Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-05 00:00:00

У грудні 2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до до Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, [PERSON] , треті особи: Міськрайонне управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області, [PERSON] про визнання недійсним та скасування рішення сільської ради, державного акту про право власності на земельну ділянку та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, в якому просила суд: - визнати незаконним (недійсним) та скасувати рішення 14 сесії 24 скликання Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23 грудня 2003 року (без номера) "Про передачу земельної ділянки у приватну власність" та Протокол пленарного засідання 14 сесії 24 скликання Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23 грудня 2003 року - в частині надання у приватну власність [PERSON] , земельної ділянки площею 0,1236 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в [ADDRESS] ; - визнати недійсним та скасувати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку від 06 квітня 2005 року, серія ЯА №302199, виданий Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів на підставі рішення (без номера) 14 сесії 24 скликання Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23 грудня 2003 року та Протоколу пленарного засідання 14 сесії 24 скликання Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23 грудня 2003 року, зареєстрованого Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів Київської області в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010532000073, кадастровий номер: 322248001:01:003:0017 на ім`я [PERSON] , площею 0,1236 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в [ADDRESS] , з відміткою про перехід права власності на частину земельної ділянки до [PERSON] , скасувати його державну реєстрацію в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю та кадастровий номер; - зобов`язати Києво-Святошинський районний відділ земельних ресурсів Київської області, перейменований в Міськрайонне управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області скасувати запис про реєстрацію державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, серія ЯА №302199, виданого Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів від 06 квітня 2005 року на ім`я [PERSON] , площею 0,1236 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в [ADDRESS] , з відміткою про перехід права власності на частину земельної ділянки до [PERSON] , зареєстрованого Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів Київської області в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010532000073, кадастровий номер: 322248001:01:003:0017. У листопаді 2018 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій вона просила викладену в позовній заяві позовну вимогу під номером три викласти в новій редакції, а саме: скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку, кадастровий номер: 322248001:01:003:0017, у порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майна та їх обтяжень". Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що відповідач [PERSON] є власницею 11/25 частини житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 14 червня 1994 року, а позивач [PERSON] є власницею 14/25 частини житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 24 травня 1997 року. Позивач вважала, що не було встановлено площу (розмір) земельної ділянки, що перейшла у спільне користування позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] .. Позивач зазначала, що 23 грудня 2003 року на 14 сесії 24 скликання Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області прийнято рішення (без номера) про надання безоплатно громадянам в приватну власність земельних ділянок згідно списків. Згідно Протоколу пленарного засідання 14 сесії 24 скликання Крюківщинської сільської ради від 23 грудня 2003 року відповідачу [PERSON] передано у особисту приватну власність земельну ділянку площею 0,1236 га, що розташована в [ADDRESS] з цільовим призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Позивач вважала дане рішення незаконним, оскільки, на її думку, воно було прийнято з порушенням вимог, передбачених цивільним та земельним законодавством, а тому таке рішення підлягає визнанню недійсним та скасуванню. На думку позивача, внаслідок прийняття оскаржуваного рішення від 23.12.2003 року, відповідач [PERSON] отримала у особисту приватну власність спірну земельну ділянку без законних підстав, а позивач [PERSON] була позбавлена права володіти, користуватися та розпоряджатися належною їй частиною земельною ділянки, що відповідає належній позивачу частці 14/25 у праві спільної часткової власності на жилий будинок [ADDRESS] . На підставі рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23 грудня 2003 року відповідачу [PERSON] видано державний акт серія ЯА № 302199 від 06 квітня 2005 року на право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,1236 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 322248001:01:003:0017. Також позивач зазначала, що 11 липня 2005 року відповідач [PERSON] відчужила частину земельної ділянки, а саме 0,0600 га вищезазначеної земельної ділянки на користь третьої особи [PERSON] , у зв`язку з чим на державному акті зроблено відмітку про перехід права власності на частину земельної ділянки. Позивач стверджувала, що державний акт, виданий відповідачу [PERSON] на підставі незаконного рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23 грудня 2003 року, з відміткою про перехід права власності на частину 0,0600 га спірної земельної ділянки від [PERSON] до [PERSON] є також недійсним і підлягає скасуванню. З огляду на викладене, позивач [PERSON] вважала, що порушено її права, оскільки згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 22 жовтня 2018 року представник відповідача [PERSON] адвокат Скрицька Н.А. надала відзив до суду, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У своєму відзиві на позовну заяву представник відповідача стверджував, що з позовної заяви не вбачається в чому саме та у який спосіб порушено право позивача відповідачами [PERSON] та Крюківщинською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області. У відзиві на позовну заяву наголошувалося, що відповідач [PERSON] як правонабувач, не мала можливості перевіряти правильність рішень Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області щодо реалізації нею наданої чинним законодавством компетенції, а зобов`язана була лише дотримуватися встановлених законом умов та порядку набуття земельної ділянки у власність. Також звертала увагу суду на те, що відповідач [PERSON] мала обґрунтовані очікування щодо дотримання суб`єктом владних повноважень при прийнятті ним рішення частини 2 статті 19 Конституції України, а саме розраховувала на те, що суб`єкт владних повноважень діятиме на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України. Відповідач у відзиві на позовну заяву наголошувала на тому, що звернувшись до компетентного органу із заявою про виділення їй у власність земельної ділянки, вона виконала всі передбачені чинним на той момент законодавством України, вимоги, що і стало підставою для надання їй земельної ділянки у приватну власність. Також відповідач у відзиві стверджувала, що позовні вимоги є незаконними, оскільки вони спрямовані на позбавлення права власності на земельну ділянку [PERSON] , що набуте відповідно до вимог законодавства та порушують основоположні права людини, зокрема те, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. 30 жовтня 2018 року представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності, у якій зазначалося, що позивач дізналася про існування оскаржуваного рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23 грудня 2003 року ще у 2003 році. У заяві про застосування строків позовної давності представник відповідача [PERSON] стверджувала, що починаючи з 2003 року, були судові процеси про визнання договору дарування житлового будинку, який розміщений на спірній земельній ділянці, недійсним, в яких брали участь як [PERSON] , так і [PERSON] .. Також зазначено, що 16 серпня 2004 року комісією складено акт обстеження житлових умов громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за їх особистої участі, у якому зазначено, що земля (п`ятнадцять сотих) поділена на дві частини, з яких дванадцять сотих - належить [PERSON] , а три сотих - [PERSON] .. Рішенням Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району від 29.12.2004 року про погодження межі земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] вирішено затвердити протокол комісії з питань регулювання земельних відносин від 16.08.2004 року, а також наголошувалося, що відповідач [PERSON] щороку сплачувала земельний податок саме за земельну ділянку загальною площею 0,1236 га. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Волчка А.Я. від 08.12.2017 було відкрито провадження у даній справі. На підставі розпорядження Києво-Святошинського районного суду Київської області № 479 від 25 вересня 2018 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 вересня 2018 року головуючою суддею по справі № 369/13635/17 визначено суддю Ковальчук Л.М. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М від 01.10.2018 було прийнято до провадження дану справу. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18.03.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач і представник позивача не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, суду надана заява про розгляд справи у відсутності представника позивача, позов підтримала і просила задовольнити. У судове засіданні відповідач [PERSON] і представник відповідача не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, суду надана заява про розгляд справи у відсутності представника відповідача, позов не визнала і заперечувала проти його задоволення. У судове засідання представник відповідача Крюківщинської сільськоїради Києво-Святошинського району Київської області не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином. Третя особа Міськрайонне управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області у судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про розгляд справи була повідомлена належним чином. Допитаний у судовому засіданні 18 червня 2019 року свідок [PERSON] повідомив суду, що він є сусідом позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] . Свідок вказував, що більше 10 років тому допомогав будувати огорожу на спірній земельній ділянці, який відмежовує спірну земельну ділянку із будинком відповідача [PERSON] від проїжджої частини дороги. Жодних заперечень щодо встановлення огорожі зі сторони [PERSON] не надходило, хоча останній було відомо про будівельні роботи, оскільки її будинок знаходиться зовсім поруч. Допитаний у судовому засіданні 18 червня 2019 року свідок [PERSON] повідомив суду, що орієнтовно більше 10 років назад допомогав будувати огорожу на спірній земельній ділянці на прохання [PERSON] . Свідок зазначав, що на момент спорудження огорожі позивач [PERSON] бачила і спостерігала за тим, що відбувається будівництво металевої огорожі, що здійснює відмежування будинку відповідача [PERSON] разом із спірною земельною ділянкою від приїжджої частини дороги. Однак, [PERSON] проти будівництва огорожі не заперечувала. Суд, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, показання свідків, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно вимог ст.4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.15 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У ст.16 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до положень ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить 14/25 частини житлового будинку [ADDRESS] на підставі Договору дарування, укладеного 24 травня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого старшим державним нотаріусом Першої Київської нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі Р№1-1351. Вказаний Договір зареєстрований БТІ Києво-Святошинського району Київської області 28.05.1997 року під реєстровим № 423, в книзі № 2. Відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить 11/25 частини будинку [ADDRESS] на підставі Договору дарування, укладеного 14 червня 1994 року між [PERSON] та її матір`ю, [PERSON] , що посвідчено державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Києво-Святошинського району Київської області та зареєстровано в реєстрі за № 1-5666. Договір зареєстровано в БТІ Києво-Святошинського району Київської області 31.07.1996 року під реєстровим номером 423, в книзі № 2. Судом з`ясовано, що 23 грудня 2003 року на 14 сесії 24 скликання Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області прийнято рішення про надання безоплатно громадянам в приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку в межах сільської ради (списки додаються). Доручено Товариству з обмеженою відповідальністю "ЕКЕР" виготовити технічну документацію по складанню державного акту на право приватної власності на землю. Згідно Протоколу пленарного засідання 14 сесії 24 скликання Крюківщинської сільської ради від 23 грудня 2003 року розглядалося питання щодо надання земельних ділянок в приватну власність громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку, для ведення особистого селянського господарства, в тому числі громадянці [PERSON] . На підставі рішення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району (14 сесія 24 скликання) від 23 грудня 2003 року відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки загальною площею 0,1236 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки - будівництво та обслуговування жилого будинку. Також судом встановлено, що відповідачу [PERSON] видано державний акт серія ЯА № 302199 від 06 квітня 2005 року на право приватної власності на земельну ділянку загальною площею 0,1236 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 322248001:01:003:0017. 11 липня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування частини земельної ділянки площею 0,0600 га, що розташована за адресою [ADDRESS] . Судом встановлено, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] фактично визначили порядок користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] після набуття права власності на нерухоме майно. Суд критично ставиться до твердження позивача, що між нею та [PERSON] з часу укладання договорів дарування частини житлових будинків (1994 та 1997 р.р.) не було жодних домовленостей між ними про визначення порядку користування спірною земельною ділянкою, що розташована за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 322248001:01:003:0017. Під час судового розгляду не знайшла підтвердження заява позивача, що їй не було відомо, що земельна ділянка площею 0,1236 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 322248001:01:003:0017 належить [PERSON] .. Суд враховує ту обставину, що між [PERSON] та [PERSON] встановлено порядок користування спірною земельною ділянкою ще у 2004 році. Суд також звертає увагу на рішення Кріківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29 грудня 2004 року "Про погодження межі земельної ділянки [PERSON] із [PERSON] ", згідно якого вирішено затвердити акт погодження меж земельної ділянки [PERSON] згідно кадастрового плану. У цьому ж рішенні зазначено, що було заслухано інформацію земельної комісії [PERSON] про безпідставну відомову [PERSON] у погодженні межі ділянки [PERSON] .. Як наслідок, це може свідчити про те, що позивач знала, що її сестра [PERSON] займається оформленням документів на право власності на спірну земельну ділянку ще у 2003-2004 роках. Однак, ані до Кріківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ані до суду не зверталася аж до 2017 року. Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд критично оцінює твердження позивача про те, що вона дізналася про існування оспорюваного рішення лише у жовтні 2017 року під час розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод користування власністю. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. У ч.1 ст. 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, згідно ч.2 ст.41 Конституції України. Згідно ч.4 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.5 ст. 41 Конституції України, примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. За правилами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Відповідно до вимог ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч.2 ст.353 Цивільного кодексу України. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952, закріплено, що кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до ч. 2 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно з ч.1 ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини, суд доходить висновку, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки право на звернення до суду з таким позовом виникло у 2003 році, строк позовної давності за такими вимогами сплив у 2006 році. Клопотання про поновлення строку позивачем не заявлено, доказів поважності причин його пропуску суду не надано. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність відмови у заявлених позовних вимогах. З огляду на вищенаведене та

Outcome: dismissed