Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

[PERSON] , в інтересах [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган самоорганізації населення будинковий комітет "Загорська 26" про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в гуртожитку. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 12 лютого 2018 року між управлінням будинками "Загорська 26" житлового управління (відділу комунального господарства) в особі керуючого управлінням будинками - [PERSON] (Орган самоорганізації населення будинковий комітет «Загорська 26» (ОСН БК «Загорська 26»), з одного боку та [PERSON] з другого боку, було укладено договір найму житлового приміщення в будинках місцевих рад народних депутатів, державних підприємств і установ, кооперативних і громадських організацій України. Цього ж дня між сторонами було складено Акт здачі і приймання квартири і кімнати. Згідно форми "А" виданої на ім`я [PERSON] вбачається, що він проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Довідки №299 від 03.04.2019 року виданої ОСН БК «Загорська 26» [PERSON] дійсно проживає в м. Ужгород Закарпатської області і зареєстрований по [ADDRESS] . Відповідно до Довідки №298 від 03.04.2019 року виданої ОСН БК «Загорська 26» вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрований та не проживає з 27.11.2008 року [PERSON] , [INFO] . За твердженням позивача, відповідач за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає з 27.11.2008 року (понад 10 років),а відтак його реєстрація носить формальний характер. Позивач зазначає, що відповідач не бере участі в оплаті комунальних послуг, не доглядає за житловим приміщенням , не надає матеріальної допомоги на утримання даного майна, його ремонту, за зареєстрованим місцем проживання фактично не проживає з 27.11.2008 року , а його реєстрація у житловому приміщенні створює незручності позивачу у користуванні житлом та перешкоджає у реалізації права позивача на приватизацію житла. Оскільки відповідач в добровільному порядку не бажає знятись з реєстраційного обліку , змушений звернутись до суду з метою захисту порушених прав. З посиланням на викладене, а також на те, що відповідач [PERSON] в даному житловому приміщенні не проживає, але залишається зареєстрованим за вказаною адресою, що створює незручності позивачу у користуванні житлом та перешкоджає у реалізації права позивача на приватизацію житла, просить суд ухвалити рішення яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловою площею в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, однак представник позивача подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу у їх відсутності та за наявними у справі матеріалами. Вважають, що у суду є всі правові підстави для задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи та письмового відзиву до суду не надходило. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що стверджується зворотніми повідомленнями які повернулися на адресу суду з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання» № 8800025053309 та № 8800025174947 . Жодних пояснень, клопотань від відповідача до суду не надходило. Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Цивільного процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 04.06.2019 року була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцепроживання відповідача зареєстровану у встановленому порядку, проте до суду повернувся конверт з ухвалою суду від 04.06.2019 року з відміткою «за закінченням строку зберігання». При цьому, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Частинами 1, 2 ст.3 Закону України «Про доступ до судових рішень» визначено, що для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень»). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 921/6/18 та від 21.03.2019 у справі № 916/2349/17. Враховуючи наведене, суд зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливість ознайомитись з ухвалою про відкриття провадження у справі від 04.06.2019 року у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua). Представник Органу самоорганізації населення будинковий комітет "Загорська 26" в судове засідання повторно не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони представника позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 03.09.2019 представником позивача подано клопотання про проведення підготовчого судового засідання без представника позивача. 17.12.2019 представником позивача подано клопотання про розгляд справи у відсутності представника позивача. 19.05.2020 представником позивача подано клопотання про розгляд справи у відсутності представника позивача. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 04.06.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду суд прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі № 308/3893/19; 03.09.2019 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Судом встановлено, що 12 лютого 2018 року між управлінням будинками "Загорська 26" житлового управління (відділу комунального господарства) в особі керуючого управління будинками - [PERSON] (Орган самоорганізації населення будинковий комітет «Загорська 26» (ОСН БК «Загорська 26»)), з одного боку та [PERSON] з другого боку, було укладено Договір найму житлового приміщення в будинках місцевих рад народних депутатів, державних підприємств і установ, кооперативних і громадських організацій України за адресою: [ADDRESS] . Як встановлено судом, 12 лютого 2018 року між сторонами було складено Акт здачі і приймання квартири і кімнати в [ADDRESS] . Згідно довідки виданої ОСН БК «Загорська 26» від 03.04.2019 року за № 299 в квартирі [ADDRESS] зареєстрований і проживає [PERSON] . Відповідно до Довідки №298 від 03.04.2019 року виданої ОСН БК «Загорська 26» вбачається, що за адресою: [ADDRESS] дійсно зареєстрований та не проживає з 27.11.2008 року [PERSON] , [INFO] . Факт непроживання відповідача [PERSON] , [INFO] у вищевказаному житловому приміщенні , що за адресою: [ADDRESS] з 27.11.2008 року підтверджуєтьсяактом про відсутність ( не проживання) осіб за місцем реєстрації від 03.04.2019 року затверджений начальником ОСН БК «Загорська 26» [PERSON] , а також даними Довідки №298 від 03.04.2019 року виданої ОСН БК «Загорська 26». Окрім підпису голови ОСН БК «Загорська 26» та відтиску печатки ОСН БК «Загорська 26» у даному акті містяться підписи також і сусідів - [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ), [PERSON] ( [ADDRESS] ). Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування жилим приміщенням, яким на праві користування за договром найму від 12.02.2018 року користується позивач. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Правовідносини, що склалися між сторонами регулюються Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Законом України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правовий режим гуртожитків розмежовується чинним законодавством на ті, у яких житлові приміщення підлягають приватизації та правовий режим гуртожитків, які призначені для тимчасового проживання. Правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, тому на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК України. Оскільки житлові та нежитлові приміщення у вищевказаному гуртожитку підлягають приватизації (позивачем вживаються заходи спрямовані на приватизацію), при вирішенні цієї справи, застосуванню підлягають положення ст.ст. 71, 72 ЖК України. Оскільки квартира [ADDRESS] , належить до комунального житлового фонду, на спірні правовідносини поширюються положення ст. cт. 71,72 ЖК України. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР). Статтею 71 ЖК УРСР передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, перелічених також в ст. 71 цього ж кодексу. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно зі ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Суд приймає до уваги твердження позивача про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації більше десяти років, а саме з 27.11.2008 року. Окрім того вказане підтверджено і актом про відсутність ( не проживання) осіб за місцем реєстрації від 03.04.2019 року . Відповідачем не спростовано вказані доводи позивача, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України. Суду не представлено доказів, що підтверджують право власності відповідача на частку в житловому приміщенні, чи право відповідача на збереження права на житлове приміщення при його відсутності за місцем реєстрації. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача - [PERSON] в житловому приміщенні , що за адресою: [ADDRESS] понад десять років, суд приходить до переконливого висновку, що вимога позовної заяви про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування зазначеним вище жилим приміщенням,підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.81ЦПК України-кожна сторона зобов`язана довести ті обставини,на які вона посилається,як на підставу своїх вимог і заперечень,виходячи із принципів розумності та справедливості, враховуючи те що позивач є наймачем житлового приміщення , що за адресою: [ADDRESS] , реєстрація відповідача порушує права позивача вільно користуватися житловим приміщенням та перешкоджає у реалізації права позивача на приватизацію житла, та беручи до уваги факт тривалого не проживання відповідача у вказаному житловому приміщенні суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою : [ADDRESS] є обґрунтованою і підлягає до задоволення, оскільки позивач належними і допустимими доказами довів ті обставини на які посилався, як на підставу своїх вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.

Outcome: approved