Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому просить визнати недійсним договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 19.04.2018 року, укладений між Публічним акціонерним товариством "Банк"Фінанси та Кредит" і [PERSON] , засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю., реєстраційний напис №529; скасувати запис про іпотеку № 25802150 (спеціальний розділ) внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 40721085 від 19.04.2018 р. приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Київ Ярощук Вікторії Юріївни; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 40721085 від 19.04.2018 р. приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Київ Ярощук Вікторії Юріївни; визнати неправомірним та скасувати рішення приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночки Олександра Вікторовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43099740 від 03.08.2018 року; скасувати запис про право власності № 28005374 від 14.09.2018 р. приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночки Олександра Вікторовича щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Гонтар В.М позов підтримав та просив задовольнити. Надав пояснення в межах доводів позову та відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у задоволенні позову просила відмовити. Надала пояснення в межах доводів відповіді на відзив. До суду звернулась з клопотанням про врегулювання спору за участі судді, в задоволенні якого судом було відмовлено. Дослідивши докази подані сторонами та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 15.10.2007 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством (Публічне акціонерне товариством "Банк"Фінанси та Кредит") було укладено кредитний договір № 1/KVN7-10-07, предметом якого надання кредиту у сумі 29025 доларів США. У забезпечення виконання вказаного кредитного договору 08.10.2007 року між позивачем та банком укладено іпотечний договір, реєстровий напис № 10920, предметом якого стала квартира [ADDRESS] (надалі - Іпотечний договір). 19.04.2018 р. кредитодавець та [PERSON] уклали між собою договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за ним [PERSON] сплатив 83152 грн. На підставі вказаного Договору 14.09.2018 р. [PERSON] у приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночка О.В. зареєстрував за собою право власності на іпотечну квартиру за Іпотечним договором номер запису про право власності: 28005374, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, з відкриттям розділу, індексний номер:43099740 від 20.09.2018.р. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За положенням ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, за змістом ст. 512 ЦК України, ст. 442 ЦПК України у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником. Виходячи із системного аналізу цих норм, зокрема пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) відбувається вибуття кредитора. По своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. Таких висновків при застосуванні наведених норм права дійшов Верховний Суд України у постанові від 20 листопада 2013 року, прийнятій у справі № 6-122цс13, та Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2018 року, прийнятій у справі № 2-н-148/09. Однак, згідно зі статтею 1077 Цивільного кодексу України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 352 від 06.02.2014 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231" до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Отже, аналіз статей 512, 1077 Цивільного кодексу України свідчить про те, що цивільне право розмежовує правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: договори з відступлення права вимоги (договори цесії) та договори факторингу. Щодо розмежування договорів відступлення права вимоги та факторингу за метою їх укладення слід враховувати, що згідно з пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У розумінні пункту 11 частини 1 статті 4 цього Закону факторинг є фінансовою послугою. Отже, метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16. Врахувавши викладене, зокрема зазначену правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 вбачається, що характерними ознаками договору факторингу є те, що: - йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); - його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); - метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; - відступлення права вимоги за таким договором може відбуватися виключно за плату, а його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись: у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; - вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року по справі № 591/4552/17, провадження № 61-46099св18, від 27 березня 2019 року по справі № 755/5751/17, провадження № 61-34730св18, від 20 лютого 2019 року по справі № 128/639/17, провадження № 61-45112св18. Узгоджена сторонами заставна вартість предмету іпотеки, згідно п.3 Іпотечного договору складала 183226 грн., номінальна вартість вимоги первісного кредитора станом на дату укладення Договору про відступлення прав вимоги згідно реєстру (Додаток №1) до нього складає 355201,99 грн. У той же час, відступлення прав вимоги за вказаним договором відбулось за грошові кошти в сумі 83152 грн. Таким чином, суд погоджується з твердженням позивача про те, що відбулось фінансування [PERSON] банку за плату у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. При цьому, суд також враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 31.10.2018 року по справі № 465/646/11 Провадження № 14-222цс18 Статтею 1054 Цивільного кодексу України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. У пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Як вбачається зі спірного Договору про відступлення прав вимоги, відбулася заміна кредитодавця-банку, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу - [PERSON] , який не є юридичною особою та фінансовою установою, а тому не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Таку ж позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11.09.2018р. у справі № 909/968/16. За таких обставин та з огляду на те, що за змістом частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу- суд приходить до висновку про те, що він підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України та задовольняє позов в цій частині. Задоволенню також підлягає і вимога Позивача про скасування запису про іпотеку №25802150 (спеціальний розділ) внесеного на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 40721085 від 19.04.2018 р. приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Київ Ярощук Вікторії Юріївни та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 40721085 від 19.04.2018 р. приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Київ Ярощук Вікторії Юріївни, оскільки ці вимоги є похідними від вимоги про визнання правочину недійсним. Щодо позовної вимоги про скасування рішення Приватного нотаріуса Ганночки О.В та запису про право власності внесеного ним відносно відповідача [PERSON] , суд зазначає наступне. Так, на підставі Договору про відступлення прав вимоги 14.09.2018 р. [PERSON] у приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночка О.В. зареєстрував за собою право власності на іпотечну квартиру за Іпотечним договором (номер запису про право власності: 28005374, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень(з відкриттям розділу), індексний номер:43099740 від 20.09.2018.р.). Згідно статті 37 Закону України "Про іпотеку" (у редакції чинній нас виникнення спірних відносин), іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Закон України "Про іпотеку" передбачає, що звернути стягнення можливо лише на майно, яке передано в іпотеку. В той же час, згідно Іпотечного договору від 08.10.2007 року - предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , а згідно оскаржуваного рішення нотаріуса [PERSON] передана у власність квартира квартира [ADDRESS] , тобто квартира, яка не є предметом іпотеки. Під час розгляду справи по суті відповідачі не надали суду належних доказів на підтвердження внесення змін до договору іпотеки в частині адреси квартири, переданої в іпотеку. За таких обставин відповідач приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночка О.В. не мав права на здійснення дій з приводу належної позивачу квартири, а тому його рішення мають бути скасовані, а право власності на квартиру поновлено. Також, суд враховує ту обставину, що посилання відповідача [PERSON] на наявність в даного об`єкту нерухомості Єдиного реєстраційного номеру не спростовує обов`язок нотаріуса-відповідача Ганночки О.В перевірити відповідність адреси іпотечного майна. Також, суд звертає увагу на те, що з витягу про реєстрацію за [PERSON] вбачається реєстрація права власності саме на квартиру [ADDRESS] , а не по [ADDRESS] , як зазначено в договорі іпотеки. Відповідач - приватний нотаріус Ганночка О.В відзив на позовну заяву не подав. Не надав суду належного обгрунтування підстав для проведення реєстраційних дій щодо квартири за іншою адресою ніж та, що зазначена в договорі. Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту, оскільки за чинним Цивільним кодексом України право власності виникає з моменту його реєстрації. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Крім того, задовольняючи позов в цій частині суд також враховує обґрунтованість вимог позивача в частині щодо визнання договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 19.04.2018 року, укладений між Публічним акціонерним товариством "Банк"Фінанси та Кредит" і [PERSON] , засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю, запису про іпотеку та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки дані вимоги за своєю суттю є наслідком застосування недійсності правочину. Судові витрати розподіляються згідно ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved