Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Представник комунального закладу ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» [PERSON] звернувся до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON] до закладу з надання психіатричної допомоги. Обґрунтовує свої вимоги тим, що 30.04.2018 о 10 год. 35 хв. в приймальне відділення КЗ [PERSON] було доправлено [PERSON] у супроводі дружини [PERSON] за скеруванням лікара-психіатра [PERSON] КЗ ЛОР «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» підстанція №1, спеціальна психіатрична бригада №10. Оглянутий 30.04.2018 комісією лікарів психіатрів 18-го відділення КЗ [PERSON] ([PERSON], [PERSON], [PERSON]В.), яка дійшла висновку, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад: органічний шизофренічний розлад з хронічним маяченням та вираженим зниженням особистості по органічному типу, що проявляється: озлобленістю, напруженістю, підозрілістю, трактуванням подій, які передували госпіталізації крізь призму хворобливих переживань, погрозами фізичної розправи на адресу дружини, паралогічністю мислення, висловлюванням маячних ідей стосунку, переслідування, емоційною неадекватністю, некритичністю до власного стану та ситуації. Такі дії являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих. Вважає, що обстеження та лікування [PERSON] можливе лише у стаціонарних умовах в примусовому порядку. В судовому засіданні прокурор Яцишин Т.М. та прокурор Петрушкевич О.Є. просили відмовити у задоволенні заяви про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу, оскільки відсутні для цього підстави, останній не є суспільно небезпечною особою та не проявляє дій, які б загрожували його життю та здоров'ю, відсутні докази неспроможності самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, а покликання у заяві про агресію до дружини не знайшли свого доведення у суді. Додатково пояснили, що вказана заява є передчасною, оскільки не використані всі способи надання особі психіатричної медичної допомоги, зазначили, що ні заінтересована особа [PERSON], ні відповідний медичний заклад не зверталися щодо надання [PERSON] медичної психіатричної допомоги в амбулаторному порядку, відтак така заява є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Представник психіатричного закладу [PERSON] та [PERSON] надали пояснення, аналогічні викладеним у заяві, просили заяву задовольнити. Лікар-психіатр [PERSON], [PERSON] подану заяву підтримали. Заінтересована особа [PERSON] просила заяву задоволити. В судовому засіданні особа, щодо якої вирішується питання про госпіталізацію та його представник [PERSON] проти госпіталізації заперечували, пояснили суду, що [PERSON] не вчиняє і не виявляє реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, може самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, не проявляє дій, які б загрожували його життю та здоров'ю. Суд, заслухавши пояснення представника психіатричного закладу, лікаря-психіатра, заінтересованої особи, з урахуванням думки прокурора, вважає, що заява про госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку не підлягає задоволенню з огляду на таке. Згідно з ч. 4 ст.293 ЦПК України справи про надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку розглядаються судом у складі одного судді і двох присяжних. Судом встановлено, що згідно з висновком комісії лікарів психіатрів 18-го відділення комунального закладу ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 30.04.2018 №782/01.4.19, [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад: органічний шизофренічний розлад з хронічним маяченням та вираженим зниженням особистості по органічному типу. МКХ 10 F 06.2. Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час законного затримання психічнохворих осіб відповідно до підпункту (e) пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме: "за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є "психічнохворою". Сама сутність того, в чому слід переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об'єктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обов'язкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу" (пункт 39 рішення у справі "Вінтерверп проти Нідерландів" від 24 жовтня 1979 року). Судовий контроль за госпіталізацією недієздатної особи до психіатричного закладу в порядку, передбаченому ст. 13 цього Закону, є необхідною гарантією захисту її прав і свобод, закріплених ст.ст. 29, 55 Конституції України, і після незалежного і неупередженого розгляду питання щодо госпіталізації недієздатної особи до психіатричного закладу суд має ухвалити рішення стосовно правомірності обмеження конституційного права такої особи на свободу та особисту недоторканність. Підстави, за якими відбувається госпіталізація особи за судовим рішенням, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», відповідно до вимог якої особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Суд не може погодитись з доводами викладеними в заяві, оскільки згідно приписів ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», наявність в особи психічного захворювання чи психічного розладу не може слугувати підставою для госпіталізації в примусовому порядку. Єдиними підставами для госпіталізації особи є вчинення нею чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Проте, суду не надано жодних доказів у підтвердження того, що [PERSON] вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, або неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. Відсутні докази звернення заінтересованої особи [PERSON] чи відповідного медичного закладу щодо надання [PERSON] амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку. Наявність лише психічного захворювання у [PERSON], в силу вимог Закону України «Про психіатричну допомогу», не може слугувати єдиною підставою його примусової госпіталізації для надання психіатричної допомоги. З огляду на те, що у судовому засіданні не були встановленні підстави, передбачені ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для примусової госпіталізації [PERSON], а покликання на ті обставини, що він висловлює агресію по відношенню до жінки були спростовані поясненнями останнього, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви комунального закладу ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON]

Outcome: dismissed