Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна», просила визнати Договір фінансового лізингу №00156 від 16 травня 2016 року недійним в частині визначення терміну платежу за оформлення Договору, визначення порядку та суми платежу за оформлення Договору та визнати недійсними усі інші посилання у Договорі на платіж за оформлення договору. 13 березня 2017 року представником позивача [PERSON] подана заява про зміну предмету позову, відповідно до змісту поданої заяви позивач просила суд: «Визнати Договір фінансового лізингу №00156 від 16.05.2016р. недійсним в частині визначення терміну платежу за оформлення Договору, визначення порядку та суми платежу за оформлення Договору та визнати недійсними усі інші посилання у Договорі на платіж за оформлення Договору, а саме: визнати недійсним абз. З Розділу Договору "Визначення термінів": "Платіж за оформлення договору - першочерговий одноразовий платіж, розмір якого погоджений між Сторонами та який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на розрахунковий рахунок Лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою розгляду документів та укладанням Договору, а також за здійснення необхідних дій Лізингодавця, які пов'язані з передачею предмета лізингу Лізингоодержувачу, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір платежу за оформлення договору становить 10 (десять) відсотків від Погодженої вартості Предмета лізингу"; в абз. 5 Розділу Договору "Визначення термінів" визнати недійсним словосполучення: "Платежу за оформлення договору та"; в абз. 13 Розділу Договору "Визначення термінів" визнати недійсним словосполучення: "та сплати платежу за оформлення договору»; у реченні першому п.4.1 ст.4 Договору визнати недійсними словосполучення: "Платіж за оформлення договору"; визнати недійсним речення 4 п. 4.5 ст. 4 Договору: "Платіж за оформлення договору в такому випадку поверненню не підлягає"; у реченні четвертому п.9.2 ст.9 Договору визнати недійсними словосполучення: "у такому випадку сплачений платіж за оформлення договору поверненню не підлягають"; у п.9.8 ст. 9 Договору визнати недійсним словосполучення: "Платіж за оформлення договору у реченні першому п.11.5 ст.11 Договору визнати недійсними словосполучення: "сплатив Платіж за оформлення договору та/або"; у реченні першому п.12.1 ст.12 Договору визнати недійсними словосполучення:» сплатив Платіж за оформлення договору та/або"; у реченні третьому п.12.1 ст.12 Договору визнати недійсними словосполучення: "та 20 (двадцять) відсотків від сплаченого Лізингоодержувачем платежу за оформлення договору"; визнати недійсним речення 4 п. 12.1 ст. 12 Договору: "У разі якщо заява про розірвання договору подана з порушенням строку, вказаному у даному пункті, Платіж за оформлення договору в такому випадку, поверненню не підлягає"; визнати недійсним речення 4 п. 12.2 ст. 12 Договору: "Платіж за оформлення договору поверненню не підлягає"; у реченні першому п.12.3 ст.12 Договору визнати недійсними словосполучення: "Платіж за оформлення договору"; у реченні першому п.12.5 ст.12 Договору визнати недійсними словосполучення: "сплатив платіж за оформлення договору та/або визнати недійсним речення 3 п. 12.7 ст. 12 Договору: "Платіж за оформлення договору поверненню не підлягає"; та повернути сторони Договору у первинний стан до укладення Договору в оспорюваній частині, тобто застосувати принцип реституції». Позивач та представник позивача [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, пояснили, що 16 травня 2016 року між ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено Договір №00156 фінансового лізингу. Позивач шляхом укладення договору мала на меті придбати відповідно до договору транспортний засіб - комбайн КЗС 1218, ЯНЗ-238 ДЕ 2-27, який є предметом договору лізингу. Ознайомившись з текстом договору, після його підписання, позивач з'ясувала, що за умовами договору до погодженої вартості предмету лізингу відповідачем включено окремо «платіж за оформлення договору», однак при укладанні договору відповідач не ставив собі на меті надання позивачеві жодних послуг оформленню договору, що за своєю правовою природою не передбачає та не може передбачати надання послуг по оформленню договору, тому є підстави вважати, що договір фінансового лізингу суперечить умовам діючого законодавства України в частині регламентації та сплати платежу за оформлення договору, так як наслідок визнати договір в цій частині недійсним як такий, що укладений без дотримання вимог п.1 та п.5 ст.203 ЦК України. Представник відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна», в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, про причини неявки представника відповідач суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) відповідач не скористався. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. Законом України «Про фінансовий лізинг» визначено фінансовий лізинг як вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу Лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених Лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Судом встановлено, що 16 травня 2016 року між ТОВ «СОУЛ-УКРАЇНА» та [PERSON] було укладено Договір №00156 фінансового лізингу. За предметом договору Лізингодавець зобов'язується придбати у Продавця визначений Лізингоодержувачем у Додатку №1 до Договору та у даному договорі або іншому договорі Предмет лізингу, яка визначається Продавцем та передати даний Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на умовах, визначених даним договором, а Лізингоодержувач повинен сплачувати відповідні платежів, які передбачені даним договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства України. Предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб зазначений у даній статті та у Додатку №1 до Договору (специфікації), а саме - комбайн КЗС 1218 жатка, ЯНЗ-238 ДЕ 2-27. Відповідно до розділу «Визначення термінів» у Договорі фінансового лізингу зазначено, що: авансовий платіж - це обов'язковий платіж, що складає частину від Погодженої вартості Предмета лізингу, розмір якого погоджено Сторонами та визначено у даному договорі, який сплачується Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця на умовах Договору до моменту купівлі Предмета лізингу Лізингодавцем; обсяг фінансування - сума грошових коштів, що становить різницю між Вартістю Предмета лізингу, при його купівлі Лізингодавцем, та сплаченим Лізингоодержувачем Авансовим платежем та відповідних доплат, на умовах викладених у даному Договорі Порядок, строки та розмір сплати Лізингоодержувачем Обсягу фінансування визначається Договорі та у Додатку № 2 до Договору; винагорода Лізингодавця - визначений у даному договорі річний відсоток надання в лізинг Предмет лізингу; період лізингу - означає строк, на який Предмет лізингу передається у користування Лізиигоодержувачу на умовах, погоджених у цьому Договорі; лізинговий платіж - щомісячний платіж, що сплачується Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця у строки та в розмірі відповідно до даного Договору та до Графіку сплати лізингових платежів (Додаток №2 до Договору). Період лізингу закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за Додатком №2 до цього Договору (п. 2.2 Договору). Відповідно до п. 17.2 ст.17 «Прикінцеві положення» Договору, підписання цього Договору та Додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. В той же час, згідно п.2.1. Договору - даний Договір вступає в силу з моменту його підписання, а додатки до Договору є невід'ємною його частиною (п.16.13 Договору). Ознайомившись з матеріалами справи було встановлено, що в матеріалах справи відсутній Додаток №2 "Графік сплати лізингових платежів" та будь-які докази його підписання сторонами. При звернені з позовом до суду, позивачем долучено копію Договору №00156 фінансового лізингу від 16 травня 2016 року разом з Додатком №1 до Договору, однак в матеріалах справи відсутній Додаток №2 "Графік сплати лізингових платежів", що унеможливлює з'ясувати чи був узгоджений між сторонами договору розмір лізингових платежів, який визначений в п. 10.2 Договору - 15498,92 грн., оскільки він зазначений з умовою щодо залишення незмінним розміру Погодженої вартості предмета лізингу. Також між сторонами не було погоджено графік погашення лізингових платежів та їх розмір. Оскільки зміст умов Договору фінансового лізингу підлягав фіксації у декількох документах, що в свою чергу, підлягали підписанню сторонами, то не підписання сторонами саме Додатку № 2 суперечить положенням ч. 1 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів" за якою: споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Обґрунтовуючи підстави для визнання частково недійсним положень договору фінансового лізингу в частині регламентації та сплати платежу за оформлення договору, позивач посилається на положення ст.ст.203, 217 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. (ч.2 ст.806 Цивільного кодексу України) Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Крім того, відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 11 травня 2016 року у справі № 6-65цс16, від 8 червня 2016 року у справі № 6-330цс16, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Виходячи з положень частини другої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та при наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред'явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (пункт 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність в силу закону у зв'язку з її оспоренням та не визнанням іншими особами. Аналізуючи зібрані у справ докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що Договір №00156 фінансового лізингу від 16 травня 2016 року був укладений сторонами в простій письмовій формі та в супереч вимог ст. 799 ЦК України не був нотаріально посвідченим, що згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України тягне за собою його нікчемність, яка встановлена законом. Відповідно до положень ст. 236 Цивільного кодексу України, моментом недійсності нікчемного правочину є момент його вчинення. Але якщо недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. За встановлених обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, враховуючи визначений спосіб захисту для відновлення порушеного права шляхом визнання недійними окремих пунктів договору фінансового лізингу, оскільки правочин є нікчемним з моменту його вчинення незалежно від пред'явлення позову про визнання його недійсним і бажання сторін, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності, в тому числі в частині виконання сторонами договору зобов'язань, викладених в окремих пунктах такого договору, які оспорюється позивачем в межах даного спору. Кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. ( ст. 15 Цивільного кодексу України) Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнані права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Як роз'яснення у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. ( ст.1 Цивільного процесуального кодексу України) Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. (ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Соул-Україна» про визнання частково недійсним договору фінансового лізингу та застосування реституції в частині оспорюваної частини договору є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed