Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на нерухоме майно, та просить суд повернути у власність спірну квартиру, яка була передана відповідачки за договором дарування, посилаючись на те, що при укладені правочину позивач помилився, щодо правової природи правочину. Оскільки в теперішній час в результаті помилки, позивач позбавлений права власності на спірну квартиру, та залишився без житла, він вимушений звернутись з позовом до суду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про дату слухання справи повідомлялась неодноразово, причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному слухання справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Одеською залізницею 13.10.1997 року за р. № Ж-190, згідно розпорядження від 13.10.1997 року за №538, зареєстрованого КП "ОМБТІ та РОН", в реєстровій книзі під №227 пр, на сторінці №145, номер запису: №408 та Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Восьмою одеською державною нотаріальною конторою від 19 квітня 2001 року за реєстровим №4-1830, зареєстрованого КП "ОМБТІ та РОН" 3 грудня 2001 року в книзі: 417пр., стор.119, номер запису: 408. Позивач зареєстрований та постійно мешкає у спірній квартирі з 19 листопада 1979 року. Так як, він є пенсіонером та особою похилого віку, звернувся до відповідачки [PERSON], з проханням допомогти отримувати належну йому пенсію. Для чого, 5 червня 2015 року, він разом з відповідачкою звернувся до державного нотаріуса Четвертої державної нотаріальної контори з метою оформлення доручення на отримання пенсії. У нотаріуса позивач підписав документ, який вважав дорученням, та якій як позивачу стало відомо у подальшому, був договором дарування, який був укладений 05.06.2015 року та посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], реєстраційний номер 2-219. Як з'ясувалося з пояснень позивача, укладений договір він не читав, так як не володіє державною мовою, спілкується виключно російською. Крім цього, він залишився проживати у спірній квартири, зареєстрований в неї і по теперішній час, та сплачує комунальні послуги за квартиру, про що свідчать відповідні квитанції. Також, він як я людина похилого віку, не могла безоплатно віддати своє єдине житло. Отже згодом йому стало відомо, що договір має інший зміст і не передбачає ніяких повноважень на отримання пенсії, а позбавляє позивача права власності на квартиру. Відповідно до ст. ст. 215 і 203 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. У відповідності до статті 216 ч.1 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно п.4 Постанови ПЛЕНУМУ ВЕРХОВНОГО СУДУ УКРАЇНИ від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Суд з'ясував, що при підписанні договору позивач помилилися щодо правових наслідків договору і вважає що це є обставиною, що має істотне значення, і тому є передбаченою ст. 229 ЦК України підставою для визнання правочину недійсним. На підставі викладеного та

Outcome: approved