Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 16.04.2018 року звернувся до Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області із заявою про вчинений злочин, однак, відповідні відомості про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесено, [PERSON] надіслано письмову відповідь про вирішення питання, яке зазначається в його заяві, в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян». [PERSON] просить стягнути з [PERSON] Україна в особі Держказначейства України на його користь моральну шкоду, яку він оцінює в 50000 грн. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, до суду надійшла заява про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити (а.с.57). Представники відповідачів - Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, заяв про розгляд справи у їх відсутності або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ухвали Чернівецького районного суду Вінницької області від 28.02.2019 постановлено про проведення заочного розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] України в особі Державної казначейської служби України, ГУНП у Вінницькій області, Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення, грунтуючись на з наступних підставах. Судом встановлено, що 16.04.2018 року звернувся до Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області із заявою про вчинений злочин. Так, як вбачається із матеріалів перевірки звернення №1643/1647/1665/1672/1673 по факту звернення [PERSON], останнім заявлено про те, що голова Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області [PERSON] постійно переносить слухання його позовної заяви, чергове засідання було призначено на 14 год. 00 хв. 16.04.2018 року, яке не відбулось, що на особисте переконання [PERSON] суддя Сенько Л.Ю. вказаним відкладеннями судового розгляду вимагає від нього хабара, хоча про це йому ніхто не говорив та не натякав. За результатами розгляду заяви Жмеринським ВП ГУНП у Вінницькій області [PERSON] надіслано письмову відповідь про вирішення питання, яке зазначається в його заяві, в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян». Згідно з положеннями\~статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Стаття 55 Конституції України\~кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Частиною 1 статті 6 Конвенції пр захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950року, яка набрала чинності для України з11.09.1997року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", пунктах 51, 52 рішення ЄСПЛ від 03.12.2003 року у справі "Рябих проти Росії", пункті 91 рішення ЄСПЛ від 09.11.2004 року суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух …(рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року). У пункті 50 рішення у справі "Беллет проти Франції" від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". У силу\~ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" від 15.05.2008 року та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" від 08.04.2010 року наголошується на принципі рівності сторін\~одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). При цьому суд враховує позиції\~ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні "Бендерський проти України" від 15.11.2007року, в якому наголошується, що "право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді"заслухані",тобто належним чином вивчені судом\~(п.33рішення від21.03.2000року у справі "Дюлоранс проти Франції";пп.32\~35рішення від07.03.2006року у справі "Донадзе проти Грузії"). Згідно з положеннями ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений\~законами України (стаття 5 ЦПК України). За приписами\~ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання ч.1\~ст.15 ЦК України). Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне субєктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Отже, зміст положень\~ЦПК України,\~ЦК України\~дає підстави для висновку, що право на судовий захист повязане виключно з порушенням субєктивногоправа позивача. Суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту субєктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства,\~захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст.1,\~3 ЦПК України, ст.ст.\~15,\~16 ЦК України\~, абз. 2 п. 11\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). При цьому обставину дійсного (реального) порушення відповідачами прав,свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень)має довести належними,допустимими і достовірними доказами саме позивач. Порушення прав позивача має існувати на момент розгляду спору в суді. В інших випадках,не дивлячись навіть на те,що порушення мало місце раніше, позов не підлягатиме задоволенню,оскільки до моменту ухвалення судового рішення обєкт захисту буде відсутній. Тобто, призначенням суду є захист лише порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод та інтересів учасників правовідносин через здійснення правосуддя. Постановою Пленуму ВС України №2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги)\~і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав), оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обгрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватись при вирішенні спору. Частиною 3 статті 12, статтями\~76 - 81 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електронні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статті 56\~Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами статті 1173,1174 цього Кодексу). Пунктом 1 частини 1\~статті 1 Закону України "\~Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду"\~встановлено, що відповідно до положень цього\~Закону\~підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право\~на\~відшкодування\~шкоди\~в\~розмірах\~і\~в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема увипадках:\~\~постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно - розшукових заходів (стаття 2 Закону). У справі, яка розглядається, з'ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є невнесення Жмеринським ВП ГУНП уВінницькій області відомостей про злочин до ЄРДР за заявою [PERSON], отже спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України\~у даному випадку відсутні. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 1174\~ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної [PERSON] Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною [PERSON] Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Протиправність дій (бездіяльності) органу досудового розслідування є предметом оскарження відповідно до правил\~статті 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Частиною першою\~статті 23 ЦК України\~встановлено, що особа має право на\~відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з частиною третьою статті 12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст.\~77\~ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями частин першої третьої статті 23\~ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з роз'ясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, належить розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. У пункті 5 вказаної постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За відсутності факту вчинення протиправних дій, підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні. Як вбачається із матеріалів справи рішення органу досудового розслідування не стосується кримінального провадження відносно [PERSON], при цьому позивачем не зазначається, в чому саме полягає моральна шкода, якої він зазнав, внаслідок невнесення відомостей про злочин до ЄРДР. Отже, позивач [PERSON]\~не надав належних та допустимих доказів, в силу вимог ст., ст. 76 - 81 ЦПК України,\~на підтвердження доводів про заподіяння йому працівниками\~ Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області\~моральної шкоди, яка згідно з частиною другою\~статті 23\~ЦК України полягає\~у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Таким чином, правові підстави для застосування норм статей 1173,1174,1176 ЦК України,\~Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду"\~та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні. При цьому відповідно до вимог ч.4ст.263 ЦПК України\~суд враховує висновки щодо застосування аналогічних норм права, які викладені в постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 641/2328/17 (а.с.150 - 154). Відповідно до ч. 1 ст.\~2\~ ЦПК\~України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ч.1\~ст.19 ЦПК України\~суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Повноваження по здійсненню судового контролю за законністю та обґрунтованістю процесуальних дій і рішень органів досудового розслідування, інших учасників процесу, дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні\~кримінальним процесуальним кодексом України\~покладено на слідчих суддів і не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23.05.2001 №6-рп/2001кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Так, положеннями ч. 1 ст.\~303\~КПК України визначено перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, оскарження яких можливе на досудовому провадженні. Поряд з цим, ч. 2 ст.\~303\~КПК України передбачено можливість оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які не розглядаються під час досудового розслідування під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314 - 316 КПК України. Суд констатує той факт, що позивачем [PERSON] не надано жодних доказів у підтвердження того, що ним подавались будь\~які заяви в порядку\~Закону України "Про звернення громадян"\~або скарги на дії чи бездіяльність органів досудового розслідування. Відтак, вимога позивача про визнання відповідності його заяв вимогам закону, є безпідставною в розумінні статті 4 ЦПК України. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до правил\~ст.48 ЦПК України\~сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Позивачем [PERSON] предявлено позовні вимоги, в тому числі і до Жмеринського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області, який не є окремою юридичною особою. Відповідно до\~ст.15 Закону України "Про Національну поліцію"\~територіальні органи поліції утворюються в Автономній [PERSON] Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах як юридичні особи публічного права. У зв'язку з прийняттям\~Закону України "Про Національну поліцію"\~Кабінетом Міністрів України прийнято\~постанову № 730 від 16.09.2015 року " Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ", якою ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ та утворено як юридичну особу публічного права Головне управління Національної поліції у Вінницькій області. Жмеринський ВП є структурним підрозділом ГУНП у Вінницькій області і не має статусу окремої юридичної особи. Отже, Жмеринський відділ поліції ГУНП у Вінницькій області не може бути відповідачем у даному цивільно\~правовому спорі. Що стосується визначеного [PERSON] відповідача\~[PERSON] Україна в особі Державної казначейської служби України, як джерела відшкодування шкоди, то суд зазначає наступне. [PERSON] Україна є самостійним учасником цивільних відносин ( ч.2\~ст.2 ЦК України). Як уже зазначалось судом, держава, згідно із положеннями\~ст.48 ЦПК України\~є стороною у справі і може бути як позивачем, так і відповідачем. За приписами ч.4\~ст.58 ЦПК України\~держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник. Рішенням Конституційного Суду України від 03.10.2001 року у справі №12-рп/2001\~про відшкодування шкоди державою вказано, що державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобовязаннями. [PERSON] не відповідає по зобовязанням державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобовязанням держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобовязаннями коштами, які є у її розпорядженні. [PERSON] казначейська служба України (далі\~ДКС України) діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про [PERSON] казначейську служби України, затвердженим\~постановою КМ України від 15.04.2015 року №215\~(далі\~Положення). Згідно з Положенням, Казначейство є юридичною особою, виступає від свого власного імені, самостійно відповідає за власними зобовязаннями, є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч.1\~ст.2 ЦК України\~та не несе відповідальність за дії органів державної влади, а лише відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (п.3 ч.4 Положення). [PERSON], [PERSON] Крим, територіальні громади не відповідають за зобовязаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом (ч.1\~ст.176 ЦК України). Згідно із ч.2\~ст.176 ЦК України\~юридичні особи, створені державою, АРК, територіальними громадами, не відповідають за зобовязаннями відповідно держави, АРК, територіальних громад. Судом встановлено, що ДКС України жодних прав та інтересів позивача не порушувала, не вступала у правовідносини з ним, позивач не вказує на ДКС України як на порушника його прав, відповідно остання не повинна нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних, на його думку, дій при проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні, тобто іншим державним органом. Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України належним чином не доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо стягнення моральної шкоди та визнання неправомірними дій відповідачів. На підставі вказаних норм закону, враховуючи, що позивачем не доведено з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, не надано жодного належного, допустимого та достатнього доказу, яким це підтверджується, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення. При винесенні рішення, суд керується статтею 13 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи. Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed