Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, третя особа: Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди. У своїй позовній заяві [PERSON] просила суд наступне: - Визнати незаконним та скасувати наказ Державної інноваційної фінансово- кредитної установи №83-к/тр від 19.08.2020 р. про припинення трудового договору; - Поновити [PERSON] на посаді заступника голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з 19 серпня 2020 року; - Стягнути з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь [PERSON] допомогу по тимчасовій непрацездатності відповідно до листків непрацездатності серія АДШ №406445 з 06.07.2020 р. по 26.07.2020 р.; серія АДШ №396619 з 27.07.2020 р. по 12.08.2020 р.; серія АДШ №362975 з 12.08.2020 р. по 26.08.2020 р. в розмірі 9 182,31 грн. (дев`ять тисяч сто вісімдесят дві гривні 31 коп.); - Стягнути з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.08.2020 р. по 10.09.2020 р. в розмірі 24 649,65 грн. (двадцять чотири тисячі шістсот сорок дев`ять гривень 65 коп.) - Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді заступника голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи та стягнення з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь [PERSON] середнього заробітку за місяць; - Стягнути з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 4 772,40 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] працювала в Державній інноваційній фінансово-кредитній установі з вересня 2016 року, а саме займала посади референта, начальника Секретаріату, начальника відділу інноваційних проектів, начальника відділу інтелектуальної власності та винахідництва, начальника відділу стратегії та комунікації. Наказом Відповідача №102-к від 11.11.2019 року позивача було переведено на посаду заступника голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи. Наказом Відповідача №49-к/тр від 15.06.2020 р. позивачу була оголошена догана за порушення трудової дисципліни Позивач вказує, що з 25.06.2020 року по 26.08.2020 року перебувала на лікарняному: з 25.06.2020 р. по 12.08.2020 р. у зв`язку із хворобою, а з 12.08.2020 року по 26.08.2020 р. у зв`язку з хворобою доньки позивача - [PERSON] , [INFO] . 26 серпня 2020 року позивач отримала на поштовому відділенні лист, в якому знаходився наказ №83-к/тр від 19.08.2020 р. про припинення трудового договору, відповідно до якого остання була звільнена 19.08.2020 р. з посади заступника голови правління на підставі пункту 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. У наказі зазначені підстави звільнення Позивача: рішення правління ДІФКУ від 26.06.2020 р. №32, рішення правління ДІФКУ від 18.08.2020 року №48 та лист погодження Мінекономіки від 25.06.2020 року №2202-15/39700-08. Як зауважує позивач, їй зазначені документи не надавалися для ознайомлення, підстави звільнення з посади мені не були відомі, не зазначені вони і в наказі про припинення трудового договору. Ознайомившись із наказом №83-к/тр від 19.08.2020 р. про припинення трудового договору та документами, які стали підставою для звільнення, позивач вважає зазначений наказ Відповідача незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.09.2020 матеріали цивільної справи було передано на розгляд судді Фроловій І.В. (т.1, а.с. 187). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2020 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду (т.1, а.с. 191-192). 31 грудня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від Державної інноваційної фінансово-кредитної установи (т.1 а.с.204 - 254). Відповідно до змісту відзиву вбачається, що представник відповідача просить суд: - Відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування наказу Державної інноваційної фінансово- кредитної установи від 19.08.2020 № 83-к/тр про припинення трудового договору; - Відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи допомоги по тимчасовій непрацездатності у розмірі 9 182,31 грн.; - Відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 24 649,65 грн.; - Відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи моральної шкоди у розмірі 150 000,00 грн. Свою позицію обґрунтовують тим, що на час прийняття наказу 19.08.2020 № 83-к/тр про припинення трудового договору [PERSON] була відсутня на роботі з невідомих причин з 25.06.2020 по 19.08.2020. Пояснень, щодо відсутності на роботі Позивачка не надавала та лікарняні листки, які підтверджую обґрунтованість відсутності на робочому місці не надано. Щодо накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON] у вигляді догани представник вказав наступне. Вказали, що підготовка стратегії та плану Діяльності ДІФКУ є одними із посадових обов`язків [PERSON] вона не надала підтвердження того, що вона їх розробляла або готувала проекти, також вона не надала докази того, що зазначені вище документи знаходилися у голови правління [PERSON]. , що ставить під сумнів взагалі виконання [PERSON] своїх посадових обов`язків. На засіданні правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, що відбулося 15.06.2020 була розглянута службова записка першого заступника голови правління [PERSON] від 12.06.2020 № 459, щодо застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді догани та, відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП, запропоновано в термін до 16.00 15.06.2020 надати письмові пояснення причин системного невиконання та ухиляння від виконання ввірених їй обов`язків, поважності причин невиконання завдань керівника та відсутності сприяння у відновленні втраченої документації. Відповідно до акту про відмову надавати письмові пояснення від 15.06.2020 [PERSON] відмовилась надати пояснення щодо невиконання нею ввірених їй обов`язків. Отже, з урахуванням вищезазначеного, наказ Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 15.06.2020 № 49-к/тр «Про оголошення догани» прийнято з дотриманням норм трудового законодавства України. В подальшому Позивачем в судовому порядку було оскаржено накладання дисціплінарного стягнення. На даний час рішення по справі № 761/21142/20 не набрало законної сили та оскаржується в апеляційному порядку в Київському апеляційному суді. Щодо підстав стягнення з Відповідача моральної шкоди у розмірі 150 000,00 грн. представником було зазначено наступне. Як вбачається зі змісту позову, Позивачка стверджує, що зазнала моральної шкоди через душевні страждання, у зв`язку із звільнення з роботи. Проте, представник вважає, що Позивачем не надано до суду належних доказів на підтвердження обставин, які свідчать про заподіяння моральної шкоди. Щодо перевірки сум, які Позивач просить стягнути з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, представник вказав. Відповідно до позовної заяви [PERSON] просить стягнути з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи приблизну суму допомоги по тимчасовій непрацездатності за період перебування на лікарняних з 06.07.2020 по 26.08.2020 у розмірі 9 182,31 грн. Представник зазначає, що листок непрацездатності за період з 06.07.2020 по 25.07.2020 визнаний Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві необґрунтованим, а отже не підлягає оплаті. Листок непрацездатності з 27.07.2020 по 12.08.2020 був оплачений Установою частково за 5 календарних днів у розмірі 4 673,15 грн. суму 11 216,56 грн. подано до відшкодуванням до Фонду соціального страхування. Листок непрацездатності з 12.08.2020 по 25.08.2020 був виданий по уходу за малолітньою дитиною, а отже відшкодовується у повному розмірі Фондом соціального страхування. Таким чином вимоги Позивача стосовно стягнення з Відповідача сум допомоги по тимчасовій непрацездатності представник відповідача вважає необґрунтованими. Щодо стягнення з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи суми у розмірі 24 649,65 грн. - середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.08.2020 по 10.09.2020. Представник зазначив, що останнім днем роботи Позивачки є 19.08.2020, а отже час вимушеного прогулу повинен бути розрахований з 20.08.2020. Крім того за даними відділу бухгалтерського обліку та фінансової звітності Державної інноваційної фінансово-кредитної установи середній заробіток за час вимушеного прогулу Позивачки становить 24 000,00 грн. без оподаткування. З оподаткуванням до сплати належить 19 320,00 грн. В підсумку, представник відповідача вважає, що з урахуванням наказу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 15.06.2020 № 49-к/тр «Про оголошення догани», наявністю необґрунтованих лікарняних листків Позивачки, тривалим періодом невиконання Позивачем без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором, тривалою відсутністю на робочому місці без повідомлення роботодавця - наказ Державної інноваційної фінансово- кредитної установи від 19.08.2020 № 83-к/тр про припинення трудового договору з [PERSON] прийнятий з дотриманням норм трудового законодавства України. 19 січня 2021 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву від [PERSON] (т.2, а.с. 1-37). Зі змісту відповіді на відзив вбачається, що позивачка просить суд врахувати пояснення та аргументи щодо наведених Державною інноваційною фінансово-кредитною установою у відзиві заперечень та задовольнити позовну заяву [PERSON] про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди в повному обсязі. Обґрунтовує це тим, що Відповідач як в оскаржуваному наказі так і в своєму відзиві на позовну заяву не зазначив, у чому проявилося порушення Позивачем трудових обов`язків, яке стало підставою для її звільнення, коли Позивач вчинила проступок, не навів жодних даних, що невиконання нею трудових обов`язків є систематичним. Посилання в оскаржуваному наказі та у відзиві на рішення Правління не пояснює, які трудові обов`язки Позивач систематично не виконувала. Це рішення не містить даних, які б вказували про систематичне порушення Позивачем покладених на неї трудових обов`язків. Ці обставини не було доведено Позивачу; документи, які стали підставою для її звільнення Позивачу не надавалися для ознайомлення; будь-які пояснення від неї не відбирались та навіть не пропонувалося їх надати. У наказі про припинення трудового договору №83-к/тр від 19.08.2020 р. та у відзиві на позовну заяву не наведені конкретні факти порушень трудової дисципліни, які були допущені Позивачем. Відповідач обмежився лише загальним посиланням на систематичне порушення трудових обов`язків з боку працівника. А тому, на переконання представника позивача, Відповідач незаконно звільнив Позивача на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, яка підлягає застосуванню виключно у випадку систематичного невиконання працівником трудових обов`язків без поважних причин. У судовому засіданні, яке відбулося 21 січня 2021 року представником позивача було долучено до матеріалів справи заяву про збільшення розміру позовних вимог (т.2, а.с. 52-93). Відповідно до змісту заяви позивачка просила суд: - Визнати незаконним та скасувати наказ Державної інноваційної фінансово- кредитної установи №83-к/тр від 19.08.2020 р. про припинення трудового договору; - Поновити [PERSON] на посаді заступника голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з 20 серпня 2020 року; - Стягнути з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь [PERSON] допомогу по тимчасовій непрацездатності відповідно до листків непрацездатності серія АДШ №406445 з 06.07.2020 р. по 26.07.2020 р. в розмірі 4 614,95 грн. (чотири тисячі шістсот чотирнадцять гривень 95 коп.); - Стягнути з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.08.2020 р. по день винесення судом рішення; - Стягнути з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 150 000,00 грн. (сто п`ятдесят тисяч гривень); - Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення [PERSON] на посаді заступника голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи та стягнення з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь [PERSON] середнього заробітку за місяць; - Стягнути з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 6 074,18 грн. Тобто позивачем було змінено вимогу щодо стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності, а саме було виключено вимоги щодо стягнення коштів відповідно до АДШ №396619 з 27.07.2020 р. по 12.08.2020 р.; серія АДШ №362975 з 12.08.2020 р. по 26.08.2020 р. й зменшено розмір вимоги до 4 614,95 грн. Також позивачем було збільшено позовну вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу й додано вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 150 000,00 грн. 11 березня 2021 року на адресу суду надійшла заява від позивача - [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог (т.2, а.с. 111-124). Відповідно до змісту заяви позивачкою було доповнено позовні вимоги однією вимогою немайнового характеру, а саме - Визнати незаконним та скасувати рішення комісії із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, оформлене протоколом №3 від 30.11.2020р. У судовому засіданні, яке відбулося 18 березня 2021 року, представником відповідача було подано заперечення на заяву про збільшення розміру позовних вимог (т.2, а.с.126-128). У вказаних запереченнях просили суд відмовити [PERSON] у задоволенні заяви про збільшення розміру позовних вимог. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2021 року було залишено 5 (п`ятий) пункт позовних вимога, а саме: стягнути з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь [PERSON] допомогу по тимчасовій непрацездатності відповідно до листків непрацездатності серія АДШ №406445 з 06.07.2020 р. по 26.07.2020 р. в розмірі 4 614,95 грн. (чотири тисячі шістсот чотирнадцять гривень 95 коп.) - без розгляду (т.2, а.с.129-130). Вказана протокольна ухвала суду сторонами на оскаржувалася. 07 вересня 2021 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про долучення до матеріалів справи завірену належним чином копію постанови Київського апеляційного суду від 16.07.2021. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті (т.2, а.с.183-184). Позивачка - [PERSON] в судовому засіданні просила суд позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача Державної інноваційної фінансово-кредитної установи - адвокат Невмержицький О.М. в судовому засіданні щодо задоволення позовної заяви заперечував у повному обсязі, просив суд відмовити. Третя особа- Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства у судове засідання своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Таким чином, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи судом було встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , відповідно до Наказу №102-к про переведення на іншу посаду від 11 листопада 2019 за підписом Голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи [PERSON]. , було переведено з посади Начальника відділу комунікацій та стратегії розвитку на нову посаду - Заступник голови правління. Підставою переведення було: Заява [PERSON] від 08.11.2019 року №б/н, Лист-погодження Мінекономіки від 19.09.2019 року №2202-15/38550-08, Штатний розпис ДІФКУ, введений в дію наказом від 31.10.2019 №54 (т.1, а.с.49). Перелік обов`язків заступника голови правління встановлено Наказом №59 від 23 жовтня 2019 року «Про розподіл обов`язків між головою правління, першим заступником голови правління та заступниками голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи» (т.1, а.с.50-60). Позивачкою під час розгляду справи було долучено до матеріалів справи копію Постанови Київського апеляційного суду від 16 липня 2021 року у справі № 761/21142/20, апеляційне провадження № 22-ц/824/2537/2021 (т.2, а.с. 157-169), зі змісту якого судом було встановлено: «Наказом ДІФКУ № 59 від 23.10.2019 затверджено розподіл обов`язків між головою правління, першим заступником, заступником голови правління ДІФКУ. Пункт 4.13 заступник голови правління ДІФКУ (вакантна посада) готує та подає на затвердження голові правління плани діяльності та стратегії розвитку ДІФКУ, звітує про їх виконання. (а.с.23-33). Наказом ДІФКУ № 17 від 10.03.2020 внесено зміни до наказу № 59 від 23.10.2019, заступник голови правління ДІФКУ (вакантна посада) змінено на заступник голови правління ДІФКУ [PERSON] (а.с. 40-41). Наказом відповідача № 48 від 08.05.2020 заступника голови правління [PERSON] було зобов`язано надати до 08.05.2020 оригінали планів діяльності та стратегії розвитку ДІФКУ за 2018-2020 роки, затверджені головою правління [PERSON]. (а.с. 44). Службовою запискою від 08.05.2020 [PERSON] повідомила в.о. голови правління [PERSON] про відсутність оригіналів планів діяльності та стратегії розвитку ДІФКУ за 2018-2020 роки. (а.с. 45). Наказом № 60 від 10.06.2020 позивача зобов`язали підготувати та подати до 12:00 год. 12.06.2020 на затвердження в.о. голови правління [PERSON] 1.1. план діяльності ДІФКУ на 2020 рік, 1.2 стратегію розвитку ДІФКУ на 2020 рік, 1.3 звіти (копії затверджених попереднім головою правління або оригінали для підпису) про виконання плану діяльності та стратегії розвитку ДІФКУ за 2019 рік, а у разі їх відсутності надати пояснення щодо причин відсутності таких звітів (а.с. 48). Службовою запискою від 12.06.2020 [PERSON] повідомила в.о. голови правління [PERSON] про те, що план діяльності ДІФКУ на 2020 р., стратегія розвитку ДІФКУ на 2020 рік та звіти про виконання плану діяльності та стратегії розвитку ДІФКУ за 2019 рік знаходились у попереднього голови правління ДІФКУ [PERSON] та були передані правонаступнику (а.с. 49). Наказом № 49-к/тр від 15.06.2020 заступнику голови правління [PERSON] оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а саме за невиконання трудових обов`язків щодо підготовки та подання на затвердження в.о. голови правління [PERSON] згідно наказу № 60 від 10.06.2020 плану діяльності ДІФКУ на 2020 рік, стратегії розвитку ДІФКУ на 2020 рік та звітів про виконання плану діяльності та стратегії розвитку ДІФКУ за 2019 рік (а.с. 50). Згідно п. 2.5 Положення про правління ДІФКУ відповідно до покладених завдань розглядає питання щодо притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності працівників установи. На засіданні правління ДІФКУ визнано достатніми підстави щодо застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани до [PERSON] , якій надано до 16-00 год. 15.06.2020 строк для надання письмових пояснень причин систематичного невиконання та ухиляння від виконання ввірених їй обов`язків, поважності причин невиконання завдань керівника та відсутності сприяння у відновленні втраченої документації (а.с. 53).». Суд зауважує, що за змістом ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до правового висновку, відображеного в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 18 лютого 2020 року в справі № 917/154/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 06 лютого 2020 року в справі № 922/5787/15, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16, постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі 923/1382/16 та багатьох інших: «Преюдицію утворюють ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Згідно з постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду від 21 січня 2020 року в справі № 911/3883/16: «Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Преюдиціальне значення мають рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини». Рішенням Правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи №20 від 20 травня 2020 року було постановлено: «Застосувати до заступника голови правління [PERSON] дисциплінарне звільнення у вигляді звільнення.» (т.1, а.с. 131). Своїм листом №08-440/20 від 20 травня 2020 року Державна інноваційна фінансово-кредитна установа звернулися до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України щодо погодження звільнення заступника голови правління [PERSON] на підставі пункту 1 статті 41 КЗпП України (за одноразове грубе порушення трудових обов`язків) 20 травня 2020 року (т.1, а.с.130). У відповідь на вказаний лист Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України надало відповідь щодо кадрових питань, а саме: «Виходячи з вищевикладеного, з надісланих матеріалів ДІФКУ Мінекономіки не вбачає достатніх підстав щодо звільнення [PERSON] відповідно пункту 1 статті 41 КЗпП України (за одноразове грубе порушення трудових обов`язків).» (т.1, а.с.127-129). Наказом відповідача №63 від 15 червня 2020 року заступнику голови правління [PERSON] було наказано забезпечити до 18 червня 2020 року підписання та супроводження листів-звернень до міжнародних та державних партнерів ДІФКУ про втрату та необхідність отримання дублікатів документів, а саме: Меморандуми, Угоди (т.1, а.с.105-110). 15 червня 2020 року [PERSON] було складено службову записку, у якій остання просила Т.в.о. голови правління ДІФКУ [PERSON] призначити [PERSON] відповідальним за підписання та супровід листів звернень до міжнародних та державних партнерів (т.1, а.с.111). 16 червня 2020 року [PERSON] було складено службову записку, у якій остання просила узгодити редакцію (проект) звернення до міжнародних та державних партнерів ДІФКУ про необхідність отримання дублікатів документів (т.1, а.с.113). 17 червня 2020 року [PERSON] було складено службову записку, у якій остання просила перенести виконання наказу опісля виходу на роботу [PERSON] або після закінчення карантину (т.1, а.с.118). 18 червня 2020 року [PERSON] було складено службову записку, у якій остання просила надати їй роз`яснення щодо «персоніфікованих пунктів поставлених Вами завдань» у Наказі (т.1, а.с.123-124). 23 червня 2020 року [PERSON] було складено службову записку, у якій остання повідомила по вжиті нею необхідні та можливі заходи щодо виконання наказу ДІФКУ від 15.06.2020 №63. Також зазначено про неможливість надіслати звернення до міжнародних та державних партнерів через відсутність контактних даних контрагентів, оскільки такі відомості знаходяться у міжнародному відділ (т.1, а.с.126). В подальшому позивачка з 25 червня 2020 року по 26 серпня 2020 року перебувала на лікарняному: - з 25 червня 2020 року по 04 липня 2020 року (листок непрацездатності серії АДШ №444888) (т.1, а.с.82); - з 06 липня 2020 року по 26 липня 2020 року (листок непрацездатності серії АДШ №406445) (т.1, а.с.83); - з 27 липня 2020 року по 13 серпня 2020 року (листок непрацездатності серії АДШ №396619) (т.1, а.с.84); - з 12 серпня 2020 року по 26 серпня 2020 року (листок непрацездатності серії АДШ №362975) (т.1., а.с.87). Рішенням Правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи №32 від 26 червня 2020 року було постановлено: «Погодити звільнення (припинення трудового договору) заступника голови правління ДІФКУ [PERSON] на підставі пункту 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за умов наявності листа погодження Мінекономіки від 25.06.2020 року №2202-15/39700-08.» (т.1, а.с. 71). Рішенням Правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи №48 від 18 серпня 2020 року було постановлено: «Погодити звільнення (припинення трудового договору) заступника голови правління ДІФКУ [PERSON] на підставі пункту 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення 19 серпня 2020 року» (т.1, а.с.72-73). 26 серпня 2020 року позивач отримала на поштовому відділенні лист, в якому знаходився наказ №83-к/тр від 19.08.2020 р. про припинення трудового договору (т.1, а.с. 77-81). Відповідно до наказу №83-к/тр від 19 серпня 2020 року про припинення трудового договору, [PERSON] було звільнено з посади заступника голови правління на підставі пункту 3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Підставами звільнення вказано рішення правління ДІФКУ від 26.06.2020 №32, рішення правління ДІФКУ від 18.08.2020 №48, лист погодження Мінекономіки від 25.06.2020 року №2202-15/39700-08 (т.1, а.с.76). Щодо позовних вимог [PERSON] в частині визнання незаконним та скасування наказу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи №83-к/тр від 19 серпня 2020 року про припинення трудового договору, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язкових яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Однією з головних гарантій від незаконного звільнення, яка ґрунтується на положеннях Конвенції Міжнародної Організації Праці №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця від 22.06.1982 (далі Конвенція МОП №158), є те, що роботодавець не може діяти довільно, на власний розсуд визначаючи як підстави, так і процедуру звільнення. Згідно статті 9 Конвенції МОП №158, тягар доказування наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві. Аналогічний правовий висновок щодо принципу розподілу тягаря доказування у трудових спорах та застосування до спірних правовідносин Конвенції МОП №158 міститься в постановах Верховного Суду від 11.09.2019 по справі №235/3148/17-ц, від 23.01.2019 по справі №520/211/16-ц. В той же час, як вбачається зі змісту статті 7 Конвенції МОП №158 трудові відносини з працівником не припиняються з причин, пов`язаних з його поведінкою і роботою, доти, доки йому не нададуть можливість захищатись у зв`язку з висунутим проти нього звинуваченням. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Згідно з роз`ясненнями, наданими у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.92 р. за передбаченими п. 3 ст.40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Вищевказаним пунктом постанови роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. У своїх постановах Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: - порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; - невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; - невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; - враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; - з моменту виявлення порушення до дисциплінарного звільнення може минути не більше місяця. Тому для звільнення працівника за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) здійснення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов`язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше (постанова ВС від 19.12.2018 у справі № 700/63/18, постанова ВС від 03.04.2019 у справі № 520/3689/16-ц). Важливим є те, що при звільненні працівника відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України підприємство повинно навести у наказі конкретні факти допущеного працівником невиконання обов`язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли. У наказі про звільнення працівника власник або уповноважений ним орган зобов`язаний навести конкретні факти порушень, не обмежуючись загальним посиланням на систематичне порушення трудових обов`язків з боку працівника (постанова Верховного Суду від 08 серпня 2018 року у справі № 172/1113/16-ц). Так у справі № 456/2368/16 суди дійшли висновку про задоволення позовних вимог про поновлення позивача на роботі, оскільки відповідач в наказі про звільнення не зазначив, у чому проявилось порушення працівником трудових обов`язків, яке стало підставою для звільнення позивача, на навів даних на підтвердження того, що невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків є систематичним, і раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення (постанова ВС від 18.07.2019). Однак, досліджуючи матеріали справи, судом не було встановлено, щоб відповідачем в оскаржуваному наказі було зазначено, у чому проявилося порушення позивачем трудових обов`язків, яке стало підставою для звільнення, також не вказано коли було вчинено проступок. Також відсутні відомості щодо систематичного невиконання позивачем трудових обов`язків. Суд зауважує, що посилання в оскаржуваному наказі на рішення Правління та лист Мінекономіки не пояснює, які трудові обов`язки позивач систематично не виконувала. Рішення правління Відповідача та лист Третьої особи не містить даних, які б вказували про систематичне порушення позивачем покладених на неї трудових обов`язків. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Також матеріали справи не містять доказів про те, що ці обставини було доведено Позивачу, або навіть доказів того, що у позивача було відібрано будь-які пояснення. У наказі про припинення трудового договору №83-к/тр від 19.08.2020 р. не наведені конкретні факти порушень трудової дисципліни, які були допущені позивачем. Відповідач обмежився лише загальним посиланням на систематичне порушення трудових обов`язків з боку працівника. Одночасно з цим суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи наявна копія постанови Київського апеляційного суду від 16 липня 2021 року у справі № 761/21142/20, апеляційне провадження № 22-ц/824/2537/2021 (т.2, а.с. 157-169), зі змісту якого вбачається, що: «Апеляційну скаргу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи залишити без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани залишити без змін.». В свою чергу, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді догани було задоволено позовну заяву [PERSON] та було скасовано наказ виконуючого обов`язки голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 15.06.2020 року за №49-к/тр про притягнення до дисциплінарного відповідальності із накладенням дисциплінарного стягнення у вигляді догани на [PERSON] . Дане, в свою чергу, спростовує твердження Державної інноваційної фінансово-кредитної установи щодо правомірності винесення наказу №49-к/тр про притягнення до дисциплінарного відповідальності із накладенням дисциплінарного стягнення у вигляді догани на [PERSON] . Вищевикладені обставини виключають можливість застосування до позивачки положень пункту 3 частини 1 статті 40 КЗпП, оскільки відсутня систематичність невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, а також те, що до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Додатково суд звертає увагу, на те, щопозивачка з 12 серпня 2020 року по 26 серпня 2020 року перебувала на лікарняному у зв`язку з хворобою дитини, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується листком непрацездатності, виданим Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги №4», серія АДШ №362975. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Положенням про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом МОЗ від 09.04.2008 р. N 189 передбачено, що тимчасова непрацездатність - це непрацездатність особи внаслідок захворювання, травми або з інших причин, що не залежить від факту втрати працездатності (пологи, карантин, догляд за хворим тощо), яка має тимчасовий зворотний характер під впливом лікування та реабілітаційних заходів, триває до відновлення працездатності або встановлення групи інвалідності, а в разі інших причин - до закінчення причин відсторонення від роботи. Тимчасова непрацездатність застрахованих осіб засвідчується листком непрацездатності. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40,41 КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.09.2018 у справі № 127/21890/16-ц). Відповідачем у своєму відзиві було вказано, що Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві перевірялася обґрунтованість листків непрацездатності наданих позивачкою, проте необґрунтованість листка непрацездатності серії АДШ №362975 не встановлено. Таким чином вбачається, що у день звільнення, позивачка знаходилася на лікарняному, а тому була звільнена з посади з порушенням вимог частини третьої статті 40 КЗпП України. З урахуванням порушених трудових прав позивача, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині позову щодо визнання незаконним та скасування наказу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи №83-к/тр від 19 серпня 2020 року про припинення трудового договору, що призвело до порушення трудового права позивача, а також відновлення становища, яке існувало до такого порушення, шляхом поновлення позивача на раніше займаній посаді. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», надалі за текстом Постанова № 100, вона застосовується, серед іншого, у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до п. 2 Постанови № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Таким чином, при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, середня заробітна плата Позивача повинна обчислюватись виходячи з виплат, отримані ним за попередні два місяці роботи, а саме за травень та червень 2020 року. Як вбачається довідки про середній заробіток [PERSON] за підписом Голови правління [PERSON] та головного бухгалтера [PERSON] , за два останні місяці перед звільненням. Заробітна плата позивача в травні 2020 року становила 30 315,79 грн., в червні 2020 року - 27 200,00 грн., в травні - 18 робочих днів, в червні - 17. Отже, за останні два календарні місяці перед звільненням заробітна плата склала 59 015,79 грн., кількість робочих днів - 35 (т.1, а.с.147). Тому, середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні два календарні місяці перед звільненням складає 1 686,17 грн. Відповідно до п. 5 Постанови № 100 основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цієї Постанови визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий п. 8 Постанови № 100).Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій п. 8 Постанови № 100). Нарахована заробітна плата за травень - червень 2020 року, яку необхідно враховувати при обчисленні середньої заробітної плати [PERSON] , відповідно до вказаної довідки, складає - 59 015,79 гривні, а середньоденна заробітна плата складає 1 686,17 гривень. Відповідно, середня заробітна плата Позивача за час вимушеного прогулу складає: 7 днів серпня 2020 р. х 1 686,17 грн. = 11 803,19 гривень; 22 днів вересня 2020 р. х 1 686,17 грн. = 37 095,74 гривень; 21 днів жовтня 2020 р. х 1 686,17 грн. = 35 409,57гривень; 21 днів листопада 2020 р. х 1 686,17 грн. = 35 409,57гривень; 22 днів грудня 2020 р. х 1 686,17 грн. = 37 095,74 гривень; 19 днів січня 2021 р. х 1 686,17 грн. = 32 037,23 гривень; 20 днів лютого 2021 р. х 1 686,17 грн. = 33 723,40 гривень; 22 днів березня 2021 х 1 686,17 грн = 37 095,74 гривень; 22 днів квітня 2021 х 1 686,17 грн = 37 095,74 гривень; 18 днів травня 2021 х 1 686,17 грн = 30 351,06 гривень; 20 днів червня 2021 х 1 686,17 грн = 33 723,40 гривень; 22 днів липня 2021 х 1 686,17 грн = 37 095,74 гривень; 21 днів серпня 2021 х 1 686,17 грн = 35 409,57 гривень 22 днів вересня 2021 х 1 686,17 грн = 37 095,74 гривень; 20 днів жовтня 2021 х 1 686,17 грн = 33 723,40 гривень; 12 днів листопада 2021 х 1 686,17 грн = 20 234,04 гривень; а загалом, за період з 20.08.2020 р. по 16.11.2021 р. - 524 398,87 гривень. Всього за час вимушеного прогулу за період з 20.08.2020 по 16.11.2021 середня заробітна плата, яка, підлягає стягненню на користь [PERSON] , складає 524 398,87 гривень. Додатково суд зауважує, що ч. 2 ст. 235 КЗпП України встановлено, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин. Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.06.2018 року (справа № 826/808/16) та Верховний Суд в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15.02.2019 р. (справа №826/6583/14). Щодо позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи моральної шкоди, суд дійшов наступних висновків. Позивачка у своїй заяві про збільшення позовних вимог вказувала, що в результаті порушення трудових прав була заподіяна моральна шкода, яка виразилася у стражданнях та переживаннях, постійних нервових стресах, яких остання зазнавала. У зв`язку з викладеним просила суд стягнути на свою користь моральну шкоду у розмірі 150 000,00 гривень. Згідно ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (зокрема невиплати належних йому грошових сум, тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по від шкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Порядок відшкодування моральної шкоди передбачений Конституцією України, Цивільним Кодексом України (далі - ЦКУ) та Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» Відповідно до ст. 23 ЦКУ Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно ст. 1127 ЦКУ моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» ( зі змінами від 27 лютого 2009 року N 1) більш деталізовано порядок відшкодування моральної шкоди, що висвітлено у п.3,4 та 5. Зокрема, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Враховуючи обставини встановлені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про наявність моральної шкоди, що її було спричинено позивачеві з боку відповідача. Вирішуючи питання про розмір даної шкоди в грошовому еквіваленті, суд виходить з втрат немайнового характеру, що їх зазнав позивач, зміни, які відбулись в його житті, що призвело до негативних наслідків. Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму у розмірі 15 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині визнання незаконним та скасування рішення комісії із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, суд дійшов наступних висновків. Дні тимчасової непрацездатності не оплачуються з підстав, передбачених статтею 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Відповідно до ст. 23 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» допомога по тимчасовій непрацездатності не надається: 1) у разі одержання застрахованою особою травм або її захворювання при вчиненні нею кримінального правопорушення; 2) у разі навмисного заподіяння шкоди своєму здоров`ю з метою ухилення від роботи чи інших обов`язків або симуляції хвороби; 3) за час перебування під арештом і за час проведення судово-медичної експертизи; 4) за час примусового лікування, призначеного за постановою суду; 5) у разі тимчасової непрацездатності у зв`язку із захворюванням або травмою, що сталися внаслідок алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння або дій, пов`язаних з таким сп`янінням; 6) за період перебування застрахованої особи у відпустці без збереження заробітної плати, творчій відпустці, додатковій відпустці у зв`язку з навчанням. Застраховані особи, які в період отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності порушують режим, встановлений для них лікарем, або не з`являються без поважних причин у призначений строк на медичний огляд, у тому числі на лікарсько-консультативну комісію (ЛКК) чи медико-соціальну експертну комісію (МСЕК), втрачають право на цю допомогу з дня допущення порушення на строк, що встановлюється рішенням органу, який призначає допомогу по тимчасовій непрацездатності. У листі від 10 вересня 2018 р. № 6-14/Н-1231з-1589 Фонд соціального страхування України «Щодо призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності» роз`яснює, що «Рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією (уповноваженим) із соціального страхування, що створюється (обирається) на підприємстві, в установі, організації. Комісія (уповноважений) із соціального страхування здійснює контроль за правильніш нарахуванням і своєчасною виплатою матеріального забезпечення, приймає рішення про відмову в його призначенні, про припинення виплати матеріального забезпечення (повністю або частково), розглядає підставу і правильність видачі листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення та соціальних послуг. Комісія (уповноважений) із соціального страхування виконує свої функції відповідно до положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, яке затверджується правлінням Фонду соціального страхування України. Згідно із пунктом 2.2 Положення про комісію (уповноваженого) із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування України від 19.07.2018 р. № 13, комісія (уповноважений) із соціального страхування зобов`язана розглядати підставу і правильність видачі та заповнення листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення.' Враховуючи викладене. листки непрацездатності, які видані та оформлені в порушення вимог відповідних нормативно-правових актів, мають бути повернуті до закладів охорони здоров`я, якими вони були видані, для внесення необхідних виправлень. Лише після цього комісія із соціального страхування може прийняти рішення про призначення або відмову в призначенні матеріального забезпечення у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю». Враховуючи викладене, судом встановлено, що звернення позивачки до суду з даною позовною вимогою є передчасною, а відтак в цій частині позову необхідно відмовити. За таких підстав позов є обґрунтованим, доведеним й таким, що підлягає частковому задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Щодо розподілу судових витрат, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Судом встановлено, що позивачем під час розгляду справи було сплачено судовий збір відповідно до: - квитанції про сплату №42566 від 25.09.2020р. у розмірі 840,80 грн.; - квитанції про сплату №42803 від 25.09.2020р. у розмірі 840,80 грн.; - квитанції про сплату №42836 від 25.09.2020р. у розмірі 840,80 грн.; - квитанції про сплату №42779 від 25.09.2020р. у розмірі 840,80 грн.; - квитанції про сплату №52909 від 20.01.2021р. у розмірі 1 301,78 грн.; - квитанції № 73-2058К від 09.03.2021р. у розмірі 975,20 грн. Таким чином позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 5 640,18 гривень. Судом під час розгляду справи позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково, а саме: було задоволено позовні вимоги про визнання незаконним та скасовано наказ Державної інноваційної фінансово-кредитної установи №83-к/тр від 19 серпня 2020 року про припинення трудового договору; поновлено [PERSON] на посаді заступника голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з 20 серпня 2020 року; стягнуто з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 серпня 2020 року по 16 листопада 2021 року у розмірі 524 398,87 грн. (п`ятсот двадцять чотири тисячі триста дев`яносто вісім гривень 87 копійок), а також стягнуто з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 15 000 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень 00 копійок). Одночасно з цим було відмовлено в задоволені позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування рішення комісії із страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, оформлене протоколом №3 від 30.11.2020р. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 4 772,40 грн. стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Загальної декларації прав людини, Конституції України, Конвенції Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ст. ст. 11, 15, 16, 23, 1127ЦК України, ст. ст. 5-1, 21, 40, 149, 233, 235, 237-1 КЗпП України, з урахуванням положень Постанови КМУ від 8 лютого 1995 р. за N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та

Outcome: partial