Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

03 червня 2016 року позивачі звернулися до Центрального районного суду м.Миколаєва з позовом до Миколаївської міської ради та просили суд визнати за позивачами право спільної часткової власності по 1/3 частки за кожним на гараж № 2, який розташований в житловому будинку [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивачі вказали, що їм на праві спільної часткової власності належить квартира № 5, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно із зведеним актом вартості будівель та споруд будинок № 49 обліковується в Миколаївському МБТІ, як житловий будинок з гаражами. Вказані гаражі є вбудованими і розташованими на першому поверсі вказаного будинку. Гараж № 2, який розташований на першому поверсі вказаного будинку, закріплений за [PERSON], згідно до рішення Центрального районного виконавчого комітету Миколаївської міської ради, таким чином позивачі безперервно володіють вказаним гаражем з 1995 року. Після приватизації квартири № 5, яка розташована за адресою: [ADDRESS], позивачі фактично стали власниками гаражу № 2, проте здійснити реєстрацію цього права на сьогоднішній день позивачі позбавлені можливості за відсутності правовстановлюючого документа. Враховуючи вищевикладене та посилаючись на норми ст.344 ЦК України, позивачі просили суд позовні вимоги задовольнити. В судових засіданнях позивачі та представник позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі та просили суд позов задовольнити. Представники відповідача проти задоволення позову заперечували, вказали що позивачами не доведено, що спірне нерухоме майно належить останнім на праві власності, а тому позовні вимоги не можуть підлягати задоволенню. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вказав що проти задоволення позову не заперечує. Суд, оглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира № 5, яка розташована за адресою: [ADDRESS], по 1/3 частки кожному, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 01.08.2001 року, яке видано управлінням комунальної власності ММР /а.с.8/. Право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за позивачами у Миколаївському МБТІ 12.09.2001 року, за реєстровим № 19968 /а.с.8/. Згідно до витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, [PERSON] 15.08.2002 року уклала шлюб з [PERSON], після реєстрації шлюбу дружина отримала прізвище чоловіка - [PERSON] /а.с.36/. Відповідно до рішення Центрального районного виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 15.02.1999 року, за [PERSON] закріплено гараж № 5, літ.А розміром 2,75 х 5,83, який розташовано по [ADDRESS] /а.с.12/. Протоколом загальних зборів ОСББ «Севастопольська 49» від 21.04.2015 року, визначено за [PERSON] гараж № 2, площею 16,0 кв.м. /а.с.16/. Згідно повідомлення КП "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 03.11.2016 року, технічна інвентаризація гаражів №2 та №3 за адресою [ADDRESS], відсутня, станом на 28.12.2012 року право власності на вищевказані об'єкти не реєструвалось /а.с. 81/. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.07.2016 року, право власності на гараж №2 за адресою [ADDRESS], не зареєстровано /а.с. 42/. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із наступного. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.61 цього кодексу. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.2 ст.10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Відповідно до частини другої статті 382 Цивільного кодексу України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку" від 14 травня 2015 року, допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). За законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб'єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об'єкт - допоміжні приміщення. Суд, на підставі викладеного, вважає, що спірний гараж є допоміжним приміщенням у багатоквартирному житловому будинку по вул.Севастопільській, 49 у м.Миколаєві. Згідно ч.1,4 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином, для встановлення наявності передбачених законом підстав для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю необхідно, щоб особа, яка посилається на таке, в силу положень ч.1 ст.60 ЦПК України довела, що заволоділа майном добросовісно і при цьому її володіння є відкритим та безперервним протягом десяти років. Як роз'яснено в пункті 9 постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). З наведеного можна зробити висновок, що встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Отже, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Однак, позивачам мало бути достеменно відомо про те, що спірний гараж, як допоміжне приміщення у багатоквартирному житловому будинку, знаходиться у спільній сумісній власності всіх співвласників квартир будинку. За таких обставин, суд вважає, що відсутні підстави для застосування ст.344 ЦК України, за наявних обставин не можна вважати, що позивачі добросовісно заволоділи чужим майном, а також не знали, що вони володіють чужим майном. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Судові витрати згідно ст.88 ЦПК України, слід віднести на рахунок позивачів.

Outcome: dismissed