Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-09 00:00:00

03.10.2017 року [PERSON], в інтересах якого на підставі договору про надання правової допомоги від 20.02.2017 року діє Полігас В.М. звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 03.08.2014 року, відсотків за користування коштами, 3% річних та судових витрат по сплаті судового збору і витрат на правову допомогу. У обґрунтування позовних вимог Полігас В.М. зазначив, що 03.08.2014 року [PERSON] надав у борг [PERSON] грошові кошти в розмірі 1180 євро, що станом на 21.02.2017 року становить 33854,20 грн.; 700 доларів США, що станом на 21.02.2017 року становить 18914 грн. та 1100 грн. Позика була укладена в письмовій формі, у вигляді розписки від 03.08.2014 року, яку відповідач написала власноручно. Згідно вказаної розписки [PERSON] зобов'язувалась повернути борг до 03.10.2014 року. Відповідач зобов'язання за договором позики не виконала, грошові кошти не повернула, зустрічі з [PERSON] уникає. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Полігас В.М., який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 20.02.2017 року (а.с.13) позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце судового засідання, про що свідчать розписки про вручення їй судових повісток (а.с.28, 37, 39, 44). Про причини неявки суд не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин чи розгляд справи у її відсутності не надходило. За вказаних обставин, відповідно до ухвали суду від 10.01.2018 року, за клопотанням представника позивача Полігаса В.М., прийнято рішення про заочний розгляд справи, відповідно до вимог ч.1 ст.280 ЦПК України. Вирішуючи спір, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно розписки від 03.08.2014 року, [PERSON] одержала від [PERSON] позику в розмірі 1180 Євро, 700 доларів США та 1100 гривень із зобов'язанням повернення коштів 03 жовтня 2014 року (а.с.11, 34). Вказана розписка підтверджує факт отримання відповідачем [PERSON] від позичальника [PERSON] 1180 євро, 700 доларів США, 1100 гривень та волевиявлення боржника - відповідача [PERSON] у визначений строк, а саме до 03.10.2014 року, повернути позичені гроші. Розписка написана власноручно відповідачем, засвідчена її підписом, з зазначенням серії та номера її паспорта [NUMBER], виданого Жмеринським РВ УМВС України у Вінницькій області та дати отримання нею коштів - 03.08.2014 року (а.с.34). Наявність боргового документа у позичальника [PERSON] підтверджує факт не виконання відповідачем зобов'язання та свідчить про існування заборгованості [PERSON] по цій розписці. Установленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які виникають з виконання зобов'язань за договором позики і регулюються главою 71 ЦК України та ст.ст. 192, 202, 207 , 509, 524, 525, 526, 527, 530, 533, 545, 610, 612, 625, 629, 631, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.ст. 525, 629 ЦК України). Відповідно до вимог ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 530 ЦК України визначено, що при встановленому строку (терміну) виконання зобов'язання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру, підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, тобто є юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов'язків - правочином. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 02 липня 2014 року, 11 листопада 2015 року та від 24 лютого 2016 року, які прийняті за результатами перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, у справах № 6 - 63 цс13, № 6 - 79 цс 14, №6 -1967 цс15, № 6-50 цс16. При ухваленні рішення у даній справі суд виходить також з положень ст. ст. 13, 41, 55 Конституції України, ст.6, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.), ст. 3 ЦПК України, ст.ст.3,15,16 ЦК України. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення боргу. Згідно з положеннями ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 3 ст.12, ст.ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")". Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини та з урахуванням зазначених вище норм Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ЦК України та правових позицій Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли зобов'язання на підставі укладеного ними договору позики, на підтвердження укладення якого та на підтвердження позовних вимог, представником позивача Полігасом В.М. в судове засідання надано оригінал розписки, виданої відповідачем (а.с. 34). За умовами укладеного між сторонами договору позики, позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] у власність кошти, а відповідач зобов'язувалася повернути позивачу таку ж суму коштів (суму позики) у визначений сторонами договору позики строк, тобто до 03.10.2014 року. При цьому, позивач умови укладеного договору позики виконав повністю, позаяк передав відповідачу у власність обумовлену договором суму коштів, що підтверджується відповідною розпискою, водночас відповідач своїх зобов'язань за договором не виконала, оскільки, не дивлячись на настання строків виконання зобов'язань за договором, коштів позивачеві не повернула. Відповідно до вимог ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України). Наявність боргового документа у позичальника [PERSON] підтверджує факт не виконання відповідачем зобов'язання та свідчить про існування заборгованості [PERSON] по цій розписці. Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що позивач довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст.12 ЦПК України), надавши належні та допустимі докази в підтвердження позову відповідно до вимог ст.ст. 76 - 81 ЦПК України. Відповідач [PERSON] мала можливість реалізувати свої процесуальні права, визнати позов або заперечувати проти нього, надати належні та допустимі докази проведення із позивачем повного або ж часткового розрахунку за договором позики, про те на виклик суду повторно не з'явилася, заперечень проти позову на пропозицію, викладену в ухвалі суду від 10 жовтня 2017 року, не подала. Небажання відповідача надавати докази в обгрунтування своїх заперечень проти позову, або визнати позовні вимоги, з'являтися на виклик суду, надало суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Відтак, відповідач [PERSON] порушила зобов'язання за договором позики, допустивши його невиконання, відповідно у суду наявні правові підстави для поновлення порушеного права позивача в обраний ним спосіб, а саме для стягнення грошових сум із особи, яка допустила порушення виконання боргового зобов'язання за договорами позики в судовому порядку. Предметом договорів позики у справі, що розглядається є, в тому числі і іноземна валюта. Законним платіжним засобом на території України є гривня (ч.1 ст.192 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. За правилами ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Ця вимога закону ґрунтується на положенні ст. 99 Конституції України, згідно з якою грошовою одиницею України є гривня. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом (ч.2 ст. 533 ЦК України). Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Виходячи з порівняльного аналізу норм ст. 524 ЦК України і ст. 533 ЦК України, сторонам надано право визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, що дає можливість учасникам цивільного обороту уникнути впливу інфляційних процесів на суму їх грошових зобов'язань. Разом з тим, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Аналогічні висновки щодо валюти виконання зобов'язання викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 02 липня 2014 року, які прийняті за результатами перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, у справах № 6 - 63 цс13, № 6 -79 цс14. Станом на 21.02.2017 року, згідно з даними Національного банку України офіційний курс гривні по відношенню до 100 євро становить - 2869,0057 грн., до 100 доларів США - 2702,5299 грн. (а.с. 12). Відтак, підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] - 53868,20 грн. згідно розписки від 03.08.2014 року, а саме: 1180 євро, що за курсом НБУ станом на 21.02.2017 року становить 33854,20 грн., 700 доларів США, що за курсом НБУ станом на 21.02.2017 року становить 18914,00 грн. та 1100 гривень. У відповідності до частини першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідач [PERSON] належних та допустимих доказів, які б дійсно підтверджували проведення розрахунку з [PERSON] суду не надала. У свою чергу, на підтвердження вимог представником позивача надано оригінал розписки, виданої відповідачем, яка є свого роду борговим документом, а тому її наявність саме у позивача свідчить про існування заборгованості відповідача по цій розписці. Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нарахована від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За приписами ч. 1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ відсотки за весь строк користування коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року, яка прийнята за результатами перегляду судового рішення з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, у справі № 6 - 369 цс15. Відтак, заявлені вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь процентів за користування грошовими коштами, підлягають задоволенню і обчислюються за такою формулою: розмір заборгованості х на кількість днів прострочення х ставку НБУ/ кількість днів у році х 100 процентів: (53868,20 грн. х 102 дні х 12,5 % / (365 днів х 100 %) = 1881,70 грн.) + (53868,20 грн. х 49 днів х 14 % / (365 днів х 100 %) = 1012,43 грн.) + (53868,20 грн. х 36 днів х 14 % / (365 днів х 100 %) = 743,82 грн.) + (53868,20 грн. х 26 днів х 19,5 % / (365 днів х 100 %) = 748,25 грн.) + (53868,20 грн. х 176 днів х 30 % / (365 днів х 100 %) = 7792,44 грн.) + (53868,20 грн. х 28 днів х 27 % / (365 днів х 100 %) = 1115,73 грн.) + (53868,20 грн. х 98 днів х 22 % / (365 днів х 100 %) = 3181,91 грн.) + (53868,20 грн. х 366 днів х 22 % / (366 днів х 100 %) = 11851,00 грн.) + (53868,20 грн. х 52 дні х 22 % / (365 днів х 100 %) = 1688,36 грн.) = 30015,64 грн., які підлягають стягненню з [PERSON] на користь позивача [PERSON] Також підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] 3 % річних від простроченої суми, які за період 03.10.2014-21.02.2017 становлять 3860,81 грн. і розраховуються за формулою: розмір заборгованості х 3 відсотки річних від простроченої суми / кількість днів у році х кількість днів прострочення: (53868,20 грн. х 3 % / 365 днів х 90 днів = 398,48 грн.) + (53868,20 грн. х 3 % / 365 днів х 365 днів = 1616,05 грн.) + (53868,20 грн. х 3 % / 366 днів х 366 днів = 1616,05 грн.) + (53868,20 грн. х 3 % / 365 днів х 52 дні = 230,23 грн.). Крім того, підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] індекс інфляції за порушення грошового зобов'язання за період 03.10.2014 -21.02.2017 в сумі 602,80 грн. Частиною 1 ст.133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з вимогами ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати, пов'язані із сплатою судового збору в сумі 883,48 грн. (а.с.1).

Outcome: approved