Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

26 квітня 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням останніх уточнень від 31.10.2019р. просить стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти в розмірі 535 374 (п`ятсот тридцять п`ять тисяч триста сімдесят чотири) гривні 12 копійок. Визнати право власності за ним на 1/2 частку спільного майна подружжя, яке складається з: гараж (цегляний), розмір 29,9кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], який було збудовано за спільні кошти в шлюбі; сарай (цегляний) розмір 10,7кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], який було збудовано за спільні кошти в шлюбі; легковий автомобіль ВАЗ 2101, д.н. [NUMBER] , який було придбано у шлюбі; Мотопомпа «Honda», яка була придбана у шлюбі. Стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 5353 (п`ять тисяч триста п`ятдесят три) гривні 74 копійок (а.с.2-5, 44-47, 84-85). І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він та [PERSON] , перебували у шлюбі, який був розірваний, відповідно до рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2018 року по справі № 206/105/18. Під час перебування у шлюбі, нами було здійснено банківський вклад (депозит) в Публічному акціонерному товаристві «Платинум Банк», а саме грошові кошти у загальному розмірі 40 000 (сорок тисяч) доларів США, про що були укладені відповідні окремі договори з кожним із них на суми по 20 000 (двадцять тисяч) доларів США. Починаючи з 2015 року по 2016 рік ними було отримано в Банку всі вищезазначені кошти, після чого користування якими фактично здійснювала відповідач одноособово, так як в їх сім`ї розпорядником коштів була вона та вела відповідний сумісний бюджет. Однак після розлучення вони не дійшли згоди щодо розподілу спільних грошових коштів, які були нажиті за весь період спільного проживання та які фактично перебувають у відповідача з оригіналами договорів банківського вкладу (депозиту). У зв`язку з чим, ним на адресу відповідача було направлено вимогу від 02 лютого 2019 року, якою вимагав негайно розділити грошові кошти, які є об`єктом спільної сумісної власності подружжя у добровільному порядку, шляхом виплати йому особисто грошових коштів у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США та надати письмову відповідь на вимогу. Письмова відповідь на вимогу відповідачем надана не була. Кошти йому не повернуті. Також, ним 22 березня 2019 року на адресу відповідача було направлено вимогу, якою вимагав негайно надати йому оригінал договору банківського вкладу (депозиту), який укладався безпосередньо ним особисто з Банком. Письмова відповідь на вимогу відповідачем надана не була. Оригінал договору йому не повернуто. Також у період шлюбу ними було збудовано за спільні кошти гараж (цегляний), розмір 29.9кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], сарай (цегляний) розмір 10,7кв.м, придбано легковий автомобіль ВАЗ 2101, д.н. [NUMBER] , мотопомпа «Honda». Отже, вважає, оскільки спірні кошти та вищеперераховане майно набуте за час шлюбу, то вони є об`єктом спільної сумісної власності подружжя а тому за ним може бути визнано право власності на 1/2 частину спірних коштів в сумі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США, що по офіційному курсу НБУ станом на 08 квітня 2019 року складає 535 374 (п`ятсот тридцять п`ять тисяч триста сімдесят чотири) гривні 12 копійок та майна яке складається з гаражу, сараю, легкового автомобіля ВА32101 , мотопомпа «Honda». Відповідач [PERSON] подала до суду відзив, в якому зазначає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню та просить відмовити у повному обсязі. Дійсно, вона з позивачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 1983 року. Починаючи з 2016 року їх стосунки ускладнилися, постійно виникали сварки, що призвело до припинення ведення спільного господарства. А з листопада 2017 року вони з позивачем взагалі припинили спілкування, нічого спільного не мали, крім того, що проживали в одній квартирі. За час спільного проживання всі грошові кошти, які були зароблені, а також грошові кошти, які вона отримала після смерті своїх батьків, вони з позивачем ділили пополам. Вона не заперечує той факт, що дійсно на ім`я позивача [PERSON] та на її ім`я були відкриті депозитні рахунки в ПАТ "Платинум Банк" в грудні 2013 року - на кожного по 20 000 доларів США. Вказані грошові кошти були отримані нею та позивачем наприкінці грудня 2015 року. Гроші вони отримували протягом 3-х місяців майже щодня частинами. Отримані грошові кошти ніколи не були спільним майном. Кожний з них зберігав гроші окремо та розпоряджався ними на власний розсуд. До грошей відповідача вона не мала жодного відношення. Вона навіть не знала, де відповідач зберігав свої гроші. Протягом 2016-2017 років позивач постійно спілкувався зі своїми родичами (братом, який проживає за межами Дніпропетровської області, та з племінницею, яка проживає в Дніпропетровській області), часто їздив до них, хотів купити племінниці квартиру. Тому їй невідомо, яким чином позивач розпорядився своїми грішми. Жодних належних доказів щодо того, що вона нібито заволоділа грошовими коштами, які належать [PERSON] , суду не надано. Вона його грошей не брала, не зберігала, ними не розпоряджалася. [PERSON] не пред`являв до неї жодних претензій щодо грошей протягом 2016 - початку 2019 року, тому що для цього не було підстав. Доказів того, що позивач передавав їй грошові кошти в розмірі 20000 доларів США, суду не надано. 24 червня 2019 року позивач [PERSON] подав відповідь на відзив, в якому пояснює, що з доводами, викладеними у відзиві, не погоджується та вважає їх безпідставними та необгрунтованими. Пояснення відповідача про те, що отриманні грошові кошти ніколи не були спільним майном суперечать загальним нормам сімейного законодавства, а саме ст.ст.60, 63,70,71 СК України. Твердження відповідача про те, що кожний з них зберігав гроші окремо та розпоряджався ними на власний розсуд не відповідають дійсності та є неправдивими, оскільки відповідач фактично була розпорядником сімейного бюджету та всіма фінансовими питаннями займалася одноособово, так як він повністю довіряв своїй колишній дружині та вважав, що таке не може статися після 38 років сумісного шлюбу. Всі кошти зберігалися в одному місці, а саме за адресою їх проживання по [ADDRESS] . Однак у листопаді 2017 року його колишня дружина запропонувала йому відвідати його рідних в іншій області на що він погодився та здійснив такий візит. Після його повернення відношення відповідача до нього різко змінилося, а саме вона перешкоджала йому в доступі до житла та зазначила, що всі їх грошові кошти, які зберігалися в квартирі належать їй і він їх ніколи не побачить, так як він не має на них права. Незабаром після цих розмов у січні 2018 року відповідач подала до суду позов про розірвання шлюбу і також в ньому зазначала про певні кошти які він вимагав у неї для свої родичів, так дійсно він вимагав повернення саме своєї частки коштів (20000 тис. доларів США) у відповідача, але не родичам, а особисто собі. Тобто фактично відповідач визнала той факт, що він вимагав дані грошові кошти після листопада 2017 року, однак вона категорично відмовилася їх повертати та зазначила, що володіти та розпоряджатися вона ними буде одноособово. У відзиві зазначається про те, що він начебто хотів купити племінниці квартиру, однак це не відповідає дійсності, так як якби в нього були ці кошти, то в першу чергу він придбав би окреме житло саме для себе, так як він мешкає в двокімнатній квартирі разом з відповідачем, яка вже стала йому чужою людиною, що підтверджується обставинами, що склалися. Отже вважає, що всі ті доводи та твердження, які відповідач завначає в своєму відзиві не відповідають дійсності та є неправдивими, так як саме відповідач заволоділа його часткою грошових коштів, які вони разом з нею накопичували всі 38 років сумісного життя у шлюбі і фактично вона позбавила його коштів, на які він розраховував та які гарантували йому бузтурботню старість, яка вже настигла його. Позивач [PERSON] та його представник, адвокат Виприк С.О. в судовому засіданні просили позов задовольнити з підстав викладених у ньому з урахуванням уточнень. Позивач [PERSON] пояснив, що він з відповідачем працювали та збирали кошти. Майно повинно бути поділено порівну. Гроші зберігалися вдома, а коли він повернувся від родичів їх не було. Він кошти не брав. Де вони зберігалися знала лише відповідач. Він два роки не піднімав питання про гроші, але зараз відповідач виганяє його з квартири. Грошей було 70тис. дол., половина з них знята з депозитів, а інші вони так відкладали. Відповідач [PERSON] та її представник, адвокат Маркело В.О. позовні вимоги визнали частково, не заперечували проти задоволення позову в частині поділу автомобіля і мотопомпи «Honda», в іншій частині просили відмовити. Щодо гаражу та сараю не заперечували, що будувалося в період шлюбу, але їх ділити окремо від будинку не можливо, а вимг про компенсацію витрат на їх будівництво позивачем не заявляється. Відповідач [PERSON] пояснила, що у 1982 році, коли позивач прийшов до неї, у неї була квартира та вона отримала велику суму аліментів. У них сумісно була велика сума грошей на депозиті. Вони з трудом забрали кошти з депозиту. У 2010 році померли її батьки та вона отримала спадщину. Поклала гроші по 20000,00 дол. США на депозит. Коли у 2017 році позивач поїхав до родичів, то вона перевірила схованку і там не було 13000,00дол. США. 40000,00дол. США це гроші які залишилися від її батьків. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. 23 травня 2019 року ухвалою судді відкрито загальне позовне провадження і призначено підготовче засідання (а.с.27). 18.06.2019 року відповідачем [PERSON] подано до суду відзив (а.с.39-40). 24 червня 2019 року позивачем [PERSON] подано уточнену позовну заяву (а.с.44-47). 24 червня 2019 року позивачем [PERSON] подано до суду відповідь на відзив (а.с.51-52). Ухвалою судді від 08 липня 2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.60). 16.09.2019р. позивачем [PERSON] подано до суду подано клопотання про витребування доказів (а.с.63-64). 16.09.2019 року ухвалою судді клопотання [PERSON] задоволено. Витребувано з комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради (49000, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, Шевченківський район, вул. Воскресенська, 9) належним чином завірену копію технічного паспорту та правовстановлюючого документу на дачний будинок, який належить [PERSON] та знаходиться на території садового товариства «Виноградник -4» (а.с.72). 31 жовтня 2019 року позивачем [PERSON] подано уточнену позовну заяву (а.с.84-85). 31 жовтня 2019 року в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Під час розгляду справи судом заслухано сторін та їх представників, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи, оглянуто цивільну справу Самарського районного суду м. Дніпропетровська № 206/5458/15. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення. Судом встановлено, що 30 липня 1983 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, про що 07 грудня 2010 року видано повторно свідоцтво про реєстрацію шлюбу, свідоцтво серії [NUMBER] , про що зроблено актовий запис № 353. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили 03 грудня 2018р. шлюб, укладений між [PERSON] , [INFO] (р.н.о.к.п.п. 197117486, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ), та [PERSON] , [INFO] (який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ), зареєстрований 30 липня 1983 року Самарським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції (актовий запис № 353) розірвано (а.с.8). З трудової книжки [PERSON] видно, що останній в період шлюбу був працевлаштований (а.с.9-14). 30.12.2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» було укладено договір про розміщення вкладу «ГОТІВКА ЩОМІСЯЦЯ» №00228402, відповідно до якого вкладник передає, а банк приймає грошові кошти на рахунок № [NUMBER] в сумі 20000,00 долар США терміном з 30.12.2013 року по 01.01.2015р. під 11,6 % річних, сплата нарахованих процентів здійснюється на рахунок № [NUMBER] (а.с. 86-87). 08.01.2015 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» було укладено договір про розміщення вкладу «ВІЛЬНІ КОШТИ» №00318628, відповідно до якого вкладник передає, а банк приймає грошові кошти на рахунок № [NUMBER] в сумі 200 долар США терміном з 08.01.2015 року по 08.04.2015р. під 4,5 % річних (а.с.88-89). 30.12.2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» було укладено договір про розміщення вкладу «ГОТІВКА ЩОМІСЯЦЯ» №00228394, відповідно до якого вкладник передає, а банк приймає грошові кошти на рахунок № [NUMBER] в сумі 20000,00 долар США терміном з 30.12.2013 року по 01.01.2015р. під 12,1 % річних, сплата нарахованих процентів здійснюється на рахунок № [NUMBER] (а.с. 90-91). 08.01.2015 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» було укладено договір про розміщення вкладу «ВІЛЬНІ КОШТИ» №00318614, відповідно до якого вкладник передає, а банк приймає грошові кошти на рахунок № [NUMBER] в сумі 200 долар США терміном з 08.01.2015 року по 08.04.2015р. під 4,5 % річних (а.с.92-93). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2016 року, яке набрало законної сили 05.05.2016р. і яке є виконаним (справа № 206/5458/15-ц, провадження 2/206/64/16) стягнуто із Публічного акціонерного товариства «Банк «Платинум Банк» за договором № 00318628 про розміщення вкладу "Вільні кошти" від 08.01.2015 року на користь [PERSON] проценти в розмірі 242,44 долар США за станом на 28.12.2015 року, 3% річних в розмірі 181,84 долар США за станом на 28.12.2015 року, а всього 424,25 долар США, що складає 11 060, 32 грн. Стягнуто із Публічного акціонерного товариства «Банк «Платинум Банк» за договором № 00318614 про розміщення вкладу "Вільні кошти" від 08.01.2015 року на користь [PERSON] проценти в розмірі 250,47 долар США за станом на 28.12.2015 року, 3% річних в розмірі 181,84 долар США за станом на 28.12.2015 року, а всього 432,31 доларів США, що складає 11 270, 45 грн. Стягнуто із Публічного акціонерного товариства «Банк «Платинум Банк» на користь держави судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1378 грн. (а.с.32-34). 27 грудня 2018 року [PERSON] направив Ліквідатору Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» заяву з проханням надати йому повну інформацію, яка стосується його вкладів, щодо укладених та розірваних договорів, сум вкладень та сум, які були отримані ним за вкладами і в який період (а.с.21-22). 02.02.2019 року [PERSON] направив [PERSON] вимогу про розділ спільних коштів, шляхом виплати йому половини, а саме 20000,00дол. США (а.с.15-16). 22.03.2019 року [PERSON] направив [PERSON] вимогу про надання йому оригіналу договору, який укладався ним з банком (а.с.17-18). Відповідно до технічного паспорту серії ГВ [NUMBER] від 01 квітня 1989 року автомобіль ВАЗ - 2101, 1980 року випуску, номерний знак [NUMBER] зареєстрований за [PERSON] (а.с.57а). На виконання ухвали суду Комунальне підприємство «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради 22.10.2019 року повідомили, що не мають можливості надати копію технічного паспорта на садовий будинок [ADDRESS] та надали копію технічної документації (на підставі якої виготовлявся технічний паспорт) та копію свідоцтва про право власності, що міститься в інвентаризаційній справі (а.с.80-83). З наданих копій технічної документації видно, що на земельній ділянці [ADDRESS], крім садового будинку та іншого наявний Б-1 сарай площею 4,9кв.м, В-1 гараж площею 29,9кв.м (а.с.82 з обороту). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.20.2003 року виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради право приватної власності на садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, на земельній ділянці [ADDRESS] садове товариство зареєстровано за [PERSON] на підставі довідки СТ «»Виноградник-4 від 16.12.2002 року № 4 та рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.10.1999 року № 2091 (а.с.83). В підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, а саме заволодіння відповідачем грошовими коштами позивачем надано звукозапис телефонної розмови між сторонами (а.с.55). Між тим, зазначені докази судом відхиляються з огляду на таке. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Частинами 1 та 2 ст. 100 ЦПК України передбачено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. В той же час, відповідно до ст. 306 ЦК України фізична особа має право на таємницю листування, телеграм, телефонних розмов, телеграфних повідомлень та інших видів кореспонденції. Листи, телеграми тощо є власністю адресата. исти, телеграми та інші види кореспонденції можуть використовуватися, зокрема шляхом опублікування, лише за згодою особи, яка направила їх, та адресата. Якщо кореспонденція стосується особистого життя іншої фізичної особи, для її використання, зокрема шляхом опублікування, потрібна згода цієї особи. Кореспонденція, яка стосується фізичної особи, може бути долучена до судової справи лише у разі, якщо в ній містяться докази, що мають значення для вирішення справи. Інформація, яка міститься в такій кореспонденції, не підлягає розголошенню. ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно роз`яснень, викладених у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» - розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України). Згідно з ст. 16 Закону України «Про власність», який був чинним з 15.04.1991 по 20.06.2007 - майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільноїсумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. За ст. 22 КпШС - майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За змістом ст. 25 КпШС якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними, що закріплено у ч.1 ст.28 КпШС України (втратив чинність). Аналогічні норми містяться і у Сімейному Кодексі України, який діє на час розгляду спору, та ЦК України. Статті 69,70 СК України передбачають можливість поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частках. Дружина, чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 3ст. 368 ЦК України, ч. 1ст. 60 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 1ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п.24 вищевказаної постанови Пленуму не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, які були особистою власністю кожного з них. За правилами ч. 3 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Згідно ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року N 6-2333цс15, ). Згідно роз`яснень Верховного Суду України наданих в п. 30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Судом встановлено і не заперечується відповідачем, шо гараж В-1 та сарай Б-1, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] були збудовані сторонами в період шлюбу та за спільні кошти. В той же час, право приватної власності на садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами, на земельній ділянці [ADDRESS] садове товариство зареєстровано за [PERSON] . Господарські споруди та будівлі: сарай та гараж належать житловому будинку, отже окремо від будинку поділу не підлягають. За таких обставин, на переконання суду, підстав для оголошення вказаного майна спільною власністю подружжя не має. У такому разі позивач вправі лише вимагати від подружжя-власника грошової компенсації своїх внесків. Вимог щодо компенсації вартості здійснених позивачем внесків на будівництво гаражу та сарая не заявлялося та предметом розгляду даної справи не було. Щодо позовних вимог позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину автомобіля ВАЗ 2101, 1980 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] суд виходить з наступного. Так судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що під час шлюбу сторонами придбано автомобіль ВАЗ 2101, 1980 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який 01.04.1989 року зареєстровано за відповідачем. Крім того дана обставина визнається відповідачем. Відповідно до п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Суд вважає, що право спільної сумісної власності сторін безумовно розповсюджується на автомобіль ВАЗ 2101, 1980 року випуску. Автомобіль був придбаний у період шлюбу, не є річчю індивідуального користування, що може бути підставною для часткового задоволення позовних вимог позивача та поділу його в рівних частинах, шляхом визнання за позивачем ідеальної частки 1/2 в цьому майні без його реального поділу та залишення у їх спільній частковій власності. Також підлягає поділу мотопомпа марки «Honda» яка придбана сторонами в період шлюбу. Крім того дана обставина визнається відповідачем. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 535374,12грн., то дана вимога задоволенню не підлягає виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що 30.12.2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» було укладено договір про розміщення вкладу у розмірі 20000,00дол. США. Також 30.12.2013 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» було укладено договір про розміщення вкладу у розмірі 20000,00дол. США. Отже вклади розміщені у банку були, як на ім`я позивача так і на ім`я відповідача. Всупереч ст. 81 ЦПК України позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дані грошові кошти були отримані та ними заволоділа відповідач особисто і фактично вони перебувають у неї. Також не надано доказів того, що позивач не розпорядився особисто цими коштами протягом 2013-2019рр. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових втрат суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Підстав для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу не вбачається, оскільки позивачем не надано належних доказів їх понесення. Таким чином, враховуючи часткове задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 768,40грн.

Outcome: approved