Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалося на те, щоміж Відкритим акціонерним товариством «Івано-Франківський арматурний завод», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Івано-Франківський арматурний завод» (далі ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод») та Акціонерно-комерційним банком «ХФБ Банк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УніКредит Банк», правонаступником якого з усіма правами та обов`язками є ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений кредитний договір № 365-СВ від 29.06.2005. Згідно із п. 1.1. договору банк зобовязався надати позичальнику кредитну лінію з загальною сумою фінансування 1\~705 000,00 євро з можливістю отримувати в доларах США, євро або гривні з терміном фінансування до 30.09.2007 на умовах визначених цим договором та додатковими угодами до нього, а позичальник зобовязався повертати кредит у строки та на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього. У подальшому між позичальником та банком було укладено ряд додаткових угод, а саме: додаткову угоду № 1 до договору кредиту від 24.07.2005; додаткову угоду № 2 від 01.03.2006; додаткову угоду № 3 від 15.08.2006, додаткову угоду № 4 від 23.08.2006; додаткову угоду № 5 від 06.11.2006; додаткову угоду № 6 від 15.08.2007; додаткову угоду № 7 від 25.07.2008; додаткову угоду № 8 від 24.12.2008; додаткову угоду № 9 від 31.08.2009; додаткову угоду №10 від 14.09.2009; додаткову угоду № 11 від 30.09.2009; додаткову угоду № 12 від 12.10.2009; додаткову угоду № 13 від 04.12.2009; додаткову угоду № 14 від 26.03.2010; додаткову угоду № 15 від 29.10.2010; додаткову угоду № 16 від 30.12.2010; додаткову угоду № 17 від 27.05.2011; додаткову угоду № 18 від 08.08.2011; додаткову угоду № 19 від 31.05.2012; додаткову угоду № 20 від 27.09.2012. Відповідно до умов визначених додатковими угодами, кредитор надав позичальнику грошові кошти на загальну суму 8 000\~000,00 (вісім мільйонів) євро, 1\~839\~100,00 (один мільйон вісімсот тридцять дев`ять тисяч сто) доларів США та 25\~376\~821,58 (двадцять п`ять мільйонів триста сімдесят шість тисяч вісімсот двадцять одна) гривень зі сплатою 15,0 % річних з кінцевим терміном погашення не пізніше 31.12.2012 (включно). Пунктом 5.1 кредитного договору визначено, що позичальник сплачує банку відсотки за отримані та непогашені частки. Відсотки сплачуються за відсотковою ставкою, визначеною у п. 5.2 цього договору, та повинні нараховуватися з першої дати надання частки до повного погашення кредиту. Останнє погашення заборгованості за кредитним договором № 365-СВ позичальник здійснив 19.10.2012 у розмірі 2\~374\~995,00 євро. З листопада 2012 року позичальник остаточно припинив сплачувати заборгованість по тілу кредиту та процентам. Відповідно до п. 6.6 кредитного договору в разі несплати позичальником в належний термін будь-якої суми за цим договором, позичальник сплачує банку неустойку з простроченої суми за період з дати настання платежу до дати фактичної оплати за кожен день прострочки. У звязку з невиконанням позичальником умов кредитного договору № 365-СВ від 29.06.2005 та додаткових угод до нього заборгованість позичальника перед позивачем станом на 30.07.2014 становила 39\~533 587,13 грн., з яких: -заборгованість за кредитом 25\~376 821,58 грн.; -заборгованість за процентами 6\~766 202,58 грн.; -розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 2\~171\~128,07 грн.; -розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 507\~375,15 грн.; -розмір інфляційних втрат за кредитом 3\~650\~169,27 грн.; -розмір інфляційних втрат за відсотками 834\~654,91 грн. та 14\~111,32 (чотирнадцять тисяч сто одинадцять) євро 32 євроцентів, що за курсом НБУ станом на дату проведення розрахунку становить 227\~235,58 грн. У цій частині позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» не змінювалися та не уточнювалися, такий розмір заборгованості заявлено в первісному позові та надано відповідні розрахунки заборгованості. При цьому, між банком та відповідачем 29.06.2005 було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2856, за умовами якого [PERSON] передав у якості забезпечення виконання зобовязань ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» за договором кредиту в іпотеку банку наступне нерухоме майно: адміністративні приміщення, що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, площа Жовтнева, будинок 1, (частина будівлі літ. А-3, А1-4, нежитлові приміщення поз. І, ІІ, ІІІ, 117-133, 217-239, ІV, V. 316-334. VІ, VІІ, 401-406, VIII у підвалі, на першому, другому, третьому та четвертому поверхах) загальною площею 1024,5 кв. м., що належать іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.10.2003, серія САА № 082565, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23.10.2003 № 2994, зареєстрованого в КП Дніпропетровське міжміське БТІ 29.10.2003, у тому числі без обмежень, усі споруди, конструкції та обладнання, з яких складається будівля та приналежності будівлі, крім того, частину будівлі, яка не може бути виділена в натурі і буде приєднана до предмета іпотеки після укладення договору іпотеки. Позивачем указано, що 15.04.2014 [PERSON] та ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» була надіслана письмова вимога щодо виконання порушеного зобовязання, в якій було запропоновано сплатити заборгованість за кредитом, а також попереджено про те, що у разі невиконання цієї вимоги у тридцятиденний строк, банк буде змушений вжити заходів для задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі і в такий спосіб як набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. Посилаючись на те, що вимога банку[PERSON] не задоволена, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього. Відповідно до звіту про незалежну оцінку, складеного субєктом оціночної діяльності Приватним підприємством «Енергомакс» (сертифікат субєкта оціночної діяльності № 12021/11, виданий ФДМ України 09.06.2011) від 30.05.2014 ринкова вартість предмета іпотеки становить 10\~086\~000,00 гривень, без ПДВ. Зазначена вартість предмета іпотеки також підтверджена рецензією від 31.05.2014, яка проведена ПП «Гарант Експерт». \~\~\~\~\~\~\~\~ Під час розгляду справи представником позивача було подано уточнений позов, в якому банк просив в рахунок погашення частини заборгованості перед ПАТ «Укрсоцбанк» з повернення кредиту в розмірі 10\~086\~000,00 грн. за кредитним договором № 365-СВ від 29.06.2005 з урахуванням додаткових договорів, звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності [PERSON] (49027, м. Дніпропетровськ, площа Жовтнева, 1, ідентифікаційний код: [NUMBER]) шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» (03150, м. Київ, вул. Ковпака, 29; код ЄДРПОУ 00039019) права власності на частини будівлі літ. А-3, А1-4, нежитлові приміщення поз. І, ІІ, ІІІ, 117-133, 217-239, ІV, V. 316-334. VІ, VІІ, 401-406, VIII у підвалі, на першому, другому, третьому та четвертому поверхах) загальною площею 1024,5 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, площа Жовтнева, будинок 1 (т.2, а.с.112-114). У подальшому представником позивача було подано уточнений позов, в якому банк просив в рахунок погашення частини заборгованості перед ПАТ «Укрсоцбанк» з повернення кредиту в розмірі 17\~508\~000,00 грн. за кредитним договором № 365-СВ від 29.06.2005 з урахуванням додаткових договорів звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності [PERSON] (49027, м. Дніпропетровськ, площа Жовтнева, 1, ідентифікаційний код: [NUMBER]) шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (03150, м. Київ, вул. Ковпака, 29; код ЄДРПОУ 00039019) права власності на частини будівлі літ. А-3, А1-4, нежитлові приміщення поз. І, ІІ, ІІІ, 117-133, 217-239, ІV, V. 316-334. VІ, VІІ, 401-406, VIII у підвалі, на першому, другому, третьому та четвертому поверхах) загальною площею 1024,5 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, площа Жовтнева, будинок 1 (т.3, а.с.5-7). \~\~\~\~\~\~\~У судовому засіданні 04.04.2016 представник позивача [PERSON] підтримав заявлений банком позов та, посилаючись на викладені в ньому підстави та обгрунтування, просив задовольнити його в повному обсязі. Крім того, в судове засідання, призначене на 11.04.2016, представник позивача подав до суду клопотання, в якому наполягав на задоволенні позовних вимог в останній редакції. \~\~\~\~\~\~\~Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні 04.04.2016 позовні вимоги не визнав та просив відкласти розгляд справи у звязку із необхідністю додаткового ознайомлення із матеріалами справи і підготовки правової позиції. В судове засідання, призначене на 11.04.2016, представник відповідача подав до суду клопотання, в якому просив перенести розгляд справи на іншу дату у звязку із його зайнятістю через участь у проведенні слідчих дій у кримінальному провадженні. В якості підтвердження неможливості участі у судовому засіданні представником надано повістку про виклик, але судом враховано, що представника відповідача викликано на 08.04.2016, а будь-яких даних про відкладення слідчих дій на 11.04.2016 і виклику представника на цю дату суду не надано, як і не надано жодного належного обґрунтування неможливості прибуття у судове засідання із відповідним документальним підтвердженням відповідної причини неявки у судове засідання. Приписами ст. 157 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Частиною 2 ст. 169 Кодексу передбачено, що неявка представника в судове засідання без поважних причини або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Ураховуючи, що розгляд справи триває значний час, провадження у справі відкрито 05.09.2014, представнику відповідача з метою реалізації його прав у судовому провадженні надавався додатковий час для підготовки до судового засідання, а також зважаючи на те, що представник був повідомлений про визначену судом дату, час та місце розгляду справи заздалегідь і [PERSON] мав змогу забезпечити участь у справі іншого представника, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи шляхом особистої розписки (т. 3, а.с. 228), в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. \~\~\~\~\~\~\~ Як встановлено із матеріалів справи, між Відкритим акціонерним товариством «Івано-Франківський арматурний завод», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Івано-Франківський арматурний завод» та Акціонерно-комерційним банком «ХФБ Банк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УніКредит Банк», правонаступником якого з усіма правами та обов`язками є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», що підтверджується Статутом ПАТ «Укрсоцбанк», затвердженим рішенням загальних зборів акціонерів від 17.02.2014 (т. 1, а.с. 120-139), укладено кредитний договір № 365-СВ від 29.06.2005 (т. 1, 9-16). У подальшому між позичальником та банком було укладено ряд додаткових угод, а саме: додаткову угоду № 1 до договору кредиту від 24.07.2005; додаткову угоду № 2 від 01.03.2006; додаткову угоду № 3 від 15.08.2006, додаткову угоду № 4 від 23.08.2006; додаткову угоду № 5 від 06.11.2006; додаткову угоду № 6 від 15.08.2007; додаткову угоду № 7 від 25.07.2008; додаткову угоду № 8 від 24.12.2008; додаткову угоду № 9 від 31.08.2009; додаткову угоду №10 від 14.09.2009; додаткову угоду № 11 від 30.09.2009; додаткову угоду № 12 від 12.10.2009; додаткову угоду № 13 від 04.12.2009; додаткову угоду № 14 від 26.03.2010; додаткову угоду № 15 від 29.10.2010; додаткову угоду № 16 від 30.12.2010; додаткову угоду № 17 від 27.05.2011; додаткову угоду № 18 від 08.08.2011; додаткову угоду № 19 від 31.05.2012; додаткову угоду № 20 від 27.09.2012. Згідно із кредитним договором № 365-СВ від 29.06.2005 та додатковими угодами, а також заявки на отримання частки, ПАТ «Укрсоцбанк» перерахувало позичальнику - ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» грошові кошти на суму 25\~376\~821,58 грн. з кінцевим терміном погашення не пізніше 31.12.2012 (включно). Зазначені обставини підтверджуються наданими позивачем копіями відповідних договорів (т. 1, а.с. 9-16), (т. 1, а.с. 19-61), заяв на отримання грошових коштів (т. 1, а.с. 96-104), меморіальних ордерів (т.2, а.с. 3-7, 129) та розрахунком заборгованості (т. 1, а.с. 112-115, т. 2, а.с. 19-42, 115, 124-127). Також факт перерахування коштів банком та їх отримання позичальником встановлено та досліджено Міжнародним комерційним арбітражним судом при Торгово-промисловій палаті України при розгляді справи АС № 54у/2015 та зазначено у рішенні від 20.05.2015, який надано при вирішенні цього спору. Дане рішення набрало законної сили 20.05.2015 і є остаточним та підлягає негайному виконанню (т. 2, а.с. 153-171). Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17.02.2016 відмовлено у задоволенні заяви ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» про скасування рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 20.05.2015 у справі АС № 54у/2015 (т. 3, а.с. 217-220). З листопада 2012 року позичальник остаточно припинив сплачувати заборгованість по тілу кредиту та процентам. У звязку із невиконанням позичальником умов кредитного договору № 365-СВ від 29.06.2005 та додаткових угод до нього заборгованість за кредитом позичальника перед позивачем станом на 30.07.2014 склала 25\~376 821,58 грн. Судом установлено також, що 29.06.2005 між банком та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2856 (т. 1, а.с. 62-70). В подальшому між сторонами було укладено низку додаткових угод до цього договору іпотеки (т. 1, а.с. 71-95). За умовами цього договору та додаткових угод [PERSON] передав у якості забезпечення виконання зобовязань ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» за договором кредиту в іпотеку банку наступне нерухоме майно: адміністративні приміщення, що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, площа Жовтнева, будинок 1, (частина будівлі літ. А-3, А1-4, нежитлові приміщення поз. І, ІІ, ІІІ, 117-133, 217-239, ІV, V. 316-334. VІ, VІІ, 401-406, VIII у підвалі, на першому, другому, третьому та четвертому поверхах) загальною площею 1024,5 кв. м., що належать іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.10.2003, серія САА №082565, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 23.10.2003 № 2994, зареєстрованого в КП Дніпропетровське міжміське БТІ 29.10.2003 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1851593) (реєстраційний номер 2653243) витяг з реєстру №7607942 від 24.06.2005), у тому числі без обмежень, усі споруди, конструкції та обладнання, з яких складається будівля та приналежності будівлі, крім того, частина будівлі, яка не може бути виділена в натурі і буде приєднана до предмета іпотеки після укладення договору іпотеки. За умовами ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно із ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 4.1. Іпотечного договору банк на свій вибір, у будь-який час в день, або після настання випадку невиконання з урахуванням обмежень, встановлених діючим законодавством, матиме право здійснювати будь-які дії, які банк розумно буде вважати необхідними для захисту інтересів Банк, зокрема але не обмежуючись: (і) вимагати негайної сплати йому всіх забезпечених зобов`язань і всі вони негайно стають такими, що підлягають сплаті; (іі) звернути стягнення на предмет іпотеки; (ііі) одержувати у володіння предмет іпотеки з метою його захисту та забезпечення прав банку за цим договором іпотеки; (іv) наказувати боржникам іпотекодавця сплачувати доходи безпосередньо банку, вступати у володіння правами; (v) сплачувати податки та обтяження щодо предмета іпотеки; (vi) виконувати від імені іпотекодавця будь-які контракти та зобов`язання, які іпотекодавець не виконав або відмовився виконувати, зокрема сплачувати за ремонт, утримання або охорону предмета іпотеки; (vii) здійснювати все інше, що банк вважає необхідним для підтримання чинності або захисту іпотеки, чи предмета іпотеки. Право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, передбачено також ст. 589 ЦК України. Верховним Судом України в Узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009 - 2010 роки) від 07.10.2010 указано, що відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателю на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Разом із тим ч. 3 ст. 33 Закону передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: 1) рішення суду, 2) виконавчого напису нотаріуса або 3) згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (тобто шляхом позасудового врегулювання). При цьому правовою підставою для передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання є договір про задоволення вимог іпотекодержателя (або застереження в іпотечному договорі). Отже, наведеними вище нормами законодавства (насамперед статтями 36, 37 Закону N 898-IV) не виключається можливість звернення стягнення в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. У цих нормах задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки ототожнюється передусім із способом звернення стягнення, який, разом з іншими, може застосовуватися, якщо це передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення у договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Згідно з правовою позицією висловленою в постанові Верховного Суду України від 11.12.2013 при розгляді справи № 6-124цс13, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування, виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Отже, враховуючи викладене, виходячи із системного аналізу норм чинного законодавства, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. На виконання положень ст.ст. 35, 37 Закону України «Про іпотеку» 15.04.2014 [PERSON] та ПАТ «Івано-Франківський арматурний завод» банком надіслана письмова вимога про виконання порушеного зобовязання за кредитом (вих. № 08.42-186/67-6788), а також попереджено про те, що у разі невиконання цієї вимоги у тридцятиденний строк банк буде змушений вжити заходів для задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі і в такий спосіб як набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду (т. 1, а.с. 105-111).\~\~\~\~ В пункті 37 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 грудня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» розяснено, що невиконання вимог частини 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобовязання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення ч.3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2479цс15, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування, відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно із частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Суд при розгляді цієї справи, перевіряючи зазначені передумови для прийняття рішення у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки та фактичні обставини справи, встановлено, що оскільки позивачем заявлено вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою погашення заборгованості за кредитним договором, яка існує станом на 30.07.2014, і такі обставини в силу ст. 60 ЦПК України підлягають доказуванню саме позивачем як кредитором і іпотекодержателем, та зважаючи на приписи ст. 11 ЦПК України, згідно з якими суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховує суму заборгованості саме на цей період і в наступному розмірі: заборгованість за кредитом 25\~376 821,58 грн.; заборгованість за процентами 6\~766 202,58 грн.; розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту 2\~171\~128,07 грн.;розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків 507\~375,15 грн.;розмір інфляційних втрат за кредитом 3\~650\~169,27 грн.;розмір інфляційних втрат за відсотками 834\~654,91 грн. з огляду на те, що така заборгованість підтверджена документально, сума простроченої заборгованості встановлена рішенням відповідного органу, визначеного за узгодженням між сторонами кредитних відносин, відповідає умовам укладених між учасниками судового провадження правочинів та наданому банком розрахунку. Що стосується 14\~111,32 євро 32 євроцентів, що за курсом НБУ станом на дату проведення розрахунку становить 227\~235,58 грн., зазначених банком в якості складової частини сукупної заборгованості, то банком не зазначено та не доведено підстав нарахування такої суми та визначено її як пеню. Проте судом вже вирішено питання про врахування в загальній сумі заборгованості суми пені. Частиною 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. Відповідно до звіту про незалежну оцінку, зроблену субєктом оціночної діяльності Приватним підприємством «Енергомакс» (Сертифікат субєкта оціночної діяльності №12021/11, виданий ФДМ України 09.06.2011) від 30.05.2014, наданого позивачем, ринкова вартість предмета іпотеки становить 10\~086\~000,00 грн., без ПДВ (т. 1, а.с. 116-117). Відповідно до Звіту про незалежну оцінку, зроблену субєктом оціночної діяльності Приватним підприємством «Енергомакс» (Сертифікат субєкта оціночної діяльності № 12021/11, виданий ФДМ України 09.06.2011) від 30.07.2015, наданого позивачем, ринкова вартість предмета іпотеки становить 17\~508\~000,00 грн., без ПДВ (т. 3, а.с. 21-83). Вартість предмета іпотеки підтверджена рецензією Всеукраїнської асоціації фахівців оцінки від 05.08.2015 (т. 3, а.с. 10-20). Водночас, відповідачем до суду надано Звіт про незалежну оцінку, зроблену субєктом оціночної діяльності [PERSON] (Сертифікат субєкта оціночної діяльності №16515/14, виданий ФДМ України 03.06.2014) від 30.07.2015, відповідно до якого ринкова вартість предмета іпотеки становить 27\~102\~940,00 грн., без ПДВ (т. 2, а.с. 185-250). Однак, відповідно до рецензії Спілки оцінювачів України від 12.07.2015 зазначений Звіт субєкта оціночної діяльності [PERSON] не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки (т. 3, а.с. 102-110). При цьому відповідач надав до суду рецензію, виконану ФОП [PERSON] (Сертифікат субєкта оціночної діяльності № 1048, виданий ФДМ України 27.06.2001) від 03.09.2015, відповідно до якого Звіт субєкта оціночної діяльності [PERSON] дійсно має несуттєві недоліки, але які не вплинули на достовірність оцінки (т. 3, а.с. 160-167). Крім того, відповідачем до суду надано Звіт про незалежну оцінку, зроблену субєктом оціночної діяльності ПП «Донецько-Східний Брокерський Торговий Дім» (Сертифікат субєкта оціночної діяльності № 16911/14, виданий ФДМ України 16.09.2014) від 06.08.2015, відповідно до якого ринкова вартість предмета іпотеки становить 53\~891\~192,00 грн., без ПДВ (т. 3, а.с. 126-152), проте суд вважає за необхідне зазначити, що станом на час вирішення спору строк дії цього звіту сплинув, а тому він не є належним доказом. Згідно із ст.145 ЦПК призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. У даному випадку представниками відповідача двічі заявлялось клопотання про проведення експертизи, але обидва рази експертиза проведена не була (т. 2, а.с. 93-100, т. 3 а.с.187-189). 30.03.2016 представником відповідача вдруге та представником третьої особи було заявлено клопотання про проведення експертизи щодо вартості предмета іпотеки (т. 3, а.с. 223-225). Зважаючи на ці обставини, а також те, що розгляд справи триває значний час, зокрема у звязку із призначенням ряду судових експертиз за клопотаннями відповідача, які у подальшому не проведені, з метою уникнення невиправданого затягування розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених клопотань та ухвалою від 04.04.2016 відмовив у їх задоволенні. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. За таких обставин, суд виходить з того, що підтвердженим є Звіт про незалежну оцінку, зроблену субєктом оціночної діяльності Приватним підприємством «Енергомакс» (Сертифікат субєкта оціночної діяльності № 12021/11, виданий ФДМ України 09.06.2011) від 30.07.2015, наданого позивачем, згідно до якого ринкова вартість предмета іпотеки становить 17\~508\~000,00 грн., без ПДВ, з огляду на наступне. Як випливає з рецензії на цей звіт від 30.07.2015, який було надано суду, він є достовірним та складеним у відповідності до вимог нормативно-правових актів з оцінки майна особою, яка володіє спеціальними знаннями в галузі економіки, бухгалтерського обліку та звітності. Водночас звіт про незалежну оцінку, зроблену субєктом оціночної діяльності [PERSON] (Сертифікат субєкта оціночної діяльності №16515/14, виданий ФДМ України 03.06.2014) від 30.07.2015, відповідно до якого ринкова вартість предмета іпотекуи становить 27 102 940,00 грн., без ПДВ, має суперечливі рецензії, а Звіт про незалежну оцінку, зроблену субєктом оціночної діяльності ПП «Донецько-Східний Брокерський Торговий Дім» (Сертифікат субєкта оціночної діяльності № 16911/14, виданий ФДМ України 16.09.2014) від 06.08.2015, відповідно до якого ринкова вартість предмета іпотеки становить 53 891 192,00 грн., без ПДВ, є таким, в якого закінчився строк дії. За умовами ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права, у тому числі і права власності на майно. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК зазначає, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.\~ Згідно із ст. 525 ЦК одностороння відмова від зобовязання, або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею \~526 ЦК України\~передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1\~ст. 527, 530 ЦК України\~боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).\~\~\~\~\~\~\~\~ Стаття 610 ЦК зазначає, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання. Згідно із ст. 629, 1054 ЦК України визначено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.\~\~\~\~\~ \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ У зв'язку з цим, з урахуванням встановлених у справі обставин, положень закону та умов укладених між сторонами договорів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» підлягають задоволенню. Відповідно до\~ст.88 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача також слід стягнути судовий збір в сумі 3654 грн. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ На підставі викладеного,

Outcome: approved