Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

[PERSON] 29.04.2013року звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, покликаючись на те, що 29.08.1996року між нею та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб і від цього шлюбу у них є дочка - [PERSON], [INFO]. Подружнє життя у них не склалося. Останній рік відповідач проживає окремо, вони не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних відносин. Позивачка звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу з відповідачем. Вказує, що за час шлюбу було набуте наступне майно: 1) автомобіль марки «Mercedes Benz», модель « 313 CDI Sprinter», реєстр. номер [NUMBER], 2004 року випуску; 2) нежитлова будівля, загальною площею 167,7 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS]; 3) нежитлова будівля, загальною площею 34,3 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS]; 4) нежитлова будівля загальною площею 171,1 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS]; 5) земельна ділянка, площею 0,0079 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. При цьому, зазначає, що з даного переліку набутого під час шлюбу майна, їй як приватному підприємцю належить наступне майно: - нежитлова будівлю, загальною площею 171,1 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS]; - земельна ділянка, площею 0,0079 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Стверджує, що дане майно належить їй [PERSON] як приватному підприємцю і відповідно до положень статей 57, 61 Сімейного кодексу України, ст.52 Цивільного кодексу України не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Таким чином, вважає, що спільним майном подружжя, яке підлягає поділу, із вищенаведеного майна є: - автомобіль марки «Mercedes Benz», модель « 313 CDI Sprinter», реєстр. номер [NUMBER], 2004 року випуску; - нежитлова будівля, загальною площею 167,7 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS]; - нежитлова будівля, загальною площею 34,3 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS]. Також зазначає, що на її утриманні є спільна з відповідачем дитина. Відповідач за час окремого проживання не надає їй матеріальної допомоги, а її єдиним доходом є здійснювана нею підприємницька діяльність, яка проводиться в зазначених нежитлових будівлях в [ADDRESS] та [ADDRESS]. Тому вважає, що суд на підставі ст..70 Сімейного кодексу України може збільшити її частку у спільному майні подружжя. З огляду на наведене, просить суд (в редакції уточнених позовних вимог - а.с.241,242): 1) Визнати майном фізичної особи приватного підприємця [PERSON]: - нежитлову будівлю, загальною площею 171,1 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS]; - земельну ділянку, площею 0,0079 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. 2) Визнати спільним майном подружжя: - автомобіль марки «Mercedes Benz», модель « 313 CDI Sprinter», реєстр. номер [NUMBER], 2004 року випуску; - нежитлову будівлю, загальною площею 167,7 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS]; - нежитлову будівлю, загальною площею 34,3 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS]. 3) Провести поділ майна подружжя, обравши наступний спосіб поділу майна. Визнати за [PERSON] право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 34,3 кв.м., яка знаходиться [ADDRESS], та ? частку автомобіля марки «Mercedes Benz», модель « 313 CDI Sprinter», реєстр. номер [NUMBER], 2004 року випуску. Визнати за [PERSON] право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 167,7 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS], та ? частку автомобіля марки «Mercedes Benz», модель « 313 CDI Sprinter», реєстр. номер [NUMBER], 2004 року випуску. В ході розгляду даної справи, 05.06.2013року, відповідач [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (а.с.119-122), покликаючись на те, що усе вищевказане позивачкою [PERSON] майно є набуте за час шлюбу та об'єктом права спільної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], а тому підлягає поділу між подружжям в рівних частинах. З огляду на наведене, просить суд (в редакції уточнених позовних вимог - а.с.251-253) поділити спільне майно подружжя, обравши наступний порядок поділу майна: 1) Визнати за [PERSON] право власності на: - ? нежитлової будівлі, загальною площею 171,1 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS]; - ? земельної ділянки, площею 0,0079 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]; Залишити у власності [PERSON]: - нежитлову будівлю, загальною площею 167,7 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS]; - ? автомобіля марки «Mercedes Benz», модель « 313 CDI Sprinter», реєстр. номер [NUMBER], 2004 року випуску. 2) Залишити у власності [PERSON]: - нежитлову будівлю, загальною площею 34,3 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS]. - ? нежитлової будівлі, загальною площею 171,1 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS]; - ? земельної ділянки, площею 0,0079 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]; Визнати за [PERSON] право власності на ? автомобіля марки «Mercedes Benz», модель « 313 CDI Sprinter», реєстр. номер [NUMBER], 2004 року випуску. 3) Стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] грошову компенсацію в розмірі 5 980 гривень, виходячи з дійсної вартості спільного майна сторін. В судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві (а.с.1-5) та заяві про уточнення позовних вимог (а.с.241,242), щодо задоволення зустрічного позову заперечили повністю. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] уточнені вимоги за зустрічним позовом підтримали в повному обсязі, з підстав наведених у зустрічній позовній заяві (а.с.119-122) та заяві про уточнення позовних вимог (а.с.251-253), щодо задоволення первісного позову заперечили повністю. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що первісний позов слід задовольнити повністю, а зустрічний позов - частково, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що сторони у справі перебували між собою у зареєстрованому шлюбі з 29.08.1996 року по 17.06.2013року. Від даного шлюбу у сторін народилась дочка - [PERSON], [INFO], яка після розлучення батьків залишилась проживати з матір'ю - [PERSON] Вказані обставини сторонами не оспорюються, встановлені рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 01.08.2013 року (а.с.243-247) та підтверджуються копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.123) та копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26.10.2001року (а.с.82). Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя",вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Як вбачається із позовних вимог первісного та зустрічного позовів, а також слідує із пояснень сторін та їх представників, даний спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі загальною площею 171,1 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,0079 га, що розташована за даною адресою. Так, позивач за первісним позовом [PERSON] просить визнати дане нерухоме майно, майном [PERSON] як приватного підприємця, яке не відноситься до спільного майна подружжя та не підлягає поділу між подружжям. В свою чергу, відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник, обґрунтовуючи свої заперечення проти первісного позову та вимоги зустрічного позову, покликаються на те, що зазначене спірне нерухоме майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя на підставі положень ст. 60 Сімейного кодексу України, оскільки таке було набуте подружжям за час шлюбу. При вирішенні даного спору, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст.60 СК України вважається правильно застосованою. Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття. Згідно ч.1 ст.320 ЦК України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст.50 ЦК України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. У відповідності до ст.51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Відповідно до положень ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Як зазначено в п.29 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007року, відповідно до положень статей 57, 61 СК, ст. 52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Як вбачається із пояснень сторін та матеріалів справи, зокрема із копії Свідоцтва платника єдиного податку серії [NUMBER] від 29.05.2012року (а.с.94), позивач за первісним позовом [PERSON] з 1998 року є суб'єктом господарювання та зареєстрована як фізична особа - підприємець, згідно Свідоцтва про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи №59 від 13.05.1998року. Місце провадження господарської діяльності: [ADDRESS]. Вид господарської діяльності -діяльність посередників у торгівлі господарськими товарами, залізними та іншими металевими виробами, роздрібна торгівля залізними виробами та ін. Із копії договору купівлі - продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності від 19.07.2002року серії ВАА №206818 (а.с.92,93) відомо, що 19.07.2002року між виконкомом Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області як продавцем та підприємцем [PERSON] як покупцем укладено договір, згідно з яким продавець на підставі рішення виконавчого комітету Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області від 26.06.2002року за №304, передав за плату у власність, а покупець прийняв і оплатив земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], загальною площею 79 кв.м. для комерційних цілей (для будівництва магазин - складу). На підставі зазначеного договору купівлі - продажу, 19.02.2004року [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЛВ №097106 (а.с.91). На даній земельній ділянці в [ADDRESS], загальною площею 0,0079 га, приватним підприємцем [PERSON] здійснено будівництво нежитлової будівлі (магазину - складу), загальною площею 171,1 кв.м. Факт будівництва зазначеної нежитлової будівлі [PERSON], саме як приватним підприємцем та саме для потреб здійснення підприємницької діяльності, на земельній ділянці придбаній підприємцем [PERSON], підтверджується такими доказами по справі: - актом вибору земельної ділянки під розміщення будівництва магазину - складу підприємцю [PERSON] від 04.09.2001року (а.с.6); - висновком головного архітектора району №100 від 05.09.2001року «Про попереднє погодження матеріалів вибору земельної ділянки під будівництво магазину складу підприємцю [PERSON]» (а.с.7); - погодженням Державного управління екологічної безпеки у Львівській області №15 від 16.09.2001року наданого підприємцю [PERSON] (а.с.8); - копією рішення Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області №168 від 05.07.2001року «Про надання дозволу на підготовку матеріалів попереднього погодження по вибору земельної ділянки підприємцю [PERSON]» (а.с.9); - копією рішення Судововишнянської міської ради Мостиського району Львівської області №465 від 25.10.2002 року «Про затвердження матеріалів погодження для будівництва магазин - складу [ADDRESS] підприємцю [PERSON]» (а.с.10); - копією протоколу (Додаток до договору №18-13/985 від 21.10.2002року) домовленості з приватним підприємцем [PERSON] про договірну ціну виконання робіт про видачу технічних вимог щодо розширення магазину [ADDRESS] (а.с.11); - копією рахунку Державної інспекції з енергозбереження №18-13/985 від 21.10.2002року виданого приватному підприємцю [PERSON](а.с.12); - копією експертного висновку служби державного пожежного нагляду Мостиського району №25/44 від 03.05.2003року наданого приватному підприємцю [PERSON] (а.с.13); - копією рахунку Мостиського РЕМ ВАТ «Львівобленерго» від 19.11.2001року виписаного на платника - підприємця [PERSON] (а.с.14); - копією розрахунку договірної ціни за видачу технічних умов на електропостачання від 19.11.2001року проведеного підприємцю [PERSON] (а.с.15); - копією розрахунку вартості послуг обстеження споживачів щодо підключення до електричної мережі підприємця [PERSON] (а.с.16); - копією матеріалів робочого проекту розширення магазину [ADDRESS] (а.с.17-59). Із копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САВ №668014 від 09.08.2007року (а.с.86) видно, що на підставі рішення виконкому Судововишнянської міської ради №154 від 31.07.2007року за [PERSON] оформлено право власності на нежитлову будівлю, магазин - склад, площею 171,1 кв.м. в [ADDRESS]. Як вбачається із копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15530708 від 09.08.2007року (а.с.85) право власності на дану нежитлову будівлю зареєстровано за [PERSON] Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача [PERSON] про те, що дане майно є зареєстроване за [PERSON] не як за приватним підприємцем, а як за фізичною особою, оскільки чинним на той час законодавством України не було передбачено реєстрацію права власності на нерухоме майно як за фізичною особою - підприємцем. В ході розгляду даної справи, судом також встановлено, що спірне нерухоме майно, а саме земельна ділянка площею 0,0079 га [ADDRESS] та нежитлова будівля магазин - склад, площею 171,1 кв.м., що розміщена на ній, придбане [PERSON] як фізичною особою - підприємцем, хоча й під час шлюбу, але не за спільні кошти подружжя, а за кошти, що одержані нею від третіх осіб для здійснення підприємницької діяльності, а саме за кошти одержані [PERSON] від її батька [PERSON] у позику. Так, із копії розписки від 18.07.2002року (а.с.250), оригінал якої був оглянутий та досліджений судом, наданої на підтвердження укладення між [PERSON] та [PERSON] договору позики, слідує, що 18.07.2002року [PERSON] позичила у [PERSON] грошові кошти в сумі 40 000 доларів США для купівлі земельної ділянки, що розміщена за адресою: [ADDRESS], загальною площею 79 кв.м. та будівництва на даній земельній ділянці магазину - складу для здійснення її підприємницької діяльності. У розписці також зазначено, що дана позика береться не в інтересах сім'ї, а для здійснення підприємницької діяльності. Дані обставини підтвердили також допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON], який пояснив, що позичив дочці зазначені кошти саме для здійснення нею підприємницької діяльності. Відповідачем [PERSON] в судовому засіданні вищевикладені обставини не спростовувано, а тому суд надає показам свідків віри, оскільки такі є логічними та послідовними. Крім того судом береться до уваги, що відповідач працював у позивачки [PERSON], як найманий працівник та отримував заробітну плату, а щодо тверджень, що він приймав участь у здійсненні підприємницької діяльності позивачки то такі не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Враховуючи вищенаведені обставини, суд вважає, що твердження відповідача [PERSON] та його представника про належність зазначеного спірного майна до спільної сумісної власності подружжя є безпідставним та необґрунтованим. Такий висновок суду прямо кореспондується з правовою позицією викладеною у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України (у справі №6-79цс13), що відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України, де зазначено, що майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст.57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст.60,61 СК України. Таким чином, позивачка [PERSON] хоча і придбала спірне нерухоме майно за час шлюбу, але як фізична особа-підприємець для здійснення підприємницької діяльності і не за спільні кошти подружжя, а тому у задоволенні зустрічного позову [PERSON], в частині позовних вимог про визнання за ним права власності на ? частину спірного нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], слід відмовити. Судом встановлено, що сторони за час шлюбу придбали наступне майно. Так, із копії договору купівлі - продажу від 24.03.2004 року (а.с.88) відомо, що 24.03.2004 року, тобто під час перебування сторонами у шлюбі, [PERSON] купила магазин, загальною площею 34,3 кв.м., що знаходиться [ADDRESS]. На підставі зазначеного договору купівлі-продажу, право власності на нежиле приміщення в [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON], що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5141152 від 21.10.2004року (а.с.87). Також, із копії договору купівлі - продажу нежитлової будівлі від 26.07.2004року (а.с.84) відомо, що 26.07.2004року, тобто під час перебування сторонами у шлюбі, відповідач [PERSON] придбав у власність нежитлову будівлю - магазин, загальною площею 167,7 кв.м., в [ADDRESS]. На підставі зазначеного договору купівлі-продажу, право власності на нежитлову будівлю в [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON], що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №5140993 від 21.10.2004року (а.с.83). Крім того, із копії Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с.95) видно, що 20.09.2008року, тобто під час перебування сторонами у шлюбі, за відповідачем [PERSON] був зареєстрований транспортний засіб - автомобіль марки «Mercedes Benz», модель «Sprinter», реєстр. номер [NUMBER], 2004 року випуску. Сторонами визнається той факт, що вищезазначене майно було набуто подружжям в період шлюбу та є їхньою спільною сумісною власністю. Щодо належності даного майна до спільного майна подружжя та його поділу, між сторонами спору не виникає. Таким чином, спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] є наступне майно: - нежитлова будівля - магазин, загальною площею 34,3 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS]; - нежитлова будівля - магазин, загальною площею 167,7 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS]; - автомобіль марки «Mercedes Benz», модель « 313 CDI Sprinter», реєстр. номер [NUMBER], 2004 року випуску. Відповідно до роз'яснень викладених у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя " від 21.12.2007 року № 11, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно висновку №44/13 від 01.10.2013року судової авто товарознавчої експертизи по даній справі (а.с.168) ринкова вартість автомобіля Mercedes-Benz Sprinter реєстр. номер [NUMBER], в цінах на час виконання експертизи складає 113346 гривень. Згідно висновку №061/13 від 27.11.2013року судової будівельно-технічної експертизи по даній справі (а.с.217) дійсна вартість нежитлової будівлі загальною площею 167,7 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS], становить 164900гривень. Згідно цього ж висновку, дійсна вартість нежитлової будівлі загальною площею 34,3 кв.м., яка знаходиться [ADDRESS], становить 176860 гривень. Таким чином загальна вартість спільного майна подружжя [PERSON] та [PERSON], що підлягає поділу, становить 455106 гривень. Як вбачається із пояснень сторін та ними не оспорюється, що згоди щодо поділу спільного майна між ними не досягнуто, домовленості між ними щодо збільшення або зменшення часток майна що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя не було, шлюбний договір між ними не укладався. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК України. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній власності, вважається, що частка співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно ст. 71 цього ж Кодексу, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до роз'яснень викладених у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя " від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Також, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.30 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч.3 ст.70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). З огляду на наведені положення закону та роз'яснення Пленуму ВСУ, враховуючи те, що вищенаведені об'єкти спільної сумісної власності подружжя, що підлягають розподілу, є неподільними речами, беручи до уваги побажання сторін щодо передачі кожному із них певного майна та їхню згоду щодо такого поділу спільно нажитого майна подружжя, суд вважає за можливе поділити спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON], визнавши за [PERSON] право власності на нежитлову будівлю - магазин, загальною площею 167,7 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS], а за [PERSON] визнати право власності на нежитлову будівлю - магазин, загальною площею 34,3 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS] Щодо поділу автомобіля, то суд вважає за можливе поділити дане спільне майно подружжя, визнавши за [PERSON] та [PERSON] право власності по ? частині цього автомобіля за кожним з них, залишивши його у спільній частковій власності. За таких обставин вартість виділеного позивачці [PERSON] майна становить 233 533 гривень. Загальна вартість виділеного відповідачу [PERSON] майна становить 221 573 гривень. Як випливає з вимог діючого законодавства, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно пояснень сторін домовленості між ними щодо збільшення або зменшення часток майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя не було, шлюбний договір між ними не укладався. Разом з тим, при вирішенні спору про поділ майна суд враховує те, що з позивачкою проживає та перебуває на її утриманні малолітня дочка - [PERSON], [INFO], яка після розлучення батьків залишилась проживати з матір'ю. Судом встановлено, що згідно з рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 01.08.2013року (а.с.254-256) з відповідача [PERSON] в користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання дочки [PERSON] в розмірі 700 гривень щомісячно, починаючи з 30.04.2013року і до досягнення дитиною повноліття. При цьому, як вбачається із розрахунку заборгованості по аліментах №09-23/1074 від 12.02.2014року (а.с.248), заборгованість відповідача [PERSON] щодо сплати аліментів на утримання дочки [PERSON] становить 4 000,33 гривень. За таких обставин, беручи до уваги інтереси малолітньої дочки [PERSON] та враховуючи інші обставини, що мають істотне значення, суд вважає за можливе та доцільне відступити від засади рівності часток подружжя та не стягувати з позивачки [PERSON] суму компенсації різниці вартості вищезазначеного майна у розмірі 5 980 гривень за невідповідність часток подружжя у майні, про що просить у своїх позовних вимогах [PERSON] Таким чином, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги за первісним позовом [PERSON] є законними, обґрунтованими, доведеними в судовому засіданні і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. В свою чергу, вимоги за зустрічним позовом [PERSON] підлягають до задоволення частково. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд виходить із наступного. Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦПК України у позовах про визнання права власності на майно ціна позову визначається вартістю майна. Згідно ч.2 цієї статті якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. Позивач за первісним позовом [PERSON] у своїх позовних вимогах просила визнати за нею право власності на майно загальною вартістю 807773 гривень (574240 + 176860+ 56673= 807773). В свою чергу, позивач за зустрічним позовом [PERSON] у своїх позовних вимогах просив визнати за ним право власності на майно загальною вартістю 514673 гривень (56673 + 164900 + 287120 + 5980 = 514673). В такому випадку, судовий збір, згідно п.1.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», повинен був бути сплачений кожним із позивачів у максимальному розмірі 3 розмірів мінімальної заробітної плати, тобто у сумі по 3441 гривень кожен. Загальна сума судового збору, що повинна була бути сплачена у даній справі в дохід держави повинна становити 6882 гривень (3441 +3441= 6882). Як вбачається із матеріалів справи при поданні як первісного позову так і зустрічного сторонами було сплачено судовий збір у мінімальному розмірі - на суму 229,40 гривень кожним із позивачів, до встановлення дійсної вартості спірного майна. Тобто, кожен із позивачів повинен доплатити в дохід держави по 3211,6 гривень (3441-229,4 =3211,6). При цьому, первісний позов [PERSON] задоволено судом в повному обсязі (100%), а зустрічний позов [PERSON] задоволено частково - на 43%, а саме: визнано за [PERSON] право власності на майно загальною вартістю 221573 гривень із заявлених ним вимог на загальну суму 514673гривень (221573 від 514673 = 43%). В такому випадку, у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України [PERSON] повинен відшкодувати [PERSON] 3441 гривень судових витрат зі сплати судового збору, а в свою чергу [PERSON] повинна відшкодувати [PERSON] 1480 гривень судового збору. Із врахуванням взаємозаліку даних витрат, що мають бути відшкодовані сторонами один одному пропорційно до розміру задоволених їхніх позовних вимог (3441-1480=1961), а також враховуючи вже сплачені сторонами суми судового збору, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] слід стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 5172, 60 гривень (3211,6 + 1961=5172), а з позивача за первісним позовом [PERSON] - 1250,60 гривень (3211,6 - 1961= 1250,60). Таким чином буде забезпечено сплату в дохід держави загальної суми судового збору у розмірі 6882 гривні (229,4+229,4+5172,60+1250,60=6882), пропорційно до розміру задоволених позовних вимог відповідно до вимог ст.88 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: partial