Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

Позивач, через свого представника звернувся з вказаним позовом до суду та просив визнати договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Т.М. Петровою 24.04.2009 та зареєстрований в реєстрі за № 622, недійсним з підстав його фіктивності. Звернення до суду з вказаними вимогами позивач обґрунтовує ч.3 ст.215 ЦК України, заінтересована особа має право заперечувати дійсність правочину на підставах, встановлених законом. Щодо перебігу позовної давності, позивач зазначає, про обставину, що земельна ділянка площею 0.1000 га, яка розташована по [ADDRESS] є предметом договору дарування позивач вперше дізнався із заяви [PERSON] від 19.10.2012, поданої у виконавчому провадженні, щодо звільнення земельної ділянки з-під арешту. В обґрунтування позову зазначив, що предметом спірного договору дарування є земельна ділянка, площею 0,1000 га, розташована за адресою: [ADDRESS], (кадастровий номер [NUMBER]) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Позивач вважає, що вищезазначений договір дарування порушує права ПАТ«Банк Петрокоммерц-Україна» на повернення суми боргу подружжя [PERSON] та [PERSON] і перешкоджає виконанню рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03.12.2010, оскільки виконання рішення мало відбуватись в тому числі за рахунок земельної ділянки, що є предметом договору дарування від 24.04.2009. Так, внаслідок невиконання умов кредитного договору, 27.09.2009 позивачем було подано позовну заяву до Солом'янського районного суду м. Києва про солідарне стягнення на користь банку з [PERSON] та [PERSON] суми боргу у розмірі 45 864 986 грн 68 коп. Під час розгляду зазначеного позову, 19.10.2009 судом було винесено ухвалу про забезпечення позову, а саме: накладено арешт на майно, яке належить на праві власності [PERSON], в тому числі на земельну ділянку площею 0,1 га, що розміщена по [ADDRESS] та належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 29.05.2007 № 06-7-02832. 03.12.2010 Солом'янським районним судом м. Києва було ухвалено рішення, відповідно до якого вирішено стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача 45 864 986 грн 68 коп. На виконання зазначеного рішення суду, в рамках виконавчого провадження, Актом опису й арешту майна від 27.01.2012 накладено арешт на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована по [ADDRESS]. 05.10.2012 ПП «Спеціалізоване підприємство Юстиція» опубліковано оголошення, яким повідомлено про продаж спірної земельної ділянки на публічних торгах. Однак, 19.10.2012 від [PERSON] надійшла заява щодо звільнення майна з-під арешту, а саме вищевказаної земельної ділянки, оскільки вона належить останньому на підставі договору дарування укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом КМНО Т.М. Петровою 24.04.2009 та зареєстрованого в реєстрі за № 622, визнання недійсним якого з підстав його фіктивності і є предметом даної позовної заяви. Позивач вважає, що договір дарування від 24.04.2009 є таким, що укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються договором дарування, а виключно з метою уникнення звернення стягнення на земельну ділянку, у зв'язку з чим останній повинен бути визнаний судом недійсним. Як зазначає позивач, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити, що учасники при вчиненні правочину мали інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Так, договір дарування земельної ділянки було укладено 24.04.2009, однак станом на 13.04.2009, [PERSON], свої зобов'язання за кредитним договором не виконував, а укладення під час наявності заборгованості за кредитним договором договору дарування майна може свідчити ні про що інше, як про наявність умислу на невиконання умов кредитного договору і в подальшому, а також на уникнення в майбутньому звернення стягнення на земельну ділянку банком. На думку позивача, [PERSON] не було отримано державний акт на земельну ділянку, тому право власності останнього на земельну ділянку не виникло, оскільки право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Таким чином, не проведення державної реєстрації прав на земельну ділянку, що призвело до невинекнення права власності на земельну ділянку у [PERSON], в період, коли жодних перешкод для проведення реєстрації не було, свідчить про те, що [PERSON] та [PERSON] насправді не бажали настання такого наслідку, як зміна власника земельної ділянки. Отже договір дарування земельної ділянки, укладений без наміру зміни власника земельної ділянки, є фіктивним. Після укладання договору дарування від 24.04.2009, [PERSON] та його дружина [PERSON] (яка давала згоду на укладення чоловіком зазначеного договору), продовжували вважати себе співвласниками зазначеної земельної ділянки і здійснювали дії (а саме: [PERSON] було подано апеляційну скаргу на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва про забезпечення позову від 17.11.2010, а [PERSON] - апеляційну скаргу на ухвалу Солом'янського районного суду м.Києва від 17.06.2011), які може здійснювати власник з метою захисту свого права власності, навіть після укладення ним договору дарування земельної ділянки, що свідчить про те, що укладаючи зазначений договір [PERSON] не мав наміру створення правового наслідку у вигляді відчуження земельної ділянки. Натомість М.О. [PERSON], який нібито набув право власності на земельну ділянку, не здійснював жодних дій (ані реєстрацію прав, ані захист права власності), які б мав здійснювати власник майна при обмеженні його права власності, що свідчить про те, що наміру створити правові наслідки, передбачені договором дарування, сторони правочину не мали. Таким чином, як стверджує позивач, укладаючи договір дарування від 24.04.2009 [PERSON] не мали на меті створити правові наслідки у вигляді заміни власника земельної ділянки, а метою укладення вищевказаного договору між родичами було уникнення звернення стягнення на земельну ділянку для задоволення за її рахунок грошових зобов'язань [PERSON] за кредитним договором. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник Р.М. Леонов, який діє в інтересах відповідача [PERSON], в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, просив суд відмовити у його задоволенні з підстав, викладених в наданих суду письмових запереченнях (а.с.154-158). Зокрема зазначив, що заінтересованою особою у визнанні оспорюваного правочину недійсний, яка має право на звернення до суду з вимогою про визнання цього правочину недійсним, є така особа, яка може надати суду докази, що саме на момент вчинення правочину було порушено її законні права та інтереси. Тому, ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» не може вважатися заінтересованою особою, яка, має право на звернення до суду з вимогою про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, оскільки позивачем не надано доказів, які б могли підтвердити, що 24.04.2009, під час укладення спірного договору дарування, було порушено законні права та інтереси ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна». На думку представника відповідача, вимоги за поданим позовом є запереченням банком законного права [PERSON] та [PERSON] на свободу договору і права на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, гарантованого Конституцією України та Конвенцією з прав людини та основоположних свобод. Підстава звернення ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» до суду з позовом про визнання договору дарування земельної ділянки від 24.04.2013 недійсним не відповідає вимогам п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 та вимогам ч.3 ст.215 ЦК України, оскільки: вказана земельна ділянка не є предметом застави, поручительства, іпотеки за зобов'язаннями [PERSON] по кредитному договору, укладеному між останнім та банком; на дату укладення договору дарування, зазначена земельна ділянка під забороною (арештом) відчуженням не перебувала; станом на 24.04.2009 спору між [PERSON] та банком не існувало; виконання рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 03.12.2010, яке набрало законної сили 20.04.2011, покладено на органи державної виконавчої служби. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. На виконання цього договору було передано майно у вигляді Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯД № [NUMBER] від 29.05.2007 . Само по собі невиконання правочину стороною не означає, що укладений правочин є фіктивним. Зазначив, що питання проведення державної реєстрації [PERSON] права власності земельну ділянку не може мати жодного відношення до питання визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного 24.04.2009 між [PERSON] та [PERSON]. Однак при цьому, вважав за необхідне надати суду пояснення щодо обставин, які унеможливлювали та унеможливлюють на даний час проведення [PERSON] державної реєстрації права власності на земельну ділянку подаровану в наслідок укладання спірного правочину: - 20.03.2009 в Управлінні земельних ресурсів КМДА було проведено виїмку документів щодо реєстрації права власності на земельні ділянки, в тому числі, і документи на земельну ділянку по [ADDRESS]; - 04.10.2010 на зазначену земельну ділянку на підставі Ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 19.10.2009, було накладено арешт й заборону відчуження; - 27.10.2010 на підставі постанови слідчого транспортної прокуратури від 18.10.2010 також було накладено арешт й заборону відчуження; - 06.02.2012 щодо зазначеної земельної ділянки на підставі Акту опису й арешту майна державного виконавця ВПВПР ДВС України від 27.01.2012, було накладено арешт й заборону відчуження. Крім того, з метою захисту своїх законних прав та інтересів, [PERSON] звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом про визнання права власності на вищезазначену земельну ділянку, 17.07.2013 ухвалою судді Солом'янського районного суду м. Києва провадження у справі зупинено до розгляду цієї справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду письмові заперечення, які містяться в матеріалах справи, згідно яких просив розглядати справу за його відсутності та відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх необґрунтованістю, оскільки сторонами правочину в момент його вчинення були додержані вимоги ст.203 ЦК України. Третя особа [PERSON], в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Третя особа приватний нотаріус КМНО Т.М. Петрова, в судове засідання не з'явилася, до суду надала письмові заперечення проти позову, які містяться в матеріалах справи, згідно яких просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки на підтвердження переходу права власності на земельну ділянку приватним нотаріусом було зроблено відповідну відмітку про перехід такого права, будь-яких обмежень на земельну ділянку не було зареєстровано. Наслідки, до яких призвів недійсний правочин не мають значення для визнання його недійсним, - усі обставини оцінюються станом на момент укладання правочину. В момент вчинення правочину - 24.04.2009 сторонами правочину та приватним нотаріусом КМНО Т.М. Петровою були додержані вимоги ст.203 ЦК України. Заслухавши сторони, які з'явилися в судове засідання, їх доводи та заперечення, розглянувши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позову без задоволення виходячи з наступних підстав. Згідно ст.ст.2-4 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст.57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 24.04.2009 [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: м. Київ, Солом'янський район, [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]). Даний договір посвідчений, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Т.М. Петровою. Згідно п.7 договору дарування земельної ділянки, на момент укладання правочину під забороною (арештом) відчуження згідно з витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 24 квітня 2009 року земельна ділянка не перебуває, згідно з витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 24 квітня 2009 року податкова застава відсутня та згідно довідки № ОО-06237/2009 про відсутність (наявність) обмежень (обтяжень) на земельну ділянку, виданої Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) 17 квітня 2009 року № 530-д на вищевказану земельну ділянку обмеження (обтяження) не зареєстровані. Тобто ця обставина була перевірена та встановлена під час укладання договору дарування (а.с.162). 27.08.2009, як зазначає представник позивача, внаслідок порушення умов кредитного договору №1239н-0907 від 25.09.2007, ПАТ "Банк Петрокомерц-Україна" звернулось з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. Та обставина (про яку зазначає представник позивача), що на момент укладання договору дарування вже існувала заборгованість за кредитним договором, про яку [PERSON] було відомо, не позбавляла останнього права володіння, користування та розпорядження своїм майном (яке доречи не перебувало в забезпеченні виконання зобов'язань по кредитного договору) та свободи укладання договорів на власний розсуд, яке гарантовано чинним законодавством України. 03.12.2010 Солом'янським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким позов ПАТ "Банк Петрокомерц-Україна" до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено та з відповідачів солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 45864986,68 грн, 1100 штраф за невиконання зобов'язань і судові витрати (а.с.211-219). В подальшому зазначене рішення було звернуто до виконання. В процесі розгляду вищевказаної справи, ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 19.10.2009, з метою забезпечення позову було накладено арешт на майно, яке належить [PERSON], в тому числі і на земельну ділянку по [ADDRESS] (а.с.28-30). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою - третю, п'ятою та шостої ст.203 цього Кодексу. Відповідно до Узагальнень судової практики Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно зі ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. Розглядаючи цивільні справи про визнання правочинів недійсними за такою підставою, суди в цілому правильно враховували, що фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч.5 ст.203 ЦК, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Та обставина, що договір дарування укладався між родичами, не є доказом того, що правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним зокрема у ч.5 ст.203 ЦК України, оскільки це не доводить, що не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. З огляду на ч.1 ст.234 ЦК України та з урахуванням положень викладених в Постанові Пленуму Верховного суду України №9 "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 11.06.2009, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Невиконання чи неналежне виконання угоди не може бути підставою для визнання її недійсною. Вивчивши та оцінивши зібрані по справі і досліджені у судовому засіданні докази, суд вважає, що позивач не довів, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, до того ж договір дарування був укладений за чотири місяці до настання моменту звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості та на момент його укладання земельна ділянка не перебувала під обтяженням, тому позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування з підстав його фіктивності є не обґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, окрему увагу суд звертає на те, що ч.1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Частина 5 п.5 вищевказаної Постанови вказує, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Тобто з аналізу вищезазначених норм в контексті обставин даної справи випливає, що позивач не був стороною спірного правочину, відповідно його права та законні інтереси не були порушені вчиненням правочину, саме на момент вчинення правочину, тому у нього взагалі відсутня можливість звертатися до суду з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним. Виходячи із принципу змагальності сторін закріпленому у ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а тому суд вважає, що позивачем не доведено обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги та наявність права звернення з такою вимоги до відповідача. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного-процесуального кодексу України. На основі з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Судові витрати по справі суд залишає за позивачем. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed