Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Свої вимоги позивач мотивує тим, що нею в 1997 році було успадкована 1/3 частина житлового будинку [ADDRESS] . Співвласниками цього ж будинку є [PERSON] та [PERSON] , за якими зареєстровано по 1/12 частині даного домоволодіння. Інша частина вказаного домоволодіння у розмірі 1/2 зареєстрована за [PERSON] , яка проживає в своїй частині домоволодіння, та утримує її належним чином. Домоволодіння розділене між співвласниками, кожна частина домоволодіння має окремі входи, окрім того кожній частині домоволодіння присвоєно окремі адреси. Позивач наполягає, що з моменту її вселення у її частину вказаного домоволодіння вона постійно користується своєю частиною будинку, утримує його в належному стані сплачує комунальні послуги, проводить поточні та капітальні ремонти. Відповідачі своїми частками домоволодіння не користуються, в ньому не проживають та не прописані, будь-яких робіт по його утриманню не проводять. Весь цей час позивач, як повноправний власник відкрито та на законних підставах користується вказаною частиною будинку, здійснює його будівництво та поточний ремонт, а тому вважає, що вона набула права власності на нього за набувальною давністю і з метою захисту своїх прав звернулася до суду і з вказаним позовом. У судове засідання позивач не з`явилась, однак від її представника, адвоката Бруса С.М. до суду надійшла заява, в якій останній розгляд справи просив проводити за його відсутності та відсутності позивача, на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі. Відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилися, до суду із відзивом на позовну заяву не зверталися, клопотання про перенесення розгляду справи чи її розгляд за відсутності сторін не надали, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином в тому числі шляхом оголошення на сайті суду, що стверджується відповідними поштовими повідомленнями про вручення відправлення, які містяться в матеріалах справи. У зв`язку із повторною неявкою відповідачів в судове засідання, що ставало підставою для йоговідкладення, не повідомлення відповідачами про причини своєї неявки, відсутність будь-яких доказів поважності неявки останніх до суду, суд приходить до висновку про визнання такої неявки не поважною та вважає за можливе розглянути справу за відсутності останніх та винести заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори від 30.07.1997 року за №1258 [PERSON] 30.07.1997 року успадкувала 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] . Згідно з даними довідки, виданої Золотоніським відділком КП «Черкаське ООБТІ» від 26.10.2018 року за №1266 співвласниками цієї ж квартири є [PERSON] та [PERSON] , за якими зареєстровано по 1/12 частині даного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Золотоніської державної нотаріальної контори 22.02.1971 року №770. Відповідно до вказаної вище довідки також вбачається, що інша частина будинку у розмірі 1/2 належить [PERSON] . Як вбачається із рішення Виконавчого комітету Золотоніської міської ради № 163 від 21.05.2006 р., [PERSON] присвоєно окрема адреса, а саме: [ADDRESS] . Із довідки виданої головою квартального комітету №18 від 12.11.2018 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована та проживає по [ADDRESS] . За вказаною адресою [PERSON] та [PERSON] виписались 11.04.1973 та 01.07.1978 року відповідно у зв`язку із переїздом до нового місця проживання, на даний час їх місце проживання не відомо. Вказана вище обставина стверджується даними домової книги, що міститься в матеріалах справи, окрім того відсутність реєстрації [PERSON] та [PERSON] за вказаною вище адресою стверджується також відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Черкаській області. Також із письмових пояснень [PERSON] та [PERSON] вбачається, що останні є сусідами [PERSON] , яка з 1997 року проживає за вказаною вище адресою. Окрім того співвласниками вказаної частини будинку є [PERSON] та [PERSON] , які за вказаною адресою не зареєстровані та фактично не проживають. [PERSON] свою квартиру обслуговує самостійно, сплачує комунальні послуги, робить ремонти, доглядає прибудинковою територією та утримує її в належному стані. [PERSON] з 1973 року, а [PERSON] з 1978 року жодного разу не приїздила та не приходила до вказаної квартири, жодних коштів на її ремонт чи обслуговування не надавала. Зазначені вище обставини стверджуються також і довідкою №342, виданою головою квартального комітету №18 зі змісту якої вбачається, що [PERSON] з 1973 року, а [PERSON] з 1978 року не проживають та не зареєстровані в даній квартирі. Таким чином судом встановлено, що позивач по справі відкрито та добросовісно користується вказаною вище квартирою весь цей час, здійснює догляд за нею, рахунки по яким оформлені також на неї, що стверджується відповідними квитанціями, що додані до матеріалів справи. Отже склалася ситуація коли позивач належно, відкрито та добросовісно користується переданим їй нерухомим майном, а інші співвласники вказаним майном не користуються більше сорока років, про нього не дбають, а їх місце знаходження не відоме. Верховний Суд у своїй постанові від 24.01.2019 року у справі № 755/16913/16-ц зазначив, що за аналізом частини першій статті 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Тому при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. У справі, яка розглядається судом позивач, вселявся у вказану частину будинку на законних підставах на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, користується таким майно, здійснює за ним догляд та будівництво. Відповідачі ж вказаним майном не користуються взагалі, про нього не турбуються, долею останнього не переймаються, а тому фактично вбачається, що власники відмовилися від права власності на належне їм нерухоме майно Матеріали справи не містять жодних підстав для сумніву щодо достовірності цих обставин. Згідно з нормами ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014р.: Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності(п.9); Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ (п.11); Ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК. Під час розгляду позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, пред`явленого давнісним володільцем, застосуванню підлягають також положення статті 388 ЦК за наявності відповідних заперечень з боку відповідача (п.12); Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п.13) Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень")(п.14). Відповідно висновків Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладених у його постановах, прийнятих за результатами розгляду справ з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, та систематизованих у Листі Верховного Суду України "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ" від 01.07.2013р., Розділ Набувальна давність (ст. 344 ЦК): «У ЦК набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п`ять років. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Таким чином, оскільки позивач добросовісно заволодів вказаним житлом та відкрито і безперервно володіє і користується зазначеним майном більше 20 років, то суд вважає, що остання набула права власності на нього за набувальною давністю. На підставі зазначеного та

Outcome: approved