Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство "Акцент-Банк" звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій просило суд стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №АВН0RX133500049 від 14.11.2014 року в розмірі 15 259,87 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування заявленого позову ПАТ "Акцент-Банк" посилалося на те, що 14.11.2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "Акцент-Банк" було укладено кредитний договір № АВН0RX133500049, на підставі якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 8 446,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У порушення зазначених умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала. У зв'язку з чим, за кредитним договором станом на 13.01.2016 року виникла заборгованість у розмірі 15 259,87 грн., яка складається з наступного: 8 446,00 грн. - заборгованість за кредитом; 9,78 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 547,32 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 2 053,92 грн. - заборгованість за пенею; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 702,85 грн. - штраф (процентна складова). У травні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" про визнання договору недійсним, в якому просить визнати договір №АВН0RX133500049, укладений 14.11.2014 року між нею та ПАТ «Акцент-Банк» недійсним. Вказаний позов було об'єднано в одне провадження з позовом Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування зустрічних позовних вимог позивач посилається на те, що 14.11.2014 року у неї дома, скориставшись її безпорадним станом, [PERSON] разом з менеджером Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» змусили її підписати заяву - договір №АВН0RX133500049 від 14.11.2014 року про надання кредиту в розмірі 8 446,00 грн. для придбання вікон. Однак, оскільки вона є інвалідом другої групи, у неї роздвоєння особистості, вона не розуміла значення своїх дій. Вважає, що відповідач ввів її в оману скориставшись її безпорадним станом, оскільки в банк для укладання кредитного договору вона не ходила, коштів ніяких вона не отримувала з банку, ніяких вікон, дверей та балконів вона не встановлювала. Тому просить визнати договір №АВН0RX133500049 укладений 14.11.2014 року між нею та ПАТ «Акцент-Банк» недійсним. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 січня 2018 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" до [PERSON] про стягнення заборгованості було залишено без розгляду. У судове засідання від представника позивача за зустрічним позовом надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності, зустрічні позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити на доводах та підставах, зазначених у зустрічній позовній заяві. Представник відповідача за зустрічним позовом у судове засідання не з'явився, про день слухання справи був повідомлений належним чином, своєчасно, причини неявки суду не повідомив. Суд, на підставі ст. 281 ЦПК України, ухвалив розглядати справу заочно. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 14.11.2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "Акцент-Банк" було укладено кредитний договір № АВН0RX133500049, на підставі якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 8 446,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту - 13.11.2017 року. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позивальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов. За положеннями статей 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частинами 1, 2 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 1, 2 ст. 215 діючого ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно з ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсність зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України необхідно встановити наявність хоча б одного з двох факторів, які мали місце в момент вчинення правочину, а саме: дієздатна фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Як роз'яснено у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Отже, підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто процесуальними нормами встановлено обов'язок учасників справи доказувати обставини при невизнані або оспорюванні них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Порядок проведення судово-психіатричної експертизи, затверджено Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08 жовтня 2001 року №397, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 01 березня 2002 року за №219/6507. Судово-психіатрична експертиза призначається органами досудового слідства та суду і проводиться за їх відповідним рішенням з метою відповіді на питання, що виникають під час провадження адміністративних, кримінальних та цивільних справ з приводу психічного стану особи. Предметом експертизи є визначення психічного стану осіб, яким призначено експертизу, у конкретні проміжки часу і відносно певних обставин, що становлять інтерес для органів слідства та суду. Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 5 від 13.07.2017 року Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР» , [PERSON] має ознаки хронічного стійкого психічного розладу у формі розладу особистості і поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку внаслідок нейроінфекції. За своїм психічним станом на момент підписання заяви [PERSON] не в повній мірі могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним ті обставини, що [PERSON] з 01.02.2012 року має другу групу інвалідності, з 1974 року перебуває на обліку у психоневрологічному диспансерному відділенні КЗ "Павлоградська міська лікарня № 1" ДОР" з діагнозом: Органічне ураження головного мозку внаслідок нейроінфекції, виражений психоорганічний синдром, змішаний варіант", за роки спостереження багаторазово проходила стаціонарне лікування в Дніпропетровській клінічній психіатричній лікарні та психіатричному відділенні КЗ "Павлоградська міська лікарня № 1" ДОР". За встановлених судом обставин, [PERSON] на час укладення оспорюваного кредитного договору була неспроможна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому наявні підстави для визнання недійсним кредитного договору №АВН0RX133500049, укладеного 14 листопада 2014 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк», з урахуванням положень ч.1 ст. 225 ЦК України. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved