Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

І .Описова частина 1.Короткий зміст позовних вимог У серпні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , інтереси якої представляє законний представник батько [PERSON] , про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням-квартирою [ADDRESS] , третя особа - Орган опіки та піклування адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради. Позовна заява мотивована тим, що вказана квартира належить їй на праві приватної власності, та в ній також зареєстрована її донька - [PERSON] , [INFO] . Позивачка зазначала, що з 2012 року відповідач не проживає у квартирі, так як з 2012 року її місцем постійного проживання є будинок [ADDRESS] . Даний будинок належить їй на праві приватної власності на підставі договору дарування. У даній квартирі не проживає, не користується нею, не сплачує кошти за користування житлом і комунальні послуги, не бере участі в інших витратах по утриманню квартири та не приймає участі у спільному побуті. Посилаючись на вимоги ст.ст.317,391,383,386 ЦК України, позивач і просила про задоволення позову. 2.Хід справи та позиція сторін. Протоколом автоматизованого розподілу справи від 17.08.2020 року, дана справа передана на розгляд судді Черенковій Н.П. Після тримання відомостей ро реєстрацію осіб, ухвалою від 27.08.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 06.04.2021 року закрито підготовче судове засідання та слухання справи призначено до судового розгляду на 16.06.2021 року. Із-за неявки відповідача, її представника, та третьої особи, слухання справи відкладено на 27.09.2021 року. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали у повному обсязі. Відповідач та її представник до судового засідання не з1явидлись, заперечень проти позову не надали, про час т а місце судового засідання повідомлені належним чином. Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи у їх відсутність, а також повідомив про відсутність згоди Органу опіки та піклування на зняття з реєстрації неповнолітньої за даною адресою. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, які не з`явились. ІІ. Обставини справи, встановлені судом. [PERSON] та [PERSON] знаходились у шлюбі, від якого мають доньку [PERSON] , [INFO] . На підставі договору купівлі-продажу від 10.02.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського округу (реєстровий номер 637), [PERSON] належить на праві приватної власності квартира [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстровані [PERSON] та її дочка [PERSON] , що підтверджується довідкою державного реєстратора відділу реєстрації громадян від 20.02.2020 року за № 19.03.03-24Д\\1290\\20. За договором дарування від 23.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського округу Душейко О.М. (реєстровий 2094), [PERSON] подарував [PERSON] будинок 17 та земельну ділянку по [ADDRESS] (нині вул. 5-Воєнна). Договір підписаний [PERSON] та за малолітню - її матір`ю [PERSON] . За актом про фактичне місце проживання від 06.08.2020 року, підписаного [PERSON] , та [PERSON] , вбачається, що [PERSON] зареєстрована, але не проживає у квартирі [ADDRESS] з 2012 року. Актом про фактичне місце проживання від 07.08.2020 року, [PERSON] та [PERSON] підтверджують, що неповнолітня [PERSON] з 2012 року постійно проживає по [ADDRESS]. ІІІ. Мотивувальна частина Позиція суду. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно зі статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За статтею 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Мають право на користування цим житловим приміщенням відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом одного року. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Положення цієї статті застосовуються до правовідносини, які виникли між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї. При вирішенні спорів про виселення з наданням іншого житла або без такого при користуванні гуртожитками або квартирами, які не належать користувачеві на праві приватної власності, а також між власниками житлового приміщення (за умови наявності права приватної власності на таке жиле приміщення) з вимогами виселення осіб, які не є членами сім`ї власника, положення статті 405 ЦК України не застосовуються. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року). Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 405 ЦК України строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна . Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку (14 років). Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі N 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі N 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі N 368/750/16-ц (провадження N 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі N 206/3425/18 (провадження N 61-9122св19), 755\\16152\\16-ц від 09.09.2020 року. За змістом частини другої статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. [PERSON] досягла 14 років 30 березня 2019 року. Місце її проживання не визначено. Позов пред`явлено 10.08.2020 року, доказів про вибір місця проживання у належному на підставі договору дарування будинку позивачем не надано. Тому сам по собі факт її не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітня втратила право користування житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) неповнолітньої дитини. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. За приписами ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав та обов`язків щодо дитини. Батьки та діти можуть бути самостійними власниками майна (ст. 173 СК України). Батьки вирішують питання про управління майном дитини спільно, якщо інше не передбачено договором між ними (ст. 177 СК України). Статтею 32 ЦК України визначено зміст та обсяг дієздатності фізичної особи у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Законодавець виходить з того, що до досягнення 18 років, особа повинна здійснювати переважну більшість своїх прав за погодженням із законними представниками, до яких відносяться батьки та піклувальники. При цьому, на вчинення неповнолітньою особою будь-якого правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна, повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків або піклувальника. Законодавець при цьому вказує, що згоду на вчинення правочину неповнолітнім можна отримати від будь-кого з батьків. Згода другого з них при цьому презюмується. Однак у випадку, коли той з батьків, з яким проживає неповнолітня дитина, заперечує проти здійснення правочину неповнолітнім, то правочин може бути здійснений з дозволу органу опіки та піклування. Виписане свідчить про те, що наявність у власності неповнолітньої дитини будинку, автоматично не тягне за собою втрату права користування житловим приміщенням нею у квартирі матері- позивачки. При цьому позивачем не надано доказів визначення місця проживання дитиною , її згоду на зміну реєстрації свого місця проживання, згоду батька, з яким вона проживає (зі слів матері), органу опіки та піклування, відмови компетентного органу щодо зняття з місця реєстрації. За такого, у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). IV. Щодо розподілу судових витрат За ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За приписами ч. 1, п. 3 ч. 2 ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. За такого, судові витрати розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed