Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-11 00:00:00

24.01.2014 року [PERSON] звернувся до Житомирського районного суду Житомирської області з позовом до ДП "Пропан" ПАТ "Житомиргаз", в якому вказав, що з 08.10.2012р. працює у відповідача на посаді оператора заправних станцій автогазозаправного пункту в смт. Ружині Житомирської області. Наказом ДП "Пропан" від 12.04.2013р. його було відсторонено від виконання посадових обов'язків, а 22.04.2013р. він подав до керівництва ДП "Пропан" заяву про звільнення за власним бажанням з 28.04.2013р. Проте відповідач на підставі вказаної зави до часу подання позову не звільнив його із зазначеної посади за власним бажанням, не видав трудову книжку та не провів належного при звільненні розрахунку і таким чином зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З врахуванням вказаного позивач просив суд стягнути з відповідача заподіянні йому невиплатою заробітної плати за період з 28.04.2013р. по час подання позову матеріальні збитки на суму 11470 грн. та моральну шкоду в сумі 20000 грн., а також зобов'язати відповідача звільнити його з роботи на підставі ст.38 КЗпП України з часу прийняття рішення судом( т.1 а.с.2-6). 24.02.2014р. позивач подав до того ж суду доповнення до позовної заяви, в якому збільшив розмір своїх позовних вимог і просив суд з тих же підстав стягнути з відповідача матеріальні збитки в сумі 12180 грн., моральну шкоду в сумі 20000 грн. та зобов'язати відповідача провести звільнення з роботи з часу прийняття рішення судом(т.1 а.с.43-45). Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 18.03.2014р. справа була передана за підсудністю до Ружинського районного суду Житомирської області (т.1 а.с.85). Під час розгляду справи позивач збільшив розмір своїх позовних вимог та уточнив їх, подавши 16.04.2014р. до суду позовну заяву, в якій просив суд зобов'язати відповідача звільнити його з роботи на підставі ст.38 КЗпП України з часу прийняття рішення судом та стягнути з тих же 2 підстав, викладених в позовній заяві від 24.01.2014р., на його користь заборговану заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 28.04.2013р. по квітень 2014 року, в сумі 14616 грн. та моральну шкоду в сумі 20000 грн.(т.2 а.с.30-34). В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, пояснивши, що 12.04.2013р. він був відсторонений від виконання своїх посадових обов'язків без збереження заробітної плати в зв'язку з виявленою недостачею. З цього ж дня він перестав виходити на роботу і 11.04.2013р. подав до ДП "Пропан" заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, не вказавши в ній час такої відпустки. 23.04.203р. він також написав та відправив відповідачеві по пошті заяву, в якій просив звільнити його за власним бажанням з 28.04.2013р., проте відповідач його з роботи за вказаною заявою так і не звільнив. Він постійно дзвонив до керівництва ДП "Пропан" по питанню звільнення, однак позитивного результату не було. І лише після подання позову до суду - з січня 2014 року він почав отримувати від відповідача листи з проханням з'явитись на підприємство для вирішення питання щодо звільнення, проте поїхати до відповідача не зміг, оскільки не мав коштів. Вважає, що відповідач незаконно відсторонив його від роботи, а тому повинен виплатити йому суму, вказану в позовній заяві, проте наказ про відсторонення від роботи він не оскаржував. Потім додатково позивач пояснив, що вважає, що відповідач, не звільнивши його 28.04.2014р. за власним бажанням відповідно до поданої ним заяви , порушив його права: не видав трудову книжку та не провів розрахунку при звільненні, а тому повинен виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 28.04.2013р. і по день винесення рішення судом, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати за вказаний період, а також відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 20000 грн. Представник відповідача позовні вимоги не визнала повністю, з підстав, викладених в письмових запереченнях, поданих до суду, та пояснивши, що заяву позивача про звільнення його за власним бажанням з 28.04.2013 року ДП "Пропан" не отримувало. Про бажання позивача звільнитись за власним бажанням відповідач довідався лише в 2014 році під час спілкування в суді, і тоді ж позивачу було запропоновано врегулювати вказане питання відповідно до законодавства. Про вказане позивачу неодноразово направлялись листи, частину з яких він отримував, частину - ні, проте жодного разу позивач до адміністрації ДП "Пропан" не приїхав, заяву про звільнення за власним бажанням не подав, а тому відповідач вимушений був оформити документи щодо звільнення та вручити позивачу трудову книжку в залі судових засідань під час розгляду справи в суді. Вважає, що відповідач жодним чином не порушив права позивача, оскільки підстав провести заочне звільнення позивача у ДП "Пропан" не було. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін та свідка, оглянувши письмові докази по справі, встановив наступне. [PERSON] 17.09.2012р. був прийнятий на посаду оператора заправних станцій в ДП "Пропан" ПАТ "Житомиргаз" (т.1 а.с.16). Наказом директора ДП "Пропан" №82 від 11.04.2013р. [PERSON] було відсторонено від виконання посадових обов'язків без збереження заробітної плати на час проведення службового розслідування щодо з'ясування причин та умов виникнення обставин, що сприяли заподіянню матеріальної шкоди підприємству (т.1 а.с.21). Під час розгляду справи в суді наказом директора ДП "Пропан" №130-0с від 25.04.2014р. [PERSON] був допущений до виконання посадових обов'язків та звільнений із займаної посади з 25.04.2014р. по ст.38КЗпП України (т.2 а.с.61). Як вбачається з позовних заяв позивача, він просив стягнути з відповідача кошти, які в позовній заяві від 21.01.2014р. визначені ним як матеріальні збитки, в позовній заяві від 16.04.2014р. - як заборгована заробітна плата за час вимушеного прогулу. Проте з пояснень позивача та його представника в суді вбачається, що він мав на увазі - середній заробіток за час вимушеного прогулу. Обгрунтовуючи вказану позовну вимогу щодо стягнення зазначеного заробітку, позивач посилався на те, що його незаконно було відсторонено від роботи, а також на те, що відповідач не звільнив його із займаної посади з 28.04.2013р. на підставі поданої ним заяви, та, відповідно, не видав йому в день звільнення трудову книжку і не провів розрахунку при звільненні. 3 Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі і кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків , встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Проте позивач не надав суду доказів визнання неправомірним чи скасування наказу ДП "Пропан" від 11.04.2013р. про його відсторонення від виконання посадових обов'язків; позовна вимога про вказане по даній справі заявлена не була, а тому суд не розглядає питання щодо правомірності відсторонення позивача від виконання посадових обов'язків і посилання останнього, як на підставу своїх позовних вимог, на неправомірність такого відсторонення вважає необгрунтованим. Стаття 38 КЗпП надає працівнику право розірвати трудовий договір в будь-який час. Про бажання розірвати трудовий договір працівник повинен попередити роботодавця в письмовій формі за два тижні до звільнення. Таким чином, усна заява працівника щодо розірвання трудового договору не може бути підставою для видання наказу (розпорядження) щодо звільнення працівника з роботи. Судом встановлено, що позивач, посилаючись як на підставу свого позову на те, що відповідач не звільнив його з роботи за власним бажанням 28.04.2013р. та, відповідно, порушив його права не видавши в день цього звільнення трудову книжку, не надав суду жодного доказу відносно того, що він подав до ДП "Пропан" свою заяву від 23.04.2013р. про звільнення з роботи за власним бажанням. Твердження позивача, що таку заяву він відправив рекомендованим листом на адресу відповідача, ніякими доказами не підтверджено. З пояснень позивача, даних в судовому засіданні, вбачається, що будь-якої іншої письмової заяви до відповідача щодо звільнення його з роботи він не подавав. Суд погоджується з думкою позивача відносно того, що його лист-заява від 23.02.2014р.(т.1, а.с.57) не є заявою про звільнення з роботи за власним бажанням, оскільки вона фактично є відповіддю на листи відповідача від 13.01.2014р. №73 та не містить вказівки на підстави та дату звільнення. На думку суду, не може бути підставою для звільнення працівника по ст.38 КЗпП України і подання ним 24.01.2014р. позову до суду з проханням суд прийняти рішення про таке звільнення, оскільки в даному позові позивач посилається як на підставу свого звільнення - на подання ним письмової заяви про звільнення за власним бажанням від 21.04.2013р. Крім того, як вбачається з вимог вказаної статті КЗпП України, мінімальний строк попередження роботодавця щодо розірвання трудового договору - два тижні до звільнення. Трудовий договір може бути розірваний і до закінчення двотижневого строку попередження про звільнення з роботи, проте лише за домовленістю між працівником і роботодавцем. Якщо роботодавець не дав згоди на звільнення працівника до закінчення двотижневого строку попередження про звільнення, працівник має відпрацювати цей строк. Коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу з поважних причин, які підтверджені необхідними документами, роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. 4 З положень зазначеної статті КЗпП України вбачається, що протягом строку попередження сторони не можуть приймати рішення в односторонньому порядку щодо розірвання трудового договору за власним бажанням: працівник не має права раніше строку попередження без згоди роботодавця залишити роботу, а роботодавець - не може звільнити працівника до закінчення строку попередження або іншим способом змінити цей строк без згоди працівника. Якщо працівник просить звільнити його з певної дати, то при недосягненні згоди роботодавець не має права без згоди працівника звільнити його через два тижні після попередження про звільнення з роботи за власним бажанням. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не має права звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не можна відмовити в укладенні трудового договору, що вбачається з ч.2 ст.38 КЗпП України. Як вбачається з копії заяви позивача від 23.04.2013р. (т.1 а.с.8), на яку він посилається як на підставу обов'язку відповідача провести його звільнення за ст.38 КЗпП України, позивач вказав дату, з якої він бажав розірвати трудовий договір за власним бажанням, - з 28.04.2013р., тобто до закінчення двотижневого строку попередження. Однак доказів того, що вказаний строк звільнення було узгоджено з роботодавцем позивач також суду не надав. А тому, відповідно, він повинен був відпрацювати двотижневий строк після подання заяви і після цього вимагати свого звільнення. Проте жодного доказу відносно того, що позивач безпосередньо після закінчення вказаного двотижневого строку вимагав свого звільнення відповідно до заяви від 23.04.2013р. , останнім суду надано також не було. Якщо по закінченню строку попередження про звільнення роботодавець не звільнив працівника з роботи, працівник має право не виходити на роботу. Якщо ж після закінчення строку попередження про звільнення з роботи роботодавець не звільнив працівника і працівник не вимагає звільнення, трудовий договір вважається продовженим на невизначений строк. Після закінчення строку попередження про звільнення працівник має право припинити роботу, і роботодавець зобов'язаний у день звільнення видати йому належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП. В разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у визначені строки, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного проведення розрахунку (ст. 117 КЗпП). Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки у видачі трудової книжки з вини власника працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу. З врахуванням вказаного, суд приходить до переконання, що у відповідача не було підстав для проведення звільнення позивача за власним бажанням з 28.04.2013 року та видачі в цей день останньому трудової книжки та проведення розрахунку. А, тому, відповідно, з вказаних підстав позовна вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягає. Позовна вимога щодо стягнення моральної шкоди обгрунтовується позивачем тими ж підставами, що і вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме: не проведенням відповідачем 28.04.2013р. звільнення позивача з роботи та не видачею йому в день звільнення трудової книжки. З врахуванням викладеного, вказана позовна вимога задоволенню не підлягає. Питання щодо звільнення позивача із займаної посади по ст.38 КЗпП України було врегульовано сторонами під час розгляду справи в суді, а тому підстав для задоволення позовної вимоги про проведення такого звільнення з часу винесення рішення суду немає.

Outcome: dismissed