Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду із позовною заявою про поділ майна подружжя посилаючись на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був укладений 27.09.1998 року. Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 23.02.20156 року шлюб між нею та [PERSON] був розірваний. Фактичні шлюбні відносини між ними припинилися в вересні 2014 року. В період шлюбу і до моменту припинення стосунків за спільні кошти було набуте майно, а саме: квартира [ADDRESS] , про авансовано будівництво житлово-будівельним кооперативом «Водограй» квартири [ADDRESS] , відповідачем було укладено договори строкового банківського вкладу. Вважає, що зазначене майно є спільним майном подружжя та просила визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] та підвалу. В подальшому позивач збільшила позовні вимоги та зазначила, що окрім вказаного майна також на спільні кошти подружжя була придбана нерухомість в Ізраїлі та Болгарії. Також в Болгарії у відповідача є фірма, яку також необхідно поділити. Просила визнати квартиру [ADDRESS] , підвальне приміщення за цією ж адресою, пай на квартиру [ADDRESS] , депозити у ПАТ «Надра» та ПАТ КБ «ПриватБанк», квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , доходи отримані ТОВ «Шолом Болгарія» з 15.01ю.2014 року по 21.09.2015 року, легковий автомобіль марки «БМВ» д.р.н. [NUMBER] спільним майном подружжя. Здійснити поділ спільного майна подружжя припинивши право спільної сумісної власності та стягнути грошові компенсації. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві в новій редакції, просив позов задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та пояснили, що [PERSON] коли перебувала в шлюбі з [PERSON] не працювала, відповідач всі кошти вкладав у нерухомість, дбав за інтереси сім?ї. Вважають позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Просили відмовити в задоволенні позову. Суд заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був укладений 27.09.1998 року. Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 23.02.20156 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України ). Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК) . Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (ч. 4 ст. 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ч. ч. 1,2 ст. 41). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України ), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Відповідно до ст.61 ЦПК України, не потребують доказування обставини, які були встановлені рішенням суду в цивільній, адміністративній, кримінальній справі. Згідно цих вимог Закону судом встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 08.04.2015 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу встановлено, що шлюбі відносини між сторонами були припинені влітку 2014 року. Спільного господарства сторони не ведуть, сімейні відносини не поновлювали. Під час перебування сторонами у шлюбі ними було придбано наступне майно: квартиру [ADDRESS] , підвальне приміщення за цією ж адресою, пай на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до довідки №9 від 11.08.2015 року виданої ЖБК «Водограй» 130000 грн. за квартиру [ADDRESS] були сплачені [PERSON] . Враховуючи Постанову Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", яка є регламентуючим документом для судів України, де визначено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності. Також, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання, суд приходить до висновку, що в цій частині позовні вимоги підлягають до задоволення та необхідно визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] : квартиру [ADDRESS] вартістю 638000 грн., підвальне приміщення в будинку [ADDRESS] вартістю 19800,00 грн., пай на квартиру [ADDRESS] в розмірі 714200,73 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення грошової компенсації за депозитним вкладами, то суд приходить до висновку, що вони підлягають також до часткового задоволення, оскільки відповідно до доказів, кі набули надані сторонами та витребувані судом, [PERSON] дійсно мав депозитні вклади в ПАТ «Надра» та ПАТ КБ « ПриватБанк». Однак, відповідно до листа ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] дійсно оформляв ряд договорів депозиту, а саме: рахунок № [NUMBER] від 31.01.2014 року на суму 25000 грн. строком до 05.05.2014 року, рахунок № [NUMBER] від 04.06.2014 року на суму 60000 грн. до 05.09.2014 року, рахунок № [NUMBER] від 24.04.2008 року на суму 6000 євро до 28.04.2009 року, рахунок № [NUMBER] від 18.03.2008 року на суму 3500 євро до 19.03.2009 року, рахунок № [NUMBER] від 15.02.2008 року на суму 4500 євро до 16.02.2009 року, рахунок № [NUMBER] від 09.08.2007 року на суму 3000 доларів США до 09.02.2008 року, рахунок № [NUMBER] від 14.11.2007 року на суму 3000 доларів СШа до 15.02.2008 року, рахунок № [NUMBER] від 19.12.2007 року на суму 2900 євро до 24.06.2008 року, рахунок № [NUMBER] від 23.01.2008 року на суму 3935 Євро на строк до 24.04.2008 року, рахунок № [NUMBER] від 23.07.2013 року на суму 8350 доларів США до 27.08.2013 року, рахунок № [NUMBER] від 03.12.2013 року на суму 9951,72 доларів США до 04.06.2014 року, рахунок № [NUMBER] від 24.09.2013 року на суму 81715,69 грн. до 03.12.2013 року, рахунок № [NUMBER] від 22.07.2013 року на суму 80000 грн. до 31.01.2014 року, рахунок № [NUMBER] від 22.07.2013 року на суму 10000 доларів США до 24.09.2013 року, рахунок № [NUMBER] від 20.06.2014 року на суму 6000 Євро на строк до 01.10.2014 року, рахунок № [NUMBER] на суму 90000 грн. на строк до 04.06.2014 року та відповідно до Договору строкового банківського вкладу № 1945986 від 11.06.2014 року [PERSON] вніс до банку 45000 грн. Приймаючи до уваги пояснення сторін, які були дані в судовому засіданні, ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області, суд приходить до висновку, що банківські вклади, які були протягом 2007-2014 років були задіяні в інтересах сім?ї, а тому поділу не підлягають. Що стосується банківських вкладів, які строк дії яких закінчився після літа 2014 року, то суд вважає, що оскільки депозит був оформлений та внесені грошові кошти на рахунок банку під час перебування сторонами у шлюбі, а закритий вже після припинення шлюбних відносин, то ці кошти є спільним майном подружжя та підлягають поділу між сторонами. Необхідно виділити [PERSON] грошову компенсацію за депозитним вкладом «Депозит без поповнень» № 1726165 від 07.10.2013 року в ПАТ «Надра Банк» в сумі 9750 грн., за депозитним вкладом № SAMDN01000737940837 від 03.12.2013 року в ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі 4975 доларів США 50 центів. Що стосується поділу майна подружжя, яке не знаходиться на території України, то суд приходить до наступних висновків. Відповідно до листа Вищого Спціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» Вирішення питання про поділ майна подружжя з іноземним елементом здійснюється відповідно до частини першої статті 61 Закону України "Про міжнародне приватне право", згідно з якою подружжя може обрати для регулювання майнових наслідків шлюбу право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один з них має звичайне місце перебування, або, стосовно до нерухомого майна, право держави, у якій це майно знаходиться. Розділ V Закону України "Про міжнародне приватне право" визначає колізійні норми щодо речового права. За частиною першою статті 39 цього Закону виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Тобто, при розгляді судами України спорів щодо права власності діє "закон суду". Також відповідно до частини другої статті 31 Закону України "Про міжнародне приватне право" форма правочину щодо нерухомого майна визначається відповідно до права держави, у якій знаходиться це майно, а щодо нерухомого майна, право на яке зареєстроване на території України, - права України. Згідно зі статтею 32 цього ж Закону зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом. У разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має з правочином найбільш тісний зв`язок. Окремі колізійні норми можуть закріплюватися у двосторонніх міжнародних договорах про правову допомогу у цивільних справах. У Розділі VI Закону України "Про міжнародне приватне право" визначено норми щодо договірних зобов`язань. Зокрема, згідно зі статтею 43 зазначеного Закону сторони договору можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України. Відповідно до частини другої статті 44 цього ж Закону за відсутності згоди сторін про вибір права, що застосовується до договору, застосовується право, з яким договір найбільш тісно пов`язаний, вважається, наприклад, щодо договору про нерухоме майно - право держави, у якій це майно знаходиться, а якщо таке майно підлягає реєстрації, - право держави, де здійснена реєстрація; щодо договору, укладеного на аукціоні, за конкурсом або на біржі, - право держави, у якій проводиться аукціон, конкурс або знаходиться біржа. Закон України « Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов?язані з одним або кількома правопорядками, іншими ніж український правопорядок. Відповідно до ст.38 закону, право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом Держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено Законом. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Позивачем не було доведено належними та допустимими доказами про існування майна за кордоном, яке належить [PERSON] . Крім цього, враховуючи вищенаведені правові норми, суд вважає, що поділ майна, яке знаходиться не на території України не підсудне судам України, а тому в позовних вимогах [PERSON] про поділ майна подружжя, а саме квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , доходи отримані ТОВ «Шолом Болгарія» з 15.01ю.2014 року по 21.09.2015 року, легковий автомобіль марки «БМВ» д.р.н. [NUMBER] не підлягають до задоволення. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення витрат за надання правової допомоги, то відповідно до ст. 40 ЦПК України, представниками у суді можуть бути адвокат або інша особа, яка досягла 18 років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження для здійснення представництва в суді. Ст.42 ЦПК України встановлюється перелік документів, що посвідчують повноваження представників, а саме: довіреність фізичної особи, довіреність юридичної особи, або документами, що посвідчують службове становище і повноваження її керівника. Повноваження адвоката як представника можуть також посвідчуватись орденом, який виданий адвокатським об`єднанням або договором. Ст.84 ЦПК України встановлено, що витрати пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Представник [PERSON] - [PERSON] не надав суду будь-яких доказів, що ним надавалась правова допомога, які підпадає під дію ст. 84 ЦПК України, а тому суд вважає, що зазначені витрати стягненню з позивача не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: partial