Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

08 січня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовом до Приватного акціонерного товариства "Суха Балка" про стягнення заборгованості з заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування своїх вимог позивач суду зазначив, що він з 03 грудня 1993 року по 16 березня 1998 року, з 03 березня 2005 року по 11 червня 2015 року працював на різних посадах на підприємстві відповідача. 11 червня 2015 року він був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Проте, на момент звільнення відповідачем не було проведено повного розрахунку з позивачем, а саме не виплачено суми недоплаченої заробітної плати за час відпусток. 14 вересня 2018 року він звернувся до відповідача із заявою, у якій просив повідомити у письмовій формі із наданням відповідного розрахунку, які суми йому були виплачені у зв`язку із звільненням та зазначити дату їх виплати. Повідомити про розмір його середньомісячної та середньоденної заробітної плати за два останніх місяці перед звільненням. А також повідомити чи виплачувалася йому в повному обсязі заробітна плата за період відпусток з січня 1995 року по березень 2010 року. Також просив у випадку невиплати заборгованості по заробітній платі в повному обсязі, здійснити її виплату, виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Відповідно до листа відповідача від 08 листопада 2018 року № 69.1/2413 його було повідомлено, що внаслідок перерахунку відпусток йому виплачено 193 гривні 54 копійки. Проте дана обставина не відповідає дійсності та фактично відповідачем заробітна плата за період відпусток не була виплачена. В зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати за період відпусток підприємством відповідача повинна бути сплачена компенсація втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Тому, розрахунок компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно повинен бути виконаний відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги за зазначений період. Таким чином загальна сума компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги за період його відпусток становить 630 гривень 06 копійок. Відповідно до довідки відповідача про середньоденний заробіток, його середньоденна заробітна плата становила 126 гривень 88 копійок. Кількість робочих днів з 12 червня 2015 року по 31 травня 2020 року становить 1242 робочих дні. Таким чином середній заробіток за зазначений період складає 1242 робочих дні х 126 гривень 88 копійок = 157584 гривні 96 копійок. Тому позивач [PERSON] прость суд тягнути з відповідача ПАТ "Суха Балка" на його користь заборгованість по заробітній платі за час відпусток у розмірі 193 гривні 54 копійки без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Стягнути компенсацію втрати частини заробітної плати за час відпусток зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги у розмірі 630 гривень 06 копійок без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 червня 2015 року по 31 травня 2020 року у розмірі 157584 гривні 96 копійок без утримання податків та обов`язкових платежів, та в якості відшкодування витрат на правничу допомогу 1000 гривень 00 копійок. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 лютого 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги згідно до уточненої позовної заяви підтримала у повному обсязі, посилаючись на зазначені вище обставини. Представник відповідача ПАТ «Суха Балка» Заклецький В.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав посилаючись на факти зазначені у відзивах на позов, а саме, що підприємство відповідача на даний час у повному обсязі виплатило належні позивачу виплати при розрахунку при звільненні. Твердження позивача про не нарахування і не виплату йому сум недоплаченої заробітної плати за час відпусток є безпідставними, такими, що не ґрунтуються на доказах так як у лютому 2012 року за результатами перерахунку позивачеві було нараховано та виплачено заробітна плата за час його роботи у період з 03 березня 2005 року по 01 березня 2010 року, включаючи час додаткових та основних щорічних відпусток у сумі 193 гривні 54 копійки, що складає 0,71% від реальної суми недорахованої заробітної плати позивача, що підтверджується копією розрахункового листа (табелеграми) за лютий 2012 року, вид оплати 346. Оскільки на момент звільнення позивача 16 березня 1998 року діяв загальний тримісячний строк звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору, а норма КЗпП України, що скасовує будь-який строк у справах за позовами про стягнення належної йому заробітної плати набула чинності тільки 01 серпня 2001 року, то можливість застосування зазначеної норми до спірних правовідносин виключається. Позивач, фактично звернувся з позовом з пропуском строку для звернення до суду. Крім того позивач просив стягнути заборгованість по заробітній платі за час відпусток у період з 01 січня 1995 до 01 березня 2010 року, хоча фактично в період з 16 березня 1998 року по 03 березня 2005 року в трудових відносинах з відповідачем не перебував. До спірних правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем не підлягають застосуванню положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням їх виплати», оскільки законодавством передбачена компенсація, лише, у випадку невиплати саме нарахованої заробітної плати, а оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за частину часу затримки розрахунку при звільненні мають похідний характер із зазначених правовідносин, то вони також задоволенню не підлягають. Тому представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши представників сторін, перевіривши письмові матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволенні позову з таких підстав. Судом встановлено що, позивач [PERSON] пропрацював на підприємстві відповідача Приватному акціонерному товаристві «Євраз Суха Балка» з 03 грудня 1993 року по 16 березня 1998 року та з 03 березня 2005 року по 11 червня 2015 року. 11 червня 2015 року [PERSON] був звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, що підтверджується відомостями з трудової книжки серія [NUMBER] 3816360 (наказ №108-ос від 11.06.2015). 14 вересня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача із заявою, у якій просив повідомити у письмовій формі із наданням відповідного розрахунку, які суми йому були виплачені у зв`язку із звільненням та зазначити дату їх виплати. Повідомити про розмір його середньомісячної та середньоденної заробітної плати за два останніх місяці перед звільненням. А також повідомити чи виплачувалася йому в повному обсязі заробітна плата за період відпусток з січня 1995 року по березень 2010 року. Також просив у випадку невиплати заборгованості по заробітній платі в повному обсязі, здійснити її виплату, виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Відповідно до листа відповідача від 08 листопада 2018 року № 69.1/2413 позивача [PERSON] було повідомлено, що внаслідок перерахунку відпусток йому виплачено 193 гривні 54 копійки. В підтвердження зазначеної обставини відповідачем надано Табель № 11906 за лютий 2012 року, відповідно до якого позивачу була нарахована заробітна плата за час його роботи у період з 03 березня 2005 року по 01 березня 2010 року, включаючи час додаткових та основних щорічних відпусток у сумі 193 гривні 54 копійки, що складає 0,71% від реальної суми недорахованої заробітної плати позивача, вид оплати 346. Однак суд не приймає даний документ як належний доказ в підтвердження здійснення зазначеної виплати, оскільки наданий суду розрахунковий лист (тебелеграма) за лютий 2012 року є повідомленням працівника про розміри оплати праці відповідно до ст. 110 КЗпП України, виданим самим підприємством відповідача та не є документом суворої звітності за достовірність якого відповідач може нести відповідальність відповідно до закону. Зазначений розрахунковий лист не може бути підтвердження зарахування зазначеної суми заробітної плати на відповідний рахунок позивача [PERSON] , а також і доказом фактичного отримання позивачем зазначеної грошової виплати. Платіжного доручення про перерахування коштів позивачу [PERSON] та доказів списання цих грошових коштів з рахунку підприємства відповідача суду надано не було, з посиланням відповідача на те, що закінчився строк зберігання первинних документів бухгалтерського обліку з цього питання, який становить 3 роки. Таким чином відповідачем не надано суду доказів в підтвердження проведення остаточного розрахунку з позивачем у день його звільнення. Як встановлено судом з метою самостійного усунення виявлених порушень, підприємство відповідача скориставшись нормою та правом, наданим п. 10 Порядку, що дозволяє госпрозрахунковим підприємствам здійснювати коригування заробітної плати та інші виплати, виходячи з їх фінансових можливостей, спільно з профспілковими комітетами було прийнято постанову № 3 від 06 лютого 2012 року, якою встановлено, що при розрахунку заробітної плати за час відпусток за період з 01 січня 1995 року по 01 березня 2010 року, як працівникам, так і колишнім працівникам, корегуючі коефіцієнти для визначення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів у відповідності з актами законодавства та рішеннями, передбаченими колективним договором, розраховуються за формулою; Корегуючий коефіцієнт = 1 + розмір підвищення тарифних ставок та окладів (в частках одиниці) х 0,71. На підставі спільної постанови відповідачем видано наказ № 295 від 16.02.2012 року, яким визначено порядок дій по здійсненню перерахунку сум заробітної плати за час відпусток як працівникам, так і колишнім працівникам підприємства. У лютому 2012 року відповідачем за результатами перерахунку позивачеві [PERSON] нараховано заробітну плату за час його роботи у відповідача за період з 03 березня 2005 року по 01 березня 2010 року, включаючи час додаткових та основних щорічних відпусток у сумі 193 гривні 54 копійки, що складає 0,71% від реальної суми недорахованої заробітної плати позивача. Про, що в подальшому було повідомлено позивача в листі від 08 листопада 2018 року № 69.1/2413. Однак суд дійшов висновку про відсутність належних та допустимих доказів в підтвердження факту виплати відповідачем позивачу зазначеної суми заробітної плати, з викладених вище підстав. З врахуванням встановлених судом обставин, позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] суми недоплаченої заробітної плати за час відпусток в період з 03 березня 2005 року по 01 березня 2010 року в розмірі 193 гривні 54 копійки підлягає задоволенню. Згідно зі ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором (або нормативним актом роботодавця, погодженим з профспілкою), не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. А згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Враховуючи те, що відповідачем не було вчасно виплачено позивачу нараховану суму заборгованості із заробітної плати за час щорічних відпусток у розмірі 193 гривні 54 копійки відповідно до постанови Генерального директора та профкому підприємства № 3 від 06 лютого 2012 року у період роботи позивача, суд дійшов висновку, щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача [PERSON] компенсації втрати частини заробітної плати за час відпусток у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (стаття 2). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4). У відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року №159 затвердив «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати». Відповідно до п. 2.2 рішення Конституційного Суду від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Пунктами 4, 5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4). Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5). Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-43цс14, від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР, Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III\~\~компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. За змістом цих нормативних актів підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання);\~\~ 3) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; 4)\~\~зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги і 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата). Таким чином право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати. Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Використане у статті 3 Закону та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 19 грудня 2011 року у справі № 6-58цс11, у постанові від 11 липня 2017 року у справі №21-2003а16). Механізм розрахунку компенсації докладно описано у п. 4 Порядку №159. Наведемо розрахунок суми компенсації у вигляді формули:\~\~Ск = (Д н/в х Приріст Іі): 100 , де: Ск - сума компенсації;\~\~Д н/в - дохід, не виплачений за відповідний період після утримання податків та обов`язкових платежів;\~\~Приріст Іі - приріст індексу інфляції у відсотках за період невиплати. Його визначають множенням місячних індексів інфляції за період невиплати доходу. Таким чином, виходячи з викладеного, взявши до уваги розрахунок компенсаційних виплат позивача, виконаний відповідно до відомостей про розмір нарахованої позивачу, але своєчасно невиплаченої заробітної плати/компенсації за невикористані дні відпустки за період з 03 березня 2005 року по 01 березня 2010 року, зазначених у клопотанні відповідача про долучення доказів до матеріалів справи вх.№35772/19 від 24 грудня 2019 року, та у додатках до цього клопотання а саме довідки про періоди надання відпустки позивачу, сума заробітної плати за час відпустки, суми утриманих податків та ЄСВ, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги за період відпусток позивача розмір якої становить 630 гривень 06 копійок. Відповідно до вимог позивача, щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку про часткове задоволення даної вимоги з наступних підстав. Згідно\~ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до\~ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином із вказаних положень закону вбачається, що стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~ст. 27 Закону України «Про оплату праці»\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100\~(далі Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середня заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які не підлягають урахуванню при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу, зокрема згідно п. 4 не враховуються: матеріальна допомога, виплати за щорічну і додаткову відпустки та допомога у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю. Отже згідно зазначених норм середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати, отриманої за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні, на число цих відпрацьованих робочих днів. Оскільки як встановлено судом відповідачем не було виплачено позивачеві суму заборгованості із заробітної плати за час щорічних відпусток з урахуванням коефіцієнта підвищення 0,71, а також не виплачено компенсацію втрати частини заробітної плати за час відпусток у зв`язку з порушенням строків її виплати, в день його звільнення. Таким чином не проведено з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, що є підставою, відповідно до ст. 117 КЗпП України, для виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до інформації, що надана відповідачем, середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] на час звільнення становила 126 гривень 88 копійок. Кількість робочих днів з 12 червня 2015 року по 31 травня 2020 року становить: 142 робочі дні (з 12 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року) + 251 робочий день (2016 рік) + 248 робочих дні (2017 рік) + 250 робочих дні (2018 рік) + 249 робочих дні (2019 рік) + 102 робочих дні (з 01 січня по 31 травня 2020 рік) = 1242 робочих дні. Таким чином середній заробіток за період з 12 червня 2015 року по 31 травня 2020 року складає: 1242 робочих дні х 126 гривень 88 копійок = 157584 гривні 96 копійок. При цьому, суд критично оцінює і твердження сторони відповідача щодо застосування строку позовної давності в три місяці до даних правовідносин, оскільки згідно з рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013 : «В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1,12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Таким чином, тримісячний строк позовної давності до вимог середнього заробітку на чає затримки розрахунку при звільненні не може бути застосованим. Однак, суд не може погодиться з тим, що вся сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який визначений позивачем підлягає стягненню. Суд вважає за можливе стягнути на користь позивача 2000 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при взільненні з наступних підстав. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас, у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує істотність та розмір невиплаченої позивачу заробітної плати, на яку він дійсно має право, а саме 193,54 грн. порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на яку він претендує, а саме 157584 гривні 96 копійок. Крім того, суд звертає увагу на те, що з моменту звільнення з роботи (2015 рік) [PERSON] не звертався до відповідача з вимогою про виплату йому нарахованої але не виплаченої заробітної плати та не навів поважні причини, які перешкоджали йому звернутися до відповідача чи суду за захистом своїх прав раніше. Тому, суд, зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 2000 гривень 00 копійок враховує фактичні обставини справи, зокрема, що позивач протягом тривалого часу не звертався до роботодавця із вимогою про погашення йому заборгованості за заробітною платою, а також застосовує принцип розумності та співмірності. Враховуючи наведене, беручи до уваги встановлені законодавством гарантії своєчасної виплати працівникові заробітної плати, встановлену відповідальність роботодавця у зв`язку із цим, суд дійшов до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнення у сумі 2000 гривень 00 копійок частково задовольнивши позовні вимоги позивача в цій частині. Відповідно до ч.1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. З наданих позивачем письмових доказів підтверджені понесені позивачем витрати відповідно до договору про надання правничої допомоги від 08 січня 2019 року укладеного між позивачем та адвокатом Ратушною Русланою Павлівною. А також відповідно до акту приймання-передачі правничої допомоги від 08 січня 2019 року та розрахункової квитанції становлять 1000 гривень 00 копійок. За висновком суду саме ця сума судових витрат понесених позивачем, належним чином підтверджена доданими до матеріалів справи письмовими доказами та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 137, 141 ЦПК України. Відповідно до ст.141 ЦПК України та ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» підлягає стягненню з відповідача на користь держави сума судового збору в сумі 768 гривень 40 копійок.

Outcome: partial