Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про припинення трудових відносин, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.05.2010 року її було прийнято на посаду Директора ТОВ «Українська інформаційна транспортна система» на підставі строкового трудового контракту. Строк дії контракту з 01.05.2010 року по 30.04.2015 року. Відповідно до п. 17 Контракту, цей контракт припиняється після закінчення строку дії контракту. Згідно з Статутом Товариства звільнення директора належить до виключної компетенції загальних зборів учасників. Контракт закінчився 30.04.2015 року, а тому з 01.05.2015 року трудові відносини є припиненими. 01.06.2017 року позивачкою на ім'я учасників Товариства було направлено листи з проханням невідкладно вирішити питання про звільнення [PERSON] від 01.05.2015 року з посади Директора Товариства у зв'язку із закінченням строку дії трудового контракту, прийняти по вказаному питанню відповідне рішення (оформлене у вигляді протоколу Загальних зборів Учасників відповідача) та передати оригінал зазначеного рішення (протоколу) особисто позивачці під розписку. Додатково було повідомлено про скликання позачергових Загальних зборів Учасників Товариства, які мали відбутися 24.07.2017 року (порядок денний: звільнення [PERSON]). Заплановані Загальні збори визнано такими, що не відбулися, через відсутність кворуму для прийняття рішення. Але позивачка вважає своє не звільнення протиправним, а тому звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати припиненими трудові відносини між [PERSON] та ТОВ "Українська інформаційна транспортна система" з 01 травня 2015 року у зв'язку із закінченням трудового контракту від 01 травня 2010 року. У судовому засіданні представник позивачки повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутність відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 01.05.2010 року між позивачкою [PERSON]. та ТОВ «Українська інформаційна транспортна система» в особі голови зборів учасників [PERSON] укладено Трудовий контракт. 25.04.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, позивачка змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON]. Відповідно до п. 22 Контракту строк дії контракту з 01.05.2010 року до 30.04.2015 року. Контракт набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Згідно з п. 17 Контракту, цей контракт припиняється після закінчення строку дії контракту. Пунктом 18.1 Контракту передбачено, що звільнення працівника від займаної посади здійснюється в таких випадках: закінчення терміну дії цього контракту. Відповідно до Статуту ТОВ «Українська інформаційна транспортна система» звільнення директора належить до виключної компетенції загальних зборів учасників Товариства. 01.06.2017 року позивачкою на ім'я учасників Товариства було направлено листи з проханням невідкладно вирішити питання про звільнення [PERSON] від 01.05.2015 року з посади Директора ТОВ «Українська інформаційна транспортна система» у зв'язку із закінченням строку дії трудового контракту, прийняти по вказаному питанню відповідне рішення (оформлене у вигляді протоколу Загальних зборів Учасників ТОВ «Українська інформаційна транспортна система») та передати оригінал зазначеного рішення (протоколу) особисто позивачці під розписку. Додатково було повідомлено про скликання позачергових Загальних зборів Учасників Товариства на 24.07.2017 року о 10 год. 00 хв. (порядок денний: звільнення [PERSON]). Як зазначила позивачка в позовній заяві заплановані Загальні збори визнано такими, що не відбулися, через відсутність кворуму для прийняття рішення. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 2 КЗпП України визначено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. При цьому відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до ч. 2 ст. 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Згідно з п. 2, 8 ст. 36 КЗпП України закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; підстави, передбачені контрактом. Абз. 2 п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" передбачено, що при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання. Оскільки на працівників, з якими укладено контракт, поширюється законодавство про працю, що регулює відносини по трудовому договору, за винятком, встановленим для цієї форми трудового договору, їх трудовий договір може бути припинено й з інших підстав, передбачених законодавством (статті 36, 39-41 КЗпП). Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивачка не бажала продовжувати працювати за трудовим контрактом, доказів, які б підтверджували, що відповідач здійснював якісь дії для продовження контракту з позивачкою суду надано не було. Крім того, [PERSON] неодноразово зверталася до відповідача щодо її звільнення з посади Директора Товариства на підставі закінчення строку дії трудового контракту. Однак, відповідачем всупереч правам позивачки та нормам чинного законодавства України ігнорувалися звернення [PERSON] та необґрунтовано не приймалося рішення щодо її звільнення. Зважаючи на вищевикладене, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про визнання припиненими трудових відносин між [PERSON] та ТОВ «Українська інформаційна транспортна система» з 01.05.2015 року у зв'язку із закінченням трудового контракту від 01.05.2010 року. Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електронні докази й висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 77-80 ЦПК України на підтвердження порушення її трудових прав з боку відповідача. Згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved