою відповідальністю «Агровей» та Приватного підприємства «Ультракор» на момент укладення правочинів є [PERSON] , тобто фактично майно передано в іпотеку тій же особі. Враховуючи той факт, що у Одноосібного товариства з обмеженою відповідальністю «Агровей» не виникло повноважень власника майна, необхідних на передачу в іпотеку та з врахуванням витребування майна із чужого незаконного володіння необхідно прийти до висновку, що договір іпотеки укладений з порушенням вимог законодавства, а тому також є недійсним. У зв`язку з визнанням недійсним договору іпотеки наявні також підстави для припинення заборони відчуження приміщення по [ADDRESS] , вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про заборону відчуження нерухомого майна, накладену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В. 13.08.2019 року, номер запису про обтяження 32804338, припинення та вилучення з Державного реєстру іпотек запис про іпотеку приміщення по [ADDRESS] внесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В. 13.08.2019 року, номер запису про іпотеку 32804256. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~ Згідно ч. 3\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п.1, 2, 3 ч. 1\~ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Враховуючи наведені обставини, підсумовуючи висновки суду, позовні вимоги [PERSON] підлягає повному задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved