Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до Сквирського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Свої вимоги позивач мотивує тим, що рішенням профспілкового комітету Сквирської середньої школи № 3 їй у 1985 році виділено квартиру [ADDRESS] . У даній квартирі з 27.01.1990 року вона зареєстрована та постійно проживає. 10.02.1997 року Відділом освіти Сквирської районної державної адміністрації, як органом приватизації квартиру [ADDRESS] відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» було передано у власність їй як квартиронаймачу та членам її родини: [PERSON] (синові) [PERSON] (невістці) [PERSON] (онукові), [PERSON] (дочці), [PERSON] (онуці) про, що було видано відповідне Свідоцтво про право власності на житло. 27.01.1998 року її син [PERSON] розлучився із дружиною [PERSON] , після чого остання разом з онуком - [PERSON] виписались із квартири та переїхали проживати в іншу область. [INFO] її син [PERSON] - помер. Після його смерті спадщину успадкувала її дочка [PERSON] . З квітня 2009 року її дочка [PERSON] разом із онукою проживають в м. Біла Церква Київської області. Позивач наполягає, що з моменту її вселення у її частину вказаної квартира вона постійно користується усією квартирою, утримує її в належному стані, сплачує комунальні послуги, проводить поточні та капітальні ремонти. Весь цей час позивач, як повноправний власник відкрито та на законних підставах користується вказаним будинком, здійснює його будівництво та поточний ремонт, а тому вважає, що вона набула права власності на нього за набувальною давністю. Оскільки місце знаходження відповідачів позивачу не відоме, вона не підтримувала та не підтримує із ними жодних контактів, а самі відповідачі до вказаної квартири не приїздять, її долею не цікавиться, то вирішити дане питання про встановлення права власності на частини квартири відповідачів за позивачем не можливо, а тому, з метою захисту своїх прав, позивач звернулася до суду із вказаним позовом. Позивач позовні вимоги ствердила та надала до суду заяву відповідно до якої розгляд справи просила проводити за її відсутності. Відповідачі по справі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилися, до суду із відзивом на позовну заяву не зверталися, клопотання про перенесення розгляду справи чи її розгляд за відсутності сторін не надавали, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином в тому числі шляхом оголошення на сайті суду. Відповідно до ч. 4 ст. 223, 280 ЦПК України, беручи до уваги належне повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи, їх повторну неявку до суду, без повідомлення причин неявки, а також беручи до уваги відсутність заперечень з боку позивача щодо заочного вирішення справи, суд вважає за необхідне провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі даних та доказів (постановити заочне рішення). У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення. При цьому суд виходить з наступних підстав. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого на підставі розпорядження органу приватизації від 10.02.1997 року, квартира за [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З довідки, виданої виконавчим комітетом Сквирської міської ради Київської області № 1079 від 03.06.2019 року у вбачається, що у спірній квартирі зареєстрована та проживає [PERSON] та крім неї зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Таким чином судом встановлено, що позивач по справі відкрито та добросовісно користується вказаною вище квартирою, в тому числі і частинами квартири, які належать відповідачам, здійснює догляд за нею, сплачує рахунки по комунальним послугам, які також оформлені на неї, що стверджується відповідними квитанціями, що додані до матеріалів справи. Отже склалася ситуація коли позивач належно, відкрито та добросовісно користується переданим їй нерухомим майном, а інші співвласники вказаним майном не користуються більше десяти років, про нього не дбають. Верховний Суд у своїй постанові від 24.01.2019 року у справі № 755/16913/16-ц зазначив, що за аналізом частини першій статті 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Тому при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. У справі, яка розглядається судом позивач, вселявся у вказану квартиру на законних підставах, користується квартирою, здійснює за нею догляд. Відповідачі вказаним майном не користуються, про нього не турбуються, долею останнього не переймається, а тому фактично вбачається, що власники відмовилися від права власності на належне їм нерухоме майно Матеріали справи не містять жодних підстав для сумніву щодо достовірності цих обставин. Згідно з нормами ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014р.: Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності (п.9); Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ (п.11); Враховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК. Під час розгляду позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, пред`явленого давнісним володільцем, застосуванню підлягають також положення статті 388 ЦК за наявності відповідних заперечень з боку відповідача (п.12); Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п.13) Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень")(п.14). Відповідно висновків Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладених у його постановах, прийнятих за результатами розгляду справ з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, та систематизованих у Листі Верховного Суду України "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ" від 01.07.2013р., Розділ Набувальна давність (ст. 344 ЦК): «У ЦК набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п`ять років. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Оскільки позивач добросовісно заволодів частинами вказаної квартири та відкрито і безперервно нею володіє і користується більше 10 років, то суд вважає, що остання набула права власності на нього за набувальною давністю. На підставі зазначеного та

Outcome: approved