Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

У серпні 2016 року позивачі звернулися до суду з позовом до Державної іпотечної установи, Виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, в якому просять постановити рішення, яким визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS]. Визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS]. Визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS]; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] яка зареєстрована за Державною іпотечною установою (код ЄДРПОУ 33304730). В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача виконавчого комітету Полтавської міської ради в судове засідання не з»явився, про причину своєї неявки суду не повідомив, хоча завчасно та належним чином був повідомлений про день та час розгляду справи. Представник відповідача Державної іпотечної установи в судове засідання не з»явився, але на адресу суду надійшла заява, в якій просять справу розглянути без участі представника установи, проти позову заперечують. В матеріалах справи маються письмові заперечення протии позову, в яких просять відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: Служби у справах дітей виконавчого комітету Подільської (Ленінської) районної у місті Полтаві ради в судове засідання не з»явився, але надав суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, протии позовних вимог не заперечують, при прийнятті рішення покладаються на розсуд суду. Суд, вислухавши позивачів, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.08.2009 № 832 «Питання забезпечення житлом окремих категорій громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов», у подальшому ряду інших постанов Уряду та на підставні Розпорядження КМУ від 13.01.2010 № 45-р «Питання надання громадянам квартир, що придбані Державною іпотечною установою, у м. Полтаві» затверджені погоджені Координаційною радою з питань розподілу квартир, що придбані Державною іпотечною установою, при Кабінеті Міністрів України поіменні списки громадян, яким надаються придбані у [ADDRESS] квартири, Державну іпотечну установу зобов'язано передати Міністерству внутрішніх справ, Міністерству оборони, Міністерству з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Службі безпеки, Генеральній прокуратурі України та Полтавській міській раді квартири для надання зазначеним у списках громадянам. Виконавчій комітет Полтавської міської ради зобов'язано забезпечити в установленому законодавством порядку видачу зазначеним у списках громадянам ордерів на жилі приміщення, у тому числі на квартиру [ADDRESS] Згідно з вказаними нормативними документами Уряду та у відповідності до акту приймання-передачі від 13.01.2010 квартиру № 16 передано Державною іпотечною установою Генеральній прокуратурі України, а у подальшому за актом приймання-передачі від 19.02.2010 від Генеральної прокуратури України передано прокуратурі Полтавської області. Згідно зазначених документів вартість спірної квартири № 16 складає 295 680 грн., що відповідно визначено і ціною даного позову. У подальшому, на підставі ордеру від 04.02.2010 № 14, позивачу - [PERSON] та членам його родини [PERSON], [PERSON] надано у службове користування 2-кімнатну квартиру № 16 загальною площею 70,4 м2 в житловому будинку по [ADDRESS] Враховуючи, що в органах прокуратури позивач [PERSON] пропрацював більше 10 років, рішенням комісії по обліку і розподілу службового житла прокуратури Полтавської області від 02.04.2015, надано згоду на виведення зазначеної вище квартири зі складу службових прокуратури області та переведення її до складу власності територіальної громади міста Полтави. З метою належного виконання вимог постанов та розпоряджень Уряду між ДІУ та Генеральною прокуратурою проведено звірку щодо переданих у 2010 році квартир. Засвідчено, що квартири, які придбані для співробітників органів прокуратури України вже списані з балансу ДІУ. На звернення позивача [PERSON] до Генеральної прокуратури України щодо статусу спірної квартири та можливості її передачі йому у приватну власність, остання вважаючи, що не є уповноваженою особою для розгляду даного питання, направило його звернення на адресу прокуратури Полтавської області. Згідно відповіді прокуратури Полтавської області від 18.05.2016 № 05/2-68 вих-16 остання вважає, що не є а ні власником, а ні розпорядником спірної квартири, а тому питання захисту порушеного права власності на спірну квартиру [PERSON] підлягає вирішенню у судовому порядку. Враховуючи зазначене та те, що за актами приймання-передачі спірної квартири, остання передана прокуратурі Полтавської області, а у подальшому відповідними управлінськими рішеннями прокуратури області та Полтавської міської ради виведена поза статус службової, даний спір будь-яким чином не впливає а ні на права та обов'язки Генеральної прокуратури України, а ні на права та обов'язки прокуратури Полтавської області, а тому останні не є учасниками даного позовного провадження. Водночас, рішенням п'ятдесят першої сесії шостого скликання Полтавської міської ради від 16.09.2015 надано згоду на прийняття спірної квартири до комунальної власності територіальної громади міста Полтави в особі Полтавської міської ради. Враховуючи, що а ні за позивачем [PERSON], а ні за членами його родини - [PERSON], [PERSON] будь-яке нерухоме майно, у тому числі квартири чи житлові будинки, на праві власності не зареєстровано та у минулому через процедуру приватизації таке право не використовувалося, [PERSON] звернувся із заявою про приватизацію спірної квартири до управління майном комунальної власності міста яке входить у структуру виконавчого комітету Полтавської міської ради. У відповідь на його заяву було відмовлено у проведенні процедури приватизації спірної квартири, оскільки її власником наразі є Державна іпотечна установа. У відповідності до вимог Житлового кодексу України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» позивач [PERSON] та члени його родини, які також проживають у вказаній квартирі згідно наданого ордеру, мають право на безоплатне (через процедуру приватизації) отримання у спільну часткову власність вказаної квартири. Однак, незважаючи на наявність такого права на оформлення права власності на зазначену квартиру, якою позивач користуюся з початку 2010 року, внаслідок порушення його майнових прав з боку Державної іпотечної установи та виконавчого комітету Полтавської міської ради, він не може реалізувати свої майнові права про які ним заявлено. Так, Державну іпотечну установу утворено Кабінетом Міністрів України (постанова Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 2004 року № 1330 "Деякі питання Державної іпотечної установи"). Статут Державної іпотечної установи затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2009 року № 768. Відповідно до пункту 2 Статуту засновником Установи є держава в особі Кабінету Міністрів України. Основною метою діяльності Установи є рефінансування іпотечних кредиторів (банків і небанківських фінансових установ, які провадять діяльність з надання забезпечених іпотекою кредитів) за рахунок коштів, що надійшли від розміщення цінних паперів, сприяння подальшому розвитку ринку іпотечного кредитування та будівництва, забезпечення реалізації державних програм щодо забезпечення житлом громадян України. При цьому, діяльність Установи з питань забезпечення громадян України власним житлом, зокрема з виконання програм іпотечного житлового кредитування та фінансування придбання житла, є пріоритетом стосовно інших видів її діяльності (пункт 5 Статуту). Згідно з пунктом 22 Статуту майно Установи є державною власністю і закріплюється за нею на праві господарського відання. Тобто, відповідно до установчих документів майно Державної іпотечної установи, на якій базується її господарська діяльність, закріплено засновником на такому правовому режимі, як право господарського відання. Зважаючи на зазначене, Державною іпотечною установою неправомірно проведено за собою державну реєстрацію прав власності на спірну квартиру №16, оскільки остання не може мати нерухоме майно на праві власності. Вказаними діями відповідача порушено майнові права позивачів щодо безперешкодного користування, володіння та розпорядження спірною квартирою. При цьому виключно позивачем, починаючи з 2010 року, самостійно здійснено оплату на виготовлення технічного паспорту на спірну квартиру, а у подальшому укладено договори на водо, тепло та електропостачання. Постійно сплачуються кошти на утримання квартири та будинку, у тому числі поточний ремонт, та прибудинкової території. Тобто вчиняються дії, як фактичного власника спірної квартири. У свою чергу власник - Державна іпотечна установа, кошти на утримання спірної квартири не виділяє та не витрачає. За приписами ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист не тільки свого цивільного права, а й цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому, охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Статтями 3, 4 ЦПК України, статтею 20 ЦК України позивачу надано право самостійного обрання способу захисту, на свій розсуд. Пленумом Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" роз'яснено судам способи захисту права власності, зокрема, шляхом визнання права власності (п.п. «а» п. 2 Постанови). Водночас у пункті 2 зазначеного Пленуму визначено, що відповідні положення щодо захисту права приватної власності поширюються також і на особу, яка хоча не є власником, але володіє майном з підстав, передбачених законом чи договором. Враховуючи, що наразі право власності на спірну квартиру зареєстровано за Державною іпотечною установою, зазначене позбавляє позивача захисту своїх прав та інтересів в інший спосіб, зокрема, через визнання дій органу приватизації неправомірними та зобов'язання розглянути питання передачі спірної квартири у власність йому та членам моєї родини, адже спірну квартиру у комунальну власність фактично не передано. Також, а ні жодними законами України, а ні підзаконними актами не передбачено порядку передачі спірної квартири від Державної іпотечної установи до органу місцевого самоврядування - Полтавської міської ради, а тому зобов'язати Державну іпотечну установу у примусовому порядку, зокрема, на підставі рішення суду вчинити такі дії не представляється можливим. Щодо правильності обрання у даному випадку саме такого способу захисту - визнання права власності на спірне майно, слід зазначити про наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб'єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб'єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб'єктивного права. Законодавець у ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, зокрема такий спосіб як визнання права. Право вибору способу судового захисту належить позивачеві. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст. 392 Цивільного кодексу України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позов про визнання права подається у випадках, коли належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в неї документів, що засвідчують приналежність їй права. Тобто метою подання цього позову є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Аналогічний правовий висновок щодо застосування цієї норми містить і постанова Верховного Суду України від 23.12.2014 у справі № 5001-74/9393-2012 та від 07.11.2012 у справі № 6-107цс12. Таким чином обраний у даному позові спосіб захисту - визнання права власності на нерухоме майно є єдиним можливим за даних обставин задля захисту прав та інтересів позивачів. Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-ІV закріплено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. і протоколами до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція приписами ст. 1 Першого протоколу покладає на державу обов'язок забезпечити для фізичних осіб та юридичних осіб право мирно володіти своїм майном і гарантувати його. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зауважував, що не існує ніякого володіння власністю до тих пір, доки особа не може заявити про своє право власності. «Заявления права» може означати «володіння майном», про яке йдеться у ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції, якщо є достатні підстави для забезпечення цього права через суд у примусовому порядку. У даному випадку позивачами заявляється через суд про своє право на володіння, користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] Частиною другою ст. 154 СК України визначено, що батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Відтак, дана позовна заява також подається в інтересах та на захист майнових та житлових прав сина - [PERSON]. За таких обставин, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS]; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS], яка зареєстрована за Державною іпотечною установою (код ЄДРПОУ 33304730). На підставі викладеного,

Outcome: approved