Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить поновити його на роботі з моменту незаконного звільнення; оплатити перебування на лікарняному та за вимушений прогул до моменту поновлення на роботі; визнати такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства накази про призначення на посаду заступника директора ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» [PERSON] та тимчасово виконуючим обов'язки директора, а також його накази про зміну штатного розпису підприємства та скорочення посад; встановити чи є у діях посадових осіб, які підписали незаконний наказ про звільнення Позивача, ознаки злочину. Свої вимоги мотивує тим, що наказ про його звільнення був виданий роботодавцем в період його тимчасової непрацездатності. Крім цього зазначає, що звільнення з підстав, зазначених у п.1 ст. 40 КЗпП України, проведено без дотримання процедури звільнення неправомочним суб'єктом без належних на те повноважень та підстав. Також вважає, що в таких діях посадових осіб ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» є ознаки кримінального правопорушення. Просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, пояснення дав аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Представники відповідача у судове засідання 05.10.2016 року не з'явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомленні про день, час та місце слухання справи, однак в минулих судових засідання заперечували проти задоволення позову, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та з підстав, які зазначені в письмовому запереченні, який містяться в матеріалах справи.Просили відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог за безпідставністю позовних вимог. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, однак надіслав суду заперечення на позовну заяву, у яких просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини даної справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах із ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» з 24.10.2013р., працював на посаді заступника директора. Відповідно до наказу ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» від 04.02.2016р. № 8 «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників» в зв'язку з частковим виконанням плану в 2015р., виданого т.в.о. директора [PERSON], з метою економії фінансових ресурсів і оптимізації чисельності основного та допоміжного виробництв, скорочення витрат на утримання апарату управління підприємства було прийнято рішення про скорочення в адміністративно-управлінському персоналі, зокрема, посади заступника директора, яку на момент його видачі займав позивач по справі (п. 1 даного наказу). П. 4 наказу від 04.02.2016р. № 8 було затверджено новий штатний розпис підприємства; п. 5 передбачено звільнення працівників, які займають вказані посади (виконують роботи) відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України з 05.04.2016р.; п. 6 доведено до відома працівників, які займають вказані посади (виконують роботи) про звільнення персонально під підпис.; п. 7 покладено обов'язок на г/бухгалтера підприємства довести до відома державної служби зайнятості Галицького району м. Львова про наступне вивільнення працівників у в установленому порядку і виплатити таким працівникам, що підлягають вивільненню, вихідну допомогу та інші необхідні нарахування та виплати. Як вбачається з матеріалів справи, після видання даного наказу позивачу під час перебування останнього на робочому місці був пред'явлений для ознайомлення наказ від 04.02.2016р. № 8 та письмове попередження про наступне вивільнення (з зазначенням того, що інша робота не пропонується в зв'язку з відсутністю такої). Однак від ознайомлення під розпис з наказом та письмовим попередженням [PERSON] відмовився, про що був складений комісійний Акт про відмову від 04.02.2016р. Із копії повідомлення від 04.02.2016р. видно, що ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» одночасно із попередженням працівників про скорочення було направлено до Галицького районного центру зайнятості м. Львова спеціальне повідомлення про можливі звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Також в судовому засіданні було встановлено, що на ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» на момент видачі даного наказу на підприємстві була відсутньою первинна профспілкова організація та інший орган, уповноважений представляти інтереси працівників перед адміністрацією підприємства. Як видно з наказу ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» від 04.04.2016р. № 20 позивача було звільнено з роботи по п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно комісійного Акту від 04.04.2016р. [PERSON] під час перебування останнього на робочому місці був пред'явлений для ознайомлення наказ від 04.04.2016р. № 20, від ознайомлення з яким та його підпису позивач відмовився. Як вбачається з листа ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» від 05.04.2016р. № 63, який згідно відмітки поштового відділення був направлений позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення, [PERSON] повторно було повідомлено про звільнення з роботи з 05.04.2016р. згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України та вказано про необхідність прибуття на підприємство для потреб отримання трудової книжки або надання згоди на її відправлення поштою. З довідки ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» від 17.05.2016р. № 79 вбачається, що [PERSON] на день фактичного розрахунку (08.04.2016р.) було нараховано 18736,55грн., з яких з/плата за квітень 2016р. (01.04.- 08.04.) - 1542,86грн.; індексація з/плати - 97,05грн., вихідна допомога в сумі місячного окладу - 5400,00грн.; компенсація за невикористану відпустку з 24.10.2016р. по 08.04.2016р. - 11696, 64грн. З вказаної суми було проведено утримання - податок на доходи фізичних осіб - 3372,58грн., військовий збір - 281, 05грн. Виплату в сумі 15082, 92грн. здійснено на особовий рахунок позивача в АТ «Укрсиббанк». В судовому засіданні позивач не заперечував отримання даної суми та не оспорював правильності нарахувань. Ч. 3 ст. 64 Господарського кодексу України від 16.01.2003р. № 436-IV закріплено право власника або уповноваженого ним органу на визначення чисельності працівників і штатного розпису. Ст. 40 КЗпП України передбачено розірвання власником або уповноваженим ним органом трудового договору, укладеного на невизначений строк, а також строкового трудового договору до закінчення строку його чинності у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Ст. 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ст. 49? КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. П. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді спору про поновлення працівника на роботі судом перевіряється та встановлюється наявність підстав для звільнення, чи відбулося скорочення штату або чисельності працівників та перевіряється дотримання законодавства про порядок звільнення. При цьому питання доцільності скорочення чисельності або штату працівників, звільнення працівників певної кваліфікації та спеціалізації з одночасним прийняттям на роботу працівників іншої спеціалізації та кваліфікації визначається на розсуд власника або уповноваженого ним органу та при розгляді спору не перевіряється. З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці; та останнім додержано норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника за п.1) ч.1 ст. 40 КЗпП України. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що обставини на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому суд прийшов до висновку, що звільнення позивача з займаної посади за п.1) ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, вимоги ст., ст. 42,49-2 КЗпП України відповідачем не були порушені, а отже відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу відповідача від 04.02. 2016р. № 8 та поновлення його на посаді заступника директора. Оскільки, суд прийшов до висновку, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Даючи правову оцінку позовній вимозі про визнання такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства наказів про призначення на посаду заступника директора ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» [PERSON] та тимчасово виконуючим обов'язки директора, а також його наказів про зміну штатного розпису підприємства та скорочення посад, суд виходить з наступного. Як вбачається положень Статуту ДП МВС України "Львів-Інформ-Ресурси", затв. наказом МВС України № 470 від 30.08.2008р. (п., п. 1.6., 1.8.), Підприємство є юридичною особою та здійснює свою діяльність на госпрозрахунковій основі у порядку та на умовах встановлених чинним законодавством України та передбачених цим Статутом. П. 5.1. даного Статуту визначено, що Управління Підприємством здійснює Директор підприємства, який підзвітний та підконтрольний Органу Управління майном (в даному випадку - третя особа - МВС України) через взаємодію з Департаментом ресурсного забезпечення МВС України. П. 5.4. Статуту передбачено, що Директор Підприємства приймає на роботу та звільняє з роботи працівників Підприємства, заохочує їх, накладає на них дисциплінарні стягнення у встановленому чинним законодавством порядку. П. 5.5. Статуту також передбачено, що Заступник Директора Підприємства, керівники та спеціалісти підрозділів апарату управління і структурних підрозділів Підприємства призначаються на посаду і звільняються з посади Директором Підприємства у встановленому чинним законодавством порядку. Призначення заступника Директора Підприємства з питань режиму (начальника режимно-секретного органу) здійснюється за погодженням зі Службою безпеки України та режимно-секретним органом МСВ України. Аналізуючи вищенаведені положення Статуту ДП МВС України "Львів-Інформ-Ресурси" суд приходить до наступних висновків: 1) керівництво Підприємством здійснює його Директор, який наділений правом одноособового (без додаткових погоджень з Органом управління майном) прийому на роботу працівників та їх звільнення з роботи; 2) право прийому на роботу розповсюджується і на посаду заступника Директора, керівників, спеціалістів підрозділів апарату управління і структурних підрозділів; 3) погодження призначення на роботу з Органом управління майном та СБУ потребує лише посада заступника Директора Підприємства з питань режиму (начальника режимно-секретного органу). Аналогічні права Директора Підприємства (в частині прийому на роботу та звільнення з роботи працівників Підприємства, заступника Директора, керівників, спеціалістів підрозділів апарату управління і структурних підрозділів) закріплені у Контракті з директором ДП МВС України "Львів-Інформ-Ресурси" від 14.01.2015р. (п., п. 2.6., 2.7., 2.8). В зв'язку з цим призначення на посаду заступника директора з фінансових питань [PERSON] згідно наказу від 29.01.2016р. № 4, виданого директором ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» [PERSON], на думку суду відповідало положенням Статуту підприємства та Контракту від 14.01.2015р. Судом при цьому береться до уваги той факт, що в своїх поясненнях, які позивач надав суду в судовому засіданні 29.06.2016р., останній не заперечував факту, що при прийомі його на роботу згідно наказу від 24.10.2013р. № 52, він не проходив процедури погодження на посаду з Органом управління майном, так як такої необхідності не було. Дана обставина підтверджується і листом Департаменту державного майна та ресурсів МВС України від 29.08.2016р. № 25/4/2-3549. Як зазначалося вище, п. 5.4. Статуту директор Підприємства наділений правом видачі наказів, розпоряджень, затвердження інструкцій, положень, які є обов'язковими для виконання усіма працівниками Підприємства. Директор Підприємства є виконавчим органом управління, який діє на підставі Статуту і повноваження якого можуть бути припинені способом, який передбачений у Статуті. З часу його призначення на посаду та до його звільнення з посади його службові повноваження не припиняються, крім випадку, коли його повноваження передаються іншому працівникові у порядку тимчасового заміщення. Повноваження щодо тимчасового виконання посадових обов'язків директора у період перебування у щорічній відпустці, під час тимчасової непрацездатності у зв'язку з хворобою тощо іншим працівником відповідають вищеназваним положенням Статуту і Контракту з директором від 14.01.2015р. і були зумовлені в даних правовідносинах між сторонами спору необхідністю забезпечення безперебійної роботи підприємства, його поточної діяльності та підтримання взаємовідносин з іншими підприємствами, фізичними особами, установами та організаціями. В контексті вищенаведеного суд приходить до висновку, що зважаючи на хворобу директора підприємства [PERSON], який перебував на лікарняному в період з 01.02.2016р. по 23.04.2016р. включно; хворобою заступника директора [PERSON] (позивача), який перебував на лікарняному в період з 30.01.2016р. по 01.02.2016р. включно, призначення [PERSON] тимчасово виконуючим обов'язки директора ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» відповідно до наказу від 01.02.2016р. № 7 відповідало інтересам підприємства та його статутним документам. Суд вважає також, що перебування на зазначеній посаді [PERSON] слід вважати узгодженим і з Органом управління майном, так як в подальшому останній був призначений на посаду члена комісії з припинення діяльності ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» згідно наказу від 03.08.2016р. № 747 та довіреності від 05.08.2016р. Також з долученої до матеріалів справи копії наказу МВС України від 29.02.2016р. № 138 «Про припинення діяльності державних підприємств МВС України шляхом приєднання» вбачається, що діяльність ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» підлягає припиненню шляхом приєднання до ДП «Інформ-Ресурси». З даним наказом позивач під розпис був ознайомлений. На підставі зазначеного, суд приходить до висновку, що дана позовна вимога [PERSON] не підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Як було встановлено в судовому засіданні з пояснень позивача по суті пред'явленого позову та вбачається з Акту про відмову від ознайомлення з наказом про звільнення і його підпису від 04.04.2016р. [PERSON] не заперечував факту свого перебування на роботі саме 04.04.2015р. Як слідує з його показів, про наявність захворювання та відкриття листка непрацездатності саме 04.04.2016р. офіційно і у певний спосіб (в усній або письмовій формі) безпосередньому керівнику в подальшому не повідомляв. Як вбачається з копій листків непрацездатності від 04.04.2016р. АГС № 295410 та від 18.04.2016р. АГС № 260028 [PERSON] було встановлено тимчасову втрату непрацездатності з 04.04.2016р. по 26.04.2016р. включно. Як видно з копії рекомендованого поштового відправлення від 15.06.2016р. позивачем 15.06.2016р. на адресу відповідача зазначені листки непрацездатності були направлені з вимогою їх оплати. Згідно копії заяви-розрахунку від 26.07.2016р. № 104 та листа від 26.07.2016р. № 106 вбачається, що відповідачем на адресу львівської міської виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності направлено розрахунок суми по тимчасовій втраті працездатності за 14 календарних днів на суму 3399,06грн. з вимогою її виплати за рахунок коштів Фонду. Згідно довідки ДП МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» від 12.08.2016р. № 109, слідує, що позивачу нараховано та виплачено за рахунок підприємства та Фонду соцстрахування з тимчасової втрати працездатності 2736,25грн. та 977,24грн. (з відповідними відрахуваннями), які платіжним дорученнями від 27.07.2016р. № 289 та від 02.08.2016р. № 300 були перераховані [PERSON] Правильність нарахування позивачем не оспорювалась. З наведеного слідує, що відповідач дізнався про хворобу позивача лише після 15.06.2016р. (в процесі судового розгляду справи). Тому суд приходить до висновку, про те, що в даному випадку вини підприємства у тому, що звільнення позивача відбулося в період його тимчасової непрацездатності - немає, оскільки дана обставина не була і не могла бути відомою керівництву підприємства 04.04.2016р. Тому посилання позивача про незаконність його звільнення з цієї підстави не є обґрунтованими, а тому не можуть братися судом до уваги. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Разом з тим суд вважає, що оскільки звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, однак останній на момент видання наказу про звільнення оформив листок непрацездатності строком по 29.04.2016р. включно, то датою звільнення слід вважати саме 29.04.2016р., а тому суд вважає слід внести зміни до наказу Державного підприємства МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» від 04.04.2016р. № 20, яким [PERSON] було звільнено з роботи згідно п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, вказавши дату звільнення 29.04.2016р. та зобов'язати Державне підприємство МВС України «Львів-Інформ-Ресурси» внести відповідні зміни у трудову книжку в частині зміни дати звільнення [PERSON], вказавши дату звільнення 29.04.2016р. Даючи правову оцінку позовній вимозі про встановлення судом наявності у діях посадових осіб, які підписали незаконний наказ про звільнення позивача, ознак злочину, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право, в порядку визначеному цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Позивач звернувся за вирішенням трудового спору до суду загальної юрисдикції з вимогами про поновлення на роботі та певними доказами на підтвердження своїх вимог. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ставлячи перед судом цивільної юрисдикції вимогу про встановлення ознак злочину у діях посадових осіб підприємства, позивач вийшов за межі предмету регулювання цивільних правовідносин, та за вирішенням даної вимоги може скористатися порядком, встановленим КПК України. А тому дана позовна вимога не може предметом розгляду в даній справі і задоволенню не підлягає. На підставі ст.ст. 82, 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: partial