Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

[PERSON] звернулось в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про зняття арешту з майна. Позов мотивовано тим, що [PERSON] є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка придбана 05.09.2002 року за договором купівлі - продажу, що укладений між позивачем та [PERSON], зареєстрована в КП ВООБТІ 09.09.2002 року за реєстровим № 35940 в книзі № 401. В серпні 2018 року [PERSON] вирішив продати квартиру, 22.08.2018 року укладено договір намірів, забезпечений завдатком. Під час перевірки нотаріусом в реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, виявилось, що квартира знаходиться під арештом відповідно до ухвали суду № б/н від 27.06.2002 року. Ухвалою Замостянського районного суд м. Вінниці було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] за заявою [PERSON] до [PERSON] З моменту купівлі вище вказаної квартири пройшло 16 років. Просив суд зняти арешт з квартири за адресою: [ADDRESS]. В судовому засідання позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав за обставин викладених в справі, просив суд їх задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явились, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись вчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Тому, суд на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України розглянув справу у відсутність відповідачів в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Вислухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка придбана 05.09.2002 року за договором купівлі - продажу, що укладений між [PERSON] та [PERSON], зареєстрована в КП ВООБТІ 09.09.2002 року за реєстровим № 35940 в книзі № 401(а.с.10-11). Ухвалою Замостянського районного суд м. Вінниці було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] за заявою [PERSON] до [PERSON] (а.с.5). [PERSON] вирішив продати квартиру, 22.08.2018 року укладено договір намірів, забезпечений завдатком (а.с.13). Відповідно до матеріалів цивільної справи № 2-22-05, 03.06.2002 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі - продажу (Справа № 2-22-05 а.с. 3). Ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 07.06.2002 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS](Справа № 2-22-05 а.с. 24). Ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 08.07.2005 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу дійсним залишено без розгляду, у зв'язку з повторною неявкою позивачки в судове засідання (Справа № 2-22-05 а.с. 71). Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Ст. 77 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Ч.1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 року здійснено тлумачення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, де сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" АБО "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Також, аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі № 44277/98 "Стреч проти Сполученого Королівства" від 24.04.2003 року. Таким чином, накладення арешту порушує права позивача, як власника квартири. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про зняття арешту з майна знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved