Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

В січні 2014р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] (а.с. № 2, 3). Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.03.2014р. позов було задоволено, визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування даною квартирою з посиланням на ст. 107 ЖК України, оскільки зазначені особи вибули на постійне місце проживання до Італії (а.с. № 59-60 т. №1). За заявою [PERSON] ухвалою суду від 13.10.2014р. дане заочне рішення скасовано та справу призначено до розгляду в судове засідання (а.с. № 113, 114 т. № 1). 11.12.2014р. до суду надійшла уточнена позовна заява [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою (а.с. № 143, 144 т. № 1), в обґрунтування вимог якої позивач вказує, що у спірній квартирі раніше було зареєстровано 4 особи: він, як основний квартиронаймач, його колишня дружина [PERSON], її донька від першого шлюбу [PERSON] та її ([PERSON]) син [PERSON], 2000р.народження. А з 11.09.2014р. в цій квартирі зареєстровано 2 особи: він та його рідна сестра [PERSON] Всі інші були 25.04.2014р. зняті з реєстраційного обліку на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.03.2014р. Зазначена квартира виділена позивачу у порядку ст. 42 ЖК УРСР, як працівнику заводу "Шахтної Автоматики", який потребував поліпшення житлових умов. Квартира надана йому та його сім'ї у складі дружини [PERSON], її доньки від першого шлюбу [PERSON], на підставі рішення Жовтневого районного виконавчого комітету ради народних депутатів м Дніпропетровська № 46 від 20.01.1988р. Позивач, посилаючись на ст. 107 ЖК України, вважає, що відповідачки та неповнолітній [PERSON] втратили право проживання у квартирі, оскільки виїхали на постійне місце проживання до Італії. Так, в листопаді 1999р. [PERSON] за туристичною путівкою поїхала до Італії, по закінченню якої не повернулась, повідомивши, що знайшла в Італії роботу і залишиться жити там, проти чого позивач заперечував. У квартирі залишилися проживати він та [PERSON].(це донька [PERSON]), яка з квітня 2000р. стала проживати у [PERSON], з яким в липні 2000р. уклала шлюб, зібрала свої речі та переїхала на постійне проживання до свого чоловіка, але з квартири не виписалася. У [INFO] у [PERSON] народився син [PERSON]. З [PERSON] відповідачка [PERSON] проживала до 2004р., а у 2004р. вона із сином [PERSON] за туристичною путівкою також поїхала до Італії і не повернулася. Отже, [PERSON] з 1999р., а [PERSON] з 2004р. і по даний час проживають в Італії. За цей період [PERSON] 4 рази приїздила до м. Дніпропетровська, а [PERSON] у 2011р. для вирішення своїх особистих питань. Позивачу [PERSON] пояснила, що її донька [PERSON] в Італії вийшла заміж за італійця і разом із сином [PERSON] проживають у чоловіка. Вона так само має намір постійно проживати в Італії та зажадала оформити розлучення. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2012р. шлюб розірвано. Даним рішенням встановлено, що [PERSON] проживає на території України, а [PERSON] в 1999 році виїхала для проживання в Італію. Двома рішеннями Жовтневого районного суду м Дніпропетровськ від 30.11.2011р. та від 12.03.2013р. встановлено, що [PERSON] та [PERSON] тимчасово виїхали з постійного місця проживання за умовами та характером роботи до Італії у зв'язку із скрутним матеріальним становищем, працювали там за трудовими контрактами. Позовні вимоги [PERSON] до відповідачок у цих справах ґрунтувалися на ст. 71 ЖК України, між тим, позивач вважав, що в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України ці факти не підлягають доказуванню. На підставі викладеного вище, позивач у позовній заяві та в ході судового розгляду справи просив позов задовольнити з підстав ст. 107 ЖК України та в задоволені зустрічної позовної заяви та заяви про поворот виконання рішення суду [PERSON] відмовити. Представник позивача - [PERSON] (діє на підставі посвідченої в силу ч. 2 ст. 42 ЦПК України судом довіреності від 27.11.2014р. - а.с. № 134, 179 зв. т. № 1), позовні вимоги [PERSON] підтримав та просив суд їх задовольнити, а в задоволені зустрічної позовної заяви та заяви про поворот виконання рішення суду [PERSON] відмовити. Відповідачка [PERSON] та представник обох відповідачок [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] (діє на підставі довіреностей від 23.10.2014р. та 19.01.2015р. - а.с. № 137, 169 т. № 1) в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, надали заперечення на позов, в яких зазначили, що вони обидві (мати та донька) виїхали кожна в свій час до Італії, між тим тимчасово та з метою заробітку. Вони неодноразово переказували кошти на ім'я позивача на територію України з метою оплати комунальних послуг у спірній квартирі. Наразі не втратили інтерес до проживання у квартирі. Також [PERSON] зазначала, що у [INFO]. померла жінка, у якої за контрактом вона працювала, а отже вона залишилася без роботи та повернулася до м. Дніпропетровська. Крім того, [PERSON] надала зустрічний позов (а.с. № 146 -150 т. № 1), в якому просила вселити її у спірну квартиру, а також визначити порядок користування квартирою, виділивши їй, [PERSON] та її сину [PERSON] окремі кімнати, а окремі приміщення залишити в спільному користуванні. В обґрунтування вимог посилалася на те, що доводи позивача про вибуття її та [PERSON] на постійне місце проживання до Італії не відповідають дійсності. Зазначила, що вони з донькою тимчасово виїхали з постійного місця проживання до Італії у зв'язку із скрутним матеріальним становищем з метою працевлаштування. Наявність у них поважних причин для відсутності у зв'язку з роботою в Італії доведена відповідними рішеннями судів. Зазначає, що наразі вона не може потрапити до квартири, і з цього приводу зверталась до органів міліції, оскільки вона виписана з квартири на підставі заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.03.2014р., а [PERSON] у квартиру не впускає, й до того ж, зареєстрував на цій житловій площі свою рідку сестру [PERSON] Іншого житла вона не має, вимушена проживати у сусідки, з якою товаришує багато років, незважаючи на те, що в квартирі знаходяться її речі. Тому, посилаючись на ст. ст. 61, 64, 104 ЖК України, просить зустрічний позов задовольнити, а в задоволенні основного позову відмовити в повному обсязі. Заявою від 20.05.2015р. [PERSON] в своїй зустрічний заяві виправила арифметичну помилку у визначенні загальної площі [ADDRESS], просила вважати вірною площу 65,7 кв.м. замість 64,77 кв.м. (а.с. № 154 т. № 1, а.с. № 100,101 т. № 2). Крім того, до суду 15.10.2014р. [PERSON] подала заяву про поворот виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.03.2014р. на підставі ч. 1 ст. 380 ЦПК України (а.с. № 117-119 т. № 1), оскільки їй стало відомо, що вона з донькою та онуком були на підставі цього рішення суду зняті з реєстраційного обліку в [ADDRESS] 25.04.2014р. (а.с. № 140-141 т. № 1) . Відповідачка за зустрічним позовом [PERSON], отримавши копію зустрічної позовної заяви [PERSON], до суду направила свої письмові заперечення проти неї (а.с. № 175 т. № 1). В судове засідання про справі не з'явилася, про день слухання справи була повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи є належне поштове повідомлення (а.с. № 163 т. № 1). Представник третьої особи - Комунального виробничого житлове ремонтер-експлуатаційного підприємства Жовтневого району м. Дніпропетровська, Дорошенко Г.В. (діє на підставі довіреності від 30.10.2014р. - а.с. № 171 т. № 1 ), в судове засідання не з'явилася, про дату та час слухання справи була повідомлена належним чином, про що в матеріалах справи є належне поштове повідомлення (а.с. № 167 т. № 1). Надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. № 170 т. № 1). Представник третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи є належне поштове повідомлення (а.с. № 166 т. № 1). Представник [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. № 172 т. № 1). Представник третьої особи - Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, в судове засідання не з'явився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи є належне поштове повідомлення (а.с. № 164 т. № 1). Представник третьої особи - Управління - служба з прав дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, в судове засідання не з'явився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи є належне поштове повідомлення (а.с. № 165 т. № 1). За таких обставин, суд вважає за можливе розглядати дану справу за відсутності відповідачки [PERSON] та представників третіх осіб на підставі ст. 169 ЦПК України, про що 09.02.2015р. постановив відповідну ухвалу без виходу до нарадчої кімнати (а.с. № 180 т. № 1). Суд, вислухавши сторони та їх представників, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню та зустрічні позовні вимоги [PERSON] також підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 107 ЖК України, на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з моменту вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення розривається, а член сім'ї втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. З урахуванням зазначеної норми, член сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це, і встановленню в такому випадку підлягають лише обставини й факти, що свідчать про обрання такою особою іншого постійного місця проживання. У разі пред'явлення позову на підставі ст. 107 ЖК України, доказуванню підлягає обставина вибуття особи щодо якої пред'явлений позов на інше постійне місце мешкання. Проте, законодавець не пов'язує право користування житлом з реєстрацією шлюбу та створенням нової сім'ї та втрату права користування житлом на підставах ст.107 ЖК України з непроживанням на спірній житловій площі без поважних причин. Судом встановлено, що виконкомом Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська [PERSON] видано ордер № 46 на право заняття житлового приміщення (трикімнатної квартири, житловою площею 38,98 кв.м.) за адресою: [ADDRESS], із сім'єю, яка складалася з [PERSON] (основний квартиронаймач), дружини [PERSON] та доньки [PERSON] (а.с. № 4 т. №1). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2012р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. № 6 т. №1 ). Позивач у позові вказує, що [PERSON] з 1999р., а [PERSON] з 2004р. і по даний час проживають в Італії, мають намір у подальшому постійно проживати в Італії і втратили інтерес до спірної квартири. Обставини спору між сторонами неодноразово встановлювалися судом під час розгляду цивільних справ за позовом [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування, які подавалися на підставі ст. 71 ЖК України ( а.с. № 7,8 т. № 1). Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.03.2013р. за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.06.2013р. [PERSON] у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. № 8, 83 - 85, 200-203, 204-205 т. № 1). Судами в даній справі встановлено, що [PERSON] та [PERSON], будучи громадянками України, що зареєстровані у [ADDRESS], тимчасово виїхали за кордон - до Італії, де працевлаштувалися на невизначений строк, але поверталися до своєї квартири у м. Дніпропетровську на короткі строки та надавали позивачу кошти на оплату комунальних послуг. Ці обставини були встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2011р. по цивільній справі № 2-9908/2011р. за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. № 7, 198-199 т. № 1). Даним рішенням відмовлено у [PERSON] в задоволенні позовних вимог за відсутністю підстав, визначених ст.ст. 71, 72 ЖК України. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, суд не може користуватися при розгляді цієї справи положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України, щодо звільнення від доказування, на чому наполягав позивач, оскільки, позовні вимоги, які розглядаються судом у даній справі стосуються іншого предмету спору, а саме [PERSON] 14.01.2014р. (з подальшим уточненням від 11.12.2014р.) були заявлені позовні вимоги про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування з підстав, передбачених ст. 107 ЖК України (а.с. № 2-3, 143-144 т. № 1), а отже предметом доказування в цій справі є факт вибуття [PERSON] та [PERSON] на постійне проживання до іншого населеного пункту, тоді, як при розгляді справ № 2-9908/2011р. та № 412/5141/2012р. (а.с. № 7,8 т. № 1) предметом доказування був період відсутності на житловій площі понад встановленого строку та поважність причин відсутності [PERSON] та [PERSON] в [ADDRESS]. Отже, обставини вибуття [PERSON] та [PERSON] на постійне проживання до іншого населеного пункту по даній цивільній будуть підлягати доказуванню на загальних засадах, встановлених ст.ст. 57-60 ЦПК України без урахування положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, оскільки предмет доказування є відмінним від інших справ, які були між цими же сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані в [ADDRESS] (а.с. № 140, 141 т. № 1). [PERSON] з 1999р. виїхала до Італії працювати за трудовим контрактом на невизначений термін, а її донька [PERSON] у 2004 році також виїхала до Італії, де на той час працювала її мати, а згодом також працевлаштувалася та вийшла заміж за громадянина Італії. Ці факти, окрім пояснень відповідачки [PERSON] підтверджуються: нотаріально засвідченим 28.09.2011р. перекладом договору перебування (безстрокова колективна угода) між громадянкою Італії [PERSON] та [PERSON] від 27.03.2000р. (а.с. № 208-209 т. № 1); нотаріально засвідченим 28.09.2011р. перекладом трудової угоди на невизначений термін, укладеної між [PERSON] та власником магазина "[INFO]" м. Вітербо синьором [PERSON] від 30.05.2005р.(а.с. № 212-213 т.№ 1); нотаріально засвідченим 24.12.2012р. перекладом заяви громадянина Італії [PERSON] до візового відділення посольства Італії в України про надання візи [PERSON] для "возз'єднання з родиною" від 16.12.2009р. (а.с. № 16-17,18-20 т. № 1); нотаріально засвідченим 24.12.2012р. перекладом дозволу Єдиної служби прийому документів з питань імміграції в Вітербо (Італія) від 13.11.2009р., виданого відповідачці [PERSON] на возз'єднання з відповідачкою [PERSON] (а.с. № 21-22, 23-25 т. №1); нотаріально засвідченим 25.02.2015р. перекладом дозволу на тимчасове перебування для іноземних громадян на невизначений час, який виданий на ім'я [PERSON] 20.01.2010р. (а.с. № 206-207 т. № 1) . Обставини виїзду відповідачок до Італії саме за туристичними путівками, на що посилалися у позові та в ході розгляду справи позивач та його представник, свого підтвердження не знайшли. Так, і [PERSON], а пізніше і [PERSON] працювали в Італії за контрактами на невизначений термін, отже виїхали до іншої держави з метою працевлаштування та отримання коштів для існування. Слід зазначити, що [PERSON] рік тому, а саме 20.03.2014р. розірвала колективний контракт, за яким працювала у м. Вітербо (Італія) у громадянки Італії [PERSON], переклад документу нотаріально засвідчено 25.02.2015р. (а.с. № 196-197, 210-211 т. № 1). Як пояснила суду відповідачка [PERSON], її роботодавець [PERSON], [INFO] народження, померла у віці 73 років, а тому на сьогоднішній день, обставини, що зумовили її тимчасове перебування у Італії зникли, та вона повернулася до м. Дніпропетровська за адресою свого проживання та реєстрації. Іншого майна, придатного для її проживання у неї не має, адже квартира, яка була у власності її доньки [PERSON] (спадщина після бабусі), була продана [PERSON] після укладення шлюбу з [PERSON], а отримані від продажу грошові кошти пішли на спільні потреби родини [PERSON]. Ці обставини під час судового розгляду справи зазначала відповідачка [PERSON], та не заперечував проти них і позивач [PERSON] Отже, що стосується відповідачки [PERSON], то дійсно при розгляді справи знайшов своє підтвердження факт її тимчасового не проживання в спірній квартирі (різні періоди у різні роки), але її непроживання є тимчасовим, а не постійним та пов'язано з виїздом на роботу за кордон, оскільки через скрутне матеріальне становище в родині вона змушена була це зробити. Суд не може зробити висновок про те, що [PERSON] виїхала до Італії на постійне місце проживання, з огляду на те, що по-перше, 20.03.2014р. її тимчасовий трудовий договір розірвано у зв'язку зі смертю роботодавця, по-друге, вона не втрачала інтерес до спірної житлової площі на протязі усіх років, що працювала у Італії, починаючи з 1999р. Так, [PERSON] в окремі періоди приїздила додому і проживала в спірній квартирі, а саме з червня 2008р. по січень 2010р., з червня 2011р. по липень 2011р., деякий час з листопада 2012р. Ці обставини не заперечував і позивач [PERSON] під час судового розгляду справи 09.02.2015р. (а.с. № 178-182 т. № 2). Протягом же 2014-2015р.р. вона приїздить до м. Дніпропетровську значно частіше (у зв'язку зі смертю роботодавця в Італії), між тим проживає у сусідки в тому самому під,їзді [ADDRESS], з якою вона товаришує багато років, оскільки колишній чоловік [PERSON] з серпня 2014р. її в квартиру не пускає, змінив замки. Ці обставини також не заперечував позивач [PERSON] під час судового розгляду справи. Також, ці обставини підтверджується актом обстеження житлових умов від 06.03.2013р., згідно якого, в день обстеження у квартирі проживав позивач, його сестра [PERSON] (яка на той час не була зареєстрована в цій квартирі) та відповідачка [PERSON] Також, відповідачка [PERSON] в червні 2013р. знову повернулася до України, була присутня в суді апеляційної інстанції, і як підтвердили суду сторони - на той період проживала в спірній квартирі (а.с. № 204-205 т. № 1). Крім того, підтвердження того, що відповідачка [PERSON] не втратила інтерес до спірної квартири є те, що вона зверталася до суду із позовом про визначення порядку-користування жилим приміщенням спірної квартири та зміну договору її найму, який було розглянуто Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська і 06.06.2012р. ухвалене рішення про задоволення її позовних вимог, яке було залишено в силі ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.07.2012р., але ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2012р. зазначені судові рішення було скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи, позовні вимоги були ухвалою суду від 04.12.2013р. залишені без розгляду (а.с. № 4-7, 66-67, 13 т. № 2). Після ухвалення судом рішення від 06.06.2012р. [PERSON] проводила оплату комунальних послуг за свою частину квартири, що підтверджується копіями відповідних квитанцій (а.с. № 94, 95, 192, 193,194 т. № 1). Здійснювала [PERSON] на ім,я [PERSON] протягом багатьох років і міжнародні грошові перекази Western Union Financial Services (а.с. № 19-64 т. № 2). Також, [PERSON] звернулася з приводу приватизації спірної квартири і 15.12.2012р. були оформлені документи, що підтверджується листом КП "Міські комунальні платежі" Дніпропетровської міськради від 18.12.2012р., але, як пояснили апеляційному суду сторони, приватизація призупинена у зв'язку з розглядом у судах справ відносно спірної квартири (а.с. № 204-205 т. № 1). Факт того, що відповідачка [PERSON] виїхала не на постійне місце проживання до Італії також підтверджується листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 06.04.2015р., з якого вбачається, що в період з 2011р. по 2015р. вона 5 разів в'їжджала до України (а.с. № 73, 74, 98 т. № 2). Ці самі дані містить і закордонний паспорт [PERSON] (а.с. № 14-17 т. № 2). Між тим, при тих самих обставинах свого виїзду за кордон на роботу на невизначений термін у 2004р. з боку [PERSON], суд вважає, що по відношенню до неї згодом знайшов своє підтвердження факт постійного місце проживання в Італії, а тому позовні вимоги [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, слід задовольнити частково, а саме тільки по відношенню до відповідачки [PERSON] Такий висновок суд робить виходячи з наступного. Дійсно, судом встановлено, що [PERSON] працевлаштувалася у м. Вітербо (Італія) за трудовою угодою на невизначений термін 30.05.2005р. (а.с. № 212-213 т.№ 1), між тим, в подальшому вона вийшла заміж за громадянина Італії, [PERSON], створивши там родину, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 21.06.2009р. та його перекладом 24.12.2012р., а також фотокартками весілля (а.с. № 11-12, 9-10 т. № 1). Дитина [PERSON]- син [PERSON], [INFO] народження, більше ніж 8 років підряд, а саме з лютого 2006року та принаймні станом на 28.05.2014р. проходить постійне лікування у медичному закладі м. Ветралла (Італія). Крім того, в цій довідці чітко зазначено, що дитина проживає у м. Капраролла (Італія) (а.с. № 99-101 т. № 1). Крім того, як вбачається з листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 06.04.2015р., відповідачка [PERSON] з 29.06.2011р. (з моменту свого відльоту до Риму) жодного разу не поверталася до України (а.с. № 73, 74, 98 т. № 2). Згідно із п. 11 Пленуму Верховного Суду України № 2 "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування Житлового кодексу" від 12.04.1985р. (з подальшими змінами) встановлено, що відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи (члени екіпажів суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій та інші працівники, діяльність яких пов'язана з постійним пересуванням), у період її виконання можуть бути визнані на підставі ст.107 ЖК такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у зв'язку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселенні на жилу площу членів сім'ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання (п.3 постанови Ради Міністрів СРСР від 16 квітня 1988 р. N 477 "Про гарантію житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання за умовами і характером роботи"). Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Таким чином, з урахування роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму ВСУ від 12.04.1985р., судом встановлено, що відповідачка [PERSON] вибувши до Італії у зв'язку з укладенням трудового договору на невизначений строк, та в подальшому створивши там нову сім'ю, втратила право на користування житловим приміщенням - [ADDRESS] та підлягає визнанню такою, що втратила право користування житловим приміщенням в [ADDRESS]. Заперечення представника відповідачок - [PERSON] стосовно того, що підставою для відмови в задоволені позовних вимог позивача є те, що відносно [ADDRESS] не було укладено договору найму жилого приміщення (а.с. № 9, 11, 12 т. №2), а тому положення ст. 107 ЖК України не можуть бути застосовані, суд оцінює критично з огляду на наступне. В судовому засіданні встановлено, що позивач, як і відповідачки, є наймачами жилого приміщення, куди вселились на підставі ордеру про надання квартири 20.01.1988р., і до даного часу власником спірної квартири є не позивач, а рада, якою вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, як власником квартири, не заявляються. Відповідно до ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Між тим, останні роки судова практика йде тим шляхом (особливо у правах щодо стягнення заборгованості по комунальних платежах), що відкриття особового рахунку по квартирі є фактичним укладанням договору найму жилого приміщення з боку житлової організації, а оплата комунальних платежів є виконанням договору найму жилого приміщення з боку наймачів. А як встановлено судом при розгляді цієї справи, та не заперечувалось сторонами по справі, комунальні платежі усі роки, починаючи з дня отримання ордеру на квартиру 20.01.1988р. та по 2015р., здійснюються регулярно. Особовий рахунок на [ADDRESS] було відкрито спочатку на трьох осіб, а після зняття з реєстраційного обліку [PERSON] та [PERSON] на підставі заочного рішення суду від 03.03.2014р., переоформлено на одну особу - [PERSON] (а.с. № 186 т. № 1). Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], яка діє від себе та в інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON] (треті особи - Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району м. Дніпропетровська, Управління - служба з прав дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради) про вселення у квартиру, визначення порядку користування квартирою із виділом приміщень, то вони підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Даним судовим рішенням в задоволені позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в [ADDRESS] відмовлено, а тому, відповідно до положень ст. 64 ЖК України, позивачка за зустрічним позовом має право користуватися даним житловим приміщенням. Проте, як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] чинить їй перешкоди в користуванні, оскільки змінив замки у квартирі, чого він не заперечував під час судового засідання, не дає можливості їй проживати в квартирі, що є порушенням прав позивачки, як особи, яка має право на користування житлом. Відповідно до ч. 2 ст. 65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Таким чином, вимоги [PERSON] щодо її вселення до [ADDRESS] є обґрунтованими, оскільки відповідно до копії ордеру № 46 від 20.01.1988р. (а.с. № 4 т. №1) позивачка за зустрічним позовом набула право на вселення до житлового приміщення, а відповідач [PERSON], змінивши замки та не даючи нових ключів від квартири, чинить їй перешкоди в цьому, у зв'язку з чим її права підлягають поновленню у судовому порядку . В задоволені іншої частини зустрічних позовних вимог [PERSON] про визначення порядку користування квартирою загальною площею 65,7 кв.м. із виділом приміщень в [ADDRESS] слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до ст. 104 ЖК України, член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. У разі відмови членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору, спір може бути вирішено в судовому порядку. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування Житлового кодексу" від 12.04.1985р., визначено, що в силу ст.104 ЖК суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. З огляду на те, що позивачкою [PERSON] не надано суду належних доказів на обґрунтування її вимог щодо визначення порядку користування (висновку експертизи про можливість поділу житлового приміщення, тощо), сторони заперечували наявність домовленості між ними щодо порядку користування житлом, а також враховуючи, що [PERSON] визнано даним рішенням такою, що втратила право користування житловим приміщенням, то підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визначення порядку користування житловим приміщенням та виділу приміщень не має та в задоволені позовних вимог в цій частині слід відмовити. Крім того, відмовляючи в задоволені позовних вимог судом враховане й те, що з 11.09.2014р. в спірній квартирі зареєстрована це й [PERSON] (а.с. № 154 т. № 1), яка є рідною сестрою відповідача [PERSON], та має право користування житлом, проте позивачка [PERSON], знаючи про це, не визначила по тексту своєї зустрічної позовної заяви, яка кімната підлягає виділу цій особі. До того ж позивачка за зустрічним позовом не врахувала, що відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування Житлового кодексу" від 12.04.1985р. суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. Підводячи підсумок викладеному, суд вважає за можливе, зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON], яка діє від себе та в інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON] (треті особи - Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Жовтневого району м. Дніпропетровська, Управління - служба з прав дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради) про вселення у квартиру, визначення порядку користування квартирою із виділом приміщень - задовольнити частково, а саме вселити [PERSON] в [ADDRESS], а в задоволені частини зустрічних позовних вимог [PERSON] про визначення порядку користування квартирою загальною площею 65,7 кв.м. із виділом приміщень в [ADDRESS] - відмовити. Що стосується заяви [PERSON] про поворот виконання рішення, то дана заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч.2 ст. 380 ЦПК України, якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернено на новий розгляд, а при новому розгляді справи в позові відмовлено або позовні вимоги задоволено в меншому розмірі, або провадження у справі закрито чи заяву залишено без розгляду, суд, ухвалюючи рішення, повинен зобов'язати позивача повернути відповідачеві безпідставно стягнене з нього за скасованим рішенням. Відповідно до ч.1 ст. 381 ЦПК України, якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом при новому розгляді справи або судом апеляційної чи касаційної інстанції, заява відповідача про повернення стягненого з нього за скасованим рішенням майна розглядається судом, у якому перебуває справа. Заяву про поворот виконання можна подати у межах позовної давності. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.03.2014р. було задоволено позовні вимоги [PERSON] та визнано [PERSON], [INFO].народження та [PERSON], [INFO] народження, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме [ADDRESS] (а.с. № 59-60 т. № 1). 17.04.2014р. позивачем було отримано два виконавчі листи на підставі вищевказаного рішення, що підтверджується підписом позивача на довідковому листі справи. Ухвалою суду від 13.10.2014р. заочне рішення суду від 03.03.2014р. по цивільній справі № 201/532/14ц було скасоване (а.с. № 113-114 т. № 1). Як вбачається з матеріалів справи, 27.11.2014р. судом на адресу ВАДР управління з питань громадянства реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України ГУ ДМС України в Дніпропетровській області було надіслано запити щодо повідомлення інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачок [PERSON] та [PERSON] (а.с. № 188, 189 т. № 1). Згідно відповідей, що надійшли до суду, обидві відповідачки були зняті з реєстраційного обліку 25.04.2014р. за рішенням суду (а.с. № 140, 141 т. № 1). Даний факт також підтверджується копією довідки № 20317 від 28.10.2014р., виданою Єдиним абонентським відділом Жовтневого району КП "Міські комунальні платежі", з якої вбачається, що на даний час за адресою: [ADDRESS] зареєстровані лише [PERSON] та [PERSON] (а.с. № 154 т. № 1). З огляду на те, що даним судовим рішенням в задоволені позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено, а також приймаючи до уваги, що в своїй заяві від 15.10.2014р. про поворот виконання рішення суду, [PERSON] просить допустити поворот лише відносно неї, то суд вважає за можливе задовольнити заяву [PERSON] та допустити поворот виконання заочного рішення Жовтневого районного м. Дніпропетровська від 03.03.2014р. по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] (треті особи: Жовтнева районна у м. Дніпропетровську рада, Комунальне житлово-експлуатаційне підприємство №35, Управління-служба у справах дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, Сектор громадянства, міграції і реєстрації фізичних осіб Жовтневого РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням (назва справи в редакції позовних вимог від 03.03.2014р.), та Головному управлінню Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області поновити реєстрацію [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено в повному обсязі та останню визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, то підстав для повороту виконання заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03.03.2014р. відносно неї не має. До того ж, ані [PERSON], ані її представник не заявляли відповідної заяви про поворот виконання рішення суду. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, суд вважає за можливе розподілити їх наступним чином. З огляду на те, що основні вимоги [PERSON] задоволено частково (задоволено в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням ) та ним при подачі позовної заяви 14.01.2014р. сплачено судовий збір в розмірі 229грн. 42коп. (а.с. № 1 т. № 1), то з відповідачки [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір в розмірі 114грн. 71коп., а в іншій частині в стягнені судового збору відмовити, у зв'язку з відмовою у задоволені позовних вимог. Приймаючи до уваги, що подаючи в січні 2014р. позовну заяву з подальшим її уточненням у грудні 2014р., позивачем [PERSON] було сплачено судовий збір не в повному обсязі, а саме, замість 243грн. 60коп. сплачено 229грн. 42 коп. (саме ця ставка судового збору була на 2013р.), та враховуючи часткове задоволення його позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь держави загальний розмір судового збору в сумі 14грн. 18 коп., тобто по 7 грн. 09 коп. з кожного (243грн.60коп. - 229грн. 42 коп.=14грн. 18коп.). З огляду на те, що зустрічні позовні вимоги [PERSON] також задоволено частково, та враховуючи, що нею при подачі зустрічного позову було сплачено судовий збір у розмірі 487грн. 20коп.(а.с. № 145 т. № 1) за двома вимогами немайнового характеру, одну з яких задоволено, то з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243грн. 60коп. (половина від задоволених позовних вимог). У стягненні інших сум судового збору у зв'язку із частковим задоволенням позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial