Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

02.02.2017 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - 4/25 частки домоволодіння [ADDRESS], що належала на праві власності [PERSON] (яка померла [INFO]) спадкоємцем якої є [PERSON], в рахунок погашення заборгованості перед банком за договором про іпотечний кредит №144 від 18.09.2007 року у загальному розмірі 82154,69 грн., з яких прострочена заборгованість по кредиту - 59154,37 грн., прострочена заборгованість по відсоткам - 23000,32 грн.; встановити спосіб реалізації предмету іпотеки - шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною не нижчою за 134900,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 18.09.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківське обласне управління ВАТ «Ощадбанк» та [PERSON] укладений Кредитний договір №144, за яким позичальник отримала грошові кошти у сумі 60400,00 грн. із сплатою 14,5 % річних за користування кредитом. Кредит було видано готівкою в сумі 60400 грн. 07.06.2011 року відповідно Закону України "Про акціонерні товариства" змінено тип акціонерного товариства з ВАТ "Державний ощадний банк України" на ПАТ "Державний ощадний банк України". В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між банком та позичальником був укладений Іпотечний договір №63 від 18.09.2007 року, за яким в іпотеку передане нерухоме майно - 4/25 домоволодіння [ADDRESS], а саме 1-но поверховий житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 775 кв.м. Зміївської міської ради. Право власності на предмет іпотеки у позичальника виникло на підставі договору купівлі-продажу 4/25 частки домоволодіння від 17.09.2007 року. Позичальник [PERSON] померла [INFO]. 10.10.2012 року за вих №279 позивачем до Зміївської державної нотаріальної контори лист про прийняття заяви АТ "Ощадбанк" як кредитора, з вимогою до спадкоємців померлого позичальника [PERSON] в порядку ч. 2 ст. 1281 та ст.1282 ЦК України. 26.12.2016 року Зміївська державна нотаріальна контора надала інформацію про те, що 20.12.2013 року на ім'я чоловіка померлої [PERSON] були видані свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя згідно ст. 60 СК України та Свідоцтво про право на спадщину за законом загалом на 4/25 частки домоволодіння [ADDRESS]. Станом на день смерті [INFO] заборгованість померлої [PERSON] склала 82154,69 грн. Отже, за життя, позичальник допустила виникнення заборгованості за кредитним договором, спадкоємець [PERSON] прийняв спадщину, отримав свідоцтво про право на спадщину на предмет іпотеки, тому до відповідача перейшли всі права та обов'язки позичальника та іпотекодавця, в межах вартості успадкованого майна. Вартість предмета іпотеки складає 134900 грн., тому за рахунок звернення стягнення може бути погашена заборгованість за кредитним договором у сумі 82154,69 грн. 19.12.2017 від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що банк позбавлений права вимоги до нього, як спадкоємця боржника, оскільки у передбачений ст. 1281 ЦК України строк (шість місяців) не звертався із заявою про свої вимоги, як до спадкоємця. До Зміївської державної нотаріальної контори банк звернувся із претензією до спадкоємців [PERSON] лише 10.10.2012, тобто з пропуском шестимісячного строку. [PERSON] припинила сплачувати кредит та проценти за користування кредитом в 2008 році у зв'язку з тяжкою хворобою та відсутністю коштів, тобто строк вимоги до неї про повернення кредитних коштів настав ще в 2008 році. 19.12.2017 від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» з вимогами: визнати іпотечний договір № 63, укладений між ВАТ "Державний ощадний банк України" та [PERSON], посвідчений 18.09.2007 приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєвим В.І., зареєстровано в реєстрі за №1871, - недійсним. В обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначено, що 18.09.2007 між [PERSON] та банком було укладено договір про іпотечний кредит. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання, [PERSON] передала банку в іпотек 4/25 частки домоволодіння [ADDRESS]. Вказана частка домоволодіння не була зареєстрована у встановленому законом порядку як окремий виділений об'єкт права власності в натурі. Домоволодіння [ADDRESS] - це спільна часткова власність фізичних осіб, нотаріально посвідчена згоди яких відсутня. Оскільки в іпотеку була передана частка в спільному майні, яка не була виділена як окремий об'єкт права власності, в натурі не виділена, право власності на цю частку, як на окремий об'єкт нерухомості не зареєстрований, це порушує вимоги Закону України "Про іпотеку" та є підставою для визнання іпотечного договору №63 недійсним. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 13.03.2018 зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача за зустрічним позовом - приватного нотаріуса Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєва В.І. 11.04.2018 від представника Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Харківське обласне управління Скворцової І.І. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, де зазначено, що вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Спірний договір укладено 18.09.2007, тому, з цього моменту починається перебіг строку позовної давності, який [PERSON] пропущено. Щодо обізнаності [PERSON] про укладення Договору іпотеки, то саме в день його укладення [PERSON] надав заяву про надання згоди дружині [PERSON] на укладення Договору іпотеки. Представник Скворцова І.І. просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог. 02.05.2018 від [PERSON] надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, де зазначено, що доводи представника Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Харківське обласне управління Скворцової І.І. не можуть бути взяті до уваги. Щодо застосування до зустрічних позовних вимог позовної давності, то [PERSON] не був стороною договору №63, який укладався між [PERSON] та банком, він лише звернувся до нотаріуса із заявою про надання згоди дружині на укладення договору іпотеки. Таким чином, [PERSON] не був обізнаний і не міг бути обізнаним на день укладення іпотечного договору про наявність згоди всіх співвласників домоволодіння на укладання договору іпотеки та про те, що передана в іпотеку частка не була зареєстрована як окремий об'єкт права власності. Після смерті [PERSON] банк не звертався із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні на її спадкоємця, а звернувся до суду з позовом до спадкоємця [PERSON], про останній дізнався лише 20.09.2017 року. Тому, вважає, що заява банку про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню. У судовому засіданні ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» Бугай О.С. наполягала на задоволенні позовних вимог за первісною позовною заявою, у задоволенні зустрічної позовної заяви просить відмовити за пропуском строку позовної давності. Представник [PERSON] - [PERSON] у судовому засідання просить відмовити у задоволенні первісного позову, наполягає на зустрічних позовних вимогах. Належним чином повідомлений третя особа - приватний нотаріус Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєв В.І. у судове засідання не з'явився. Суд, вислухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, дійшов наступного: Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 18.09.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит №144, відповідно до п. 1.1. якого Банк зобов'язується надати позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 60400,00 грн., а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути Кредит в сумі 60400,00 грн., а також сплатити проценти за користування Кредитом в розмірі 14,5 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором. (а. с. 4-6, 7 т.1). Згідно п. 1.2 зазначеного договору, кредит надається на 15 років з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 18.09.2022 року на придбання жилого будинку та земельної ділянки за договором купівлі-продажу №1864 від 17.09.2007, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до Додаткового договору №1 від 11.03.2011 року до договору про іпотечний кредит №144 від 18.09.2007 року, сторони домовилися викласти в п. 1.2, п. 1.5, термін остаточного погашення кредиту в наступній редакції 6 "не пізніше 11.03.2011 року", виключити п. 5.2 з договору про іпотечний кредит №144 від 18.09.2007 року. (а. с. 8 т.1). 18.09.2007 року між ВАТ "Державний ощадний банк України" та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір №63, за яким в іпотеку передане нерухоме майно - 4/25 домоволодіння [ADDRESS], а саме 1-но поверховий житловий будинок літ. А-1, розташований на земельній ділянці площею 775 кв.м. Зміївської міської ради. (а. с. 9-11 т.1). Згідно п. 3.1.3 Іпотечного договору, Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому цим Договором, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язання за Договором про іпотечний кредит в цілому або будь-якій його частині, якщо прострочення строку будь-якого з платежів або його частини становить більше 2 місяців. Відповідно до положень п. 4.2 Іпотечного договору, у випадку невиконання чи неналежного виконання Іпотекодавцем зобов'язання в цілому чи тієї або іншої його частини, а також у інших випадках, передбачених цим Договором, Іпотекодержатель реалізує своє право шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, визначеному цим Договором. Згідно п. 6.2 Іпотечного договору, Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет Іпотеки будь-яким способом, не забороненим законодавством, в тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса або рішення суду у встановленому чинним законодавством України та цим Договором порядку. Позичальник [PERSON] свої зобов'язання щодо повернення кредиту, сплати відсотків та інших платежів згідно умов Кредитного договору належним чином не виконувала, у зв'язку з чим у виникла заборгованість, яка станом на [INFO] складає 82154,69 грн., з яких прострочена заборгованість по кредиту - 59154,37 грн., прострочена заборгованість по відсоткам - 23000,32 грн. (а. с.12-13 т.1). Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 11.03.2011 в справі №2-389/2011 стягнуто з [PERSON] на користь ВАТ «Ощадбанк»в особі ТВБВ № 10020/0463 філії -Харківського обласного управління ВАТ «Ощадбанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит № 144 від 18.09.2007 року у розмірі 87997 (вісімдесят сім тисяч дев'ятсот дев'яносто сім) грн. 34 коп. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки з подальшою реалізацією предмету іпотеки на прилюдних торгах, а саме, на 4/25 частки домоволодіння [ADDRESS], що складається з одноповерхового житлового будинку, зазначеного на плані під літ. «А-1», та належних до нього відповідних надвірних будівель, а саме: сараю під літ. «В», воріт №1, 1/2 частини огорожі №2, розташованих на земельній ділянці площею 775 кв.м Зміївської міської ради. Жилий будинок зі всіма невід'ємними його приналежностями має загальну площу 44 кв.м, житлову площу 27,50 кв.м, та знаходиться за адресою: [ADDRESS], що є власністю [PERSON]. (а. с. 190-192 т.1). Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER], позичальник [PERSON] померла [INFO]. (а. с. 14 т.1). 28.09.2012 постановою державного виконавця ВДВС Зміївського РУЮ Харківської області Пономарьовою А.О. закінчено виконавче провадження №28109850 з примусового виконання виконавчого листа №2-389/11, виданого 31.03.2011, у зв'язку зі смертю боржника [PERSON] (а. с. 194 т. 1). 10.10.2012 року позивачем на адресу Зміївської державної нотаріальної контори направлена претензія в порядку ст. 1281 ЦК України. Претензія була зареєстрована за №4005 /01-16 в книзі обліку і реєстрації спадкових прав за №1017. (а. с.15, 16 т.1). Згідно інформації завідувача Зміївської державної нотаріальної контори від 30.11.2016, наданої суду на виконання ухвали від 06.10.2016 року, після померлої [INFO] [PERSON], 09.02.2012 року до нотаріальної контори надійшла заява про прийняття спадщини від чоловіка померлої [PERSON] 20.12.2013 року за р.р. №№ 1-1584, 1-1587 на ім'я чоловіка померлої [PERSON] були видані свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя згідно ст, 60 СК України, та свідоцтво про право на спадщину за законом на 4/25 частки домоволодіння [ADDRESS]. (а. с. 21 т.1). Згідно даних Звіту про оцінку майна від 17.01.2017 року, виконаного суб'єктом оціночної діяльності ФО-П [PERSON], ринкова вартість 4/25 частин домоволодіння [ADDRESS], а саме житлового будинку літ. А-1, житловою площею 27,5 кв.м., загальною площею 44,0 кв.м. та надвірних будівель: сарай літ. В, ворота №1, 1/2 частка огорожі №2, складає 134900 грн. (а. с. 26-46). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору. Частиною першою статі 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Статтею 549 ЦК України передбачено обов'язок боржника сплатити кредитору неустойку (штраф, пеню) в разі порушення ним зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ст. 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. У відповідності до ч.ч.1-3 ст. 23 Закону України "Про іпотеку", у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Частиною 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Частиною 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено способи звернення стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (тобто шляхом позасудового врегулювання). Відповідно до ст. 591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Початкова ціна предмета застави для його продажу з публічних торгів визначається в порядку, встановленому договором або законом. Якщо звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, суд у своєму рішенні може визначити початкову ціну предмета застави. Згідно ст. 41 Закону України "Про іпотеку" реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. Статтею 43 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що початкова ціна продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Позивачем за первісним позовом надано докази того, 18.09.2007 між [PERSON] та банком було укладено договір про іпотечний кредит. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання, [PERSON] передала банку в іпотеку 4/25 частки домоволодіння [ADDRESS], при цьому [PERSON] приватному нотаріусу Зміївського РНО Гаврильєву В.І. 18.09.2007 подав заяву, в якій надав згоду дружині [PERSON] на укладення договору іпотеки, предметом якого є житловий будинок літ. 1-А з надвірними будівлями, що складає 4/25 частин домоволодіння [ADDRESS]. В даній заяві [PERSON] підтвердив, що йому роз'яснено зміст ст. ст. 60, 65 СК України, в подальшому претензій не матиме. (а. с. 189 т. 1) Згідно свідоцтва про право власності від 20.12.2013 року, державним нотаріусом Зміївської ДНК Чернолясовою Т.В. посвідчено право власності [PERSON] на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності подружжя на майно, що складається з 4/25 часток домоволодіння [ADDRESS]. (а. с. 152, 153 т.1). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.12.2013, державним нотаріусом Зміївської ДНК Чернолясовою Т.В. посвідчено право на спадщину [PERSON], що залишилася після смерті 17.10.2011 [PERSON], та складається з 4/50 часток домоволодіння [ADDRESS]. (а. с. 154, 155 т. 1). Оскільки майно, передане в іпотеку, придбане за кредитні кошти, надані банком [PERSON], при цьому, її чоловік був обізнаний про це, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та задовольняє позов в цій частині. Твердження відповідача за первісним позовом про те, що позивач повинен був у позасудовому порядку пред'явити до нього вимоги протягом шестимісячного строку після смерті дружини [PERSON] не приймаються судом до уваги, оскільки вирішення питання звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку є правом банку відповідно до п.6.2 Договору іпотеки №63. Крім того, 11.10.2012 в порядку ст. 1281 ЦК України ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Харківське обласне управління була направлена претензія до спадкоємців померлої [PERSON] до Зміївської ДНК. В зазначеній претензії банком зазначається, що йому стало відомо про смерть [PERSON] лише 16.07.2012. У позовних вимогах в частині встановлення вищого пріоритету позивача, як іпотекодержателя предмету іпотеки, суд відмовляє з наступних підстав. Пріоритетність вимог, забезпечених іпотекою, перед вимогами інших кредиторів, прямо встановлено вказаними вище положеннями законодавства України, в зв'язку з чим відсутні підстави ухвалювати судове рішення з приводу вказаних обставин. Крім того, згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, обов'язковою умовою вжиття судом відповідних способів захисту, є доведення позивачем факту порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи інтересів. Позивачем будь-яких доказів порушення, невизнання або оспорювання його прав, свобод чи інтересів у вказаній частині позову, суду не надано. Таким чином, пріоритет повинен бути зазначений щодо вимог інших кредиторів, тобто відмінних від позивача. Між тим у суду відсутні дані щодо наявності інших кредиторів. Враховуючи наведене, відсутні підстави для задоволення позову в частині вимог про встановлення вищого пріоритету вимог позивача. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Договір іпотеки №63 укладено між ВАТ "Державний ощадний банк України" та [PERSON] - 18.09.2007. В день укладення договору [PERSON] у своїй заяві надав згоду дружині [PERSON] на його укладення. Разом з тим, із зустрічним позовом про оспорювання вказаного договору з підстав не невідповідності його умов вимогам Закону позивач звертається до суду лише 19.12.2017, тобто з пропуском строку позовної давності. Із заявами про поновлення пропущеного строку на звернення з даним позовом до суду ні позивач ні його представник не звертались, як і не навели поважності причин такого пропуску. Твердження [PERSON] про те, що він не був стороною договору та не був обізниний про відсутність згоди всіх співвласників домоволодіння та те, що передана в іпотеку частка не зареєстрована як окремий об'єкт права власності не приймаються судом. Відповідно до ч. 2-5 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки позивачем за зустрічною позовною заявою пропущено строк позовної давності на звернення із позовом до суду, не наведено причин поважності пропуску такого строку. Із заявами про його поновлення ні позивач ні її представник до суду не звертались, а відповідач за зустрічним позовом просить про застосування наслідків спливу строку позовної давності, то суд приходить до висновку про застосування наслідків спливу строку позовної давності та відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] У справі Руїс Торіха проти Іспанії, Європейський суд з прав людини наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року). Інші доводи сторін, викладені в заявах по суті справи, не спростовують встановлених висновків суду та не є юридично визначальними. Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача стягується витрати по сплаті судового збору.

Outcome: partial