Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

Позивачем подано до суду відповідний позов. В обґрунтування позову зазначено, що в період з 2006 року він перебував в шлюбі із відповідачкою. У 2008 році шлюб за ініціативою відповідачки було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], який після розірвання шлюбу залишився проживати із відповідачкою, проти чого він не заперечує. З часу припинення між ними шлюбних відносин відповідачка всіляко чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином, він позбавлений можливості бачитись із сином та приймати участь у його вихованні. Він звертався до органу опіки та піклування із заявою про встановлення порядку спілкування із сином. Рішенням опікунської ради від 20.11.2008 року було встановлено порядок його спілкування із сином за графіком по суботах з 10-00 до 13-00 години без присутності матері, по неділях з 10-00 до 19-00 години у присутності матері. Цим же рішенням попереджено його про обов'язкове повернення сина у зазначений час до місця його проживання за адресою [ADDRESS]. На даний час обставини суттєво змінились. На початку 2015 року відповідач уклала інший шлюб, забрала дитину та виїхала на територію окупованого Криму. На момент виїзду він погодився та надав відповідний дозвіл саме в інтересах дитини, але між ними була досягнута домовленість про його участь у вихованні дитини. Він просив привозити дитину в період канікул до міста Харкова, в тому числі влітку, адже його батьки мають будиночок в селі та є можливість оздоровлення дитини. Просив надати йому адресу перебування дитини в Криму, реквізити засобів зв'язку, з метою спілкування із сином та приймання участі у вихованні. Також зазначав, що він має постійне місце роботи, часто перебуває у відрядженнях, але має постійне місце реєстрації в Харкові, там фактично проживають його батьки. Маючи бажання спілкуватись із сином він буде планувати свою відпустку таким чином, щоб на час перебування його в м.Харкові спілкуватись, таке ж бажання є й у його батьків, які дуже люблять внука та мріють опікуватись ним. Але колишня дружина всіляко ігнорує приписи чинного органу опіки та існуючу між ними домовленість щодо його участі у вихованні дитини. З травня 2015 року відповідачка не виходила з ним на зв'язок, не надає даних про місце проживання сина, з часу її виїзду, він сина не бачив і не має можливості з ним спілкуватись, це викликає занепокоєння. Зазначав, що він в силу діючого законодавства має право на участь у вихованні дитини. Відповідач не зважаючи на наявне рішення органу опіки та піклування не виконує його, тому він вважає, що має право на звернення до суду із позовом про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною, він намагається зберегти та підтримувати стосунки із сином, приймати дієву та активну участь у вихованні сина. Оскільки син перебуває на території тимчасово окупованого Криму, він не має можливості приїхати до дитини, враховуючи саме інтереси сина вважає за доцільне надати йому можливість спілкування шляхом листування, телефоном, скайпом, а також особистого спілкування під час канікул у літній період у місті Харкові за вказаним місцем реєстрації. Просив суд визначити місце та час його спілкування з малолітнім сином [PERSON], [INFO], з 01 липня по 15 серпня щорічно, зобов'язавши відповідачку [PERSON], привозити сина за місцем його проживання [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач, його представник вимоги підтримали просили їх задовольнити. Позивач в судовому засіданні 02.03.2017 року суду зазначив, що він є батьком неповнолітнього [PERSON]. Дійсно надав нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини до Автономної Республіки Крим, але між ним та відповідачкою було досягнуто згоди щодо приїзду сина до м.Харкова з метою спілкування з ним та його батьками. Відповідач свої зобов'язання не виконала, майже два роки він позбавлений можливості спілкуватись із сином. Зазначав, що він не має можливості поїхати до сина в Крим, оскільки це є окупованою територією. Він працює в м.Дніпропетровськ, там же й мешкає, але зареєстрований в м.Харкові, за місцем його реєстрації постійно проживають його батьки, буде намагатись отримувати відпустку влітку та узгоджувати з відповідачкою термін її приїзду до м.Харкова, але дитина може спілкуватись із бабусею та дідусем. Зазначав, що він готовий оплатити витрати відповідачки пов'язані із проїздом. В подальшому в судові засідання не з'являвся, оскільки працює в м.Дніпропетровськ та не має можливості приїжджати, його інтереси представляв представник, що є його батьком та дідусем дитини. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що він також не має можливості поїхати до Криму, оскільки відповідач не привозить дитину до Харкова вже майже два роки онука не бачив та не спілкувався з ним. Взагалі зазначав, що у них склались погані стосунки із відповідачкою та її батьками, які мешкають в Харкові. Відповідач та її рідні приховують інформацію про номер телефону дитини, не надається інформація про номер скайпу. В 2015 році відповідач зверталась до суду із позовом про позбавлення позивача батьківських прав, приїздила на суд сама, але дитину жодного разу не привезла. Вважав, що таким чином вона чинить перешкоди в спілкуванні. Відповідач в судове засідання не з'явилась, її представник в судовому засіданні проти позову заперечував, подав письмові заперечення проти позову, що долучені до матеріалів справи. В обґрунтування заперечень посилався на те, що рішенням опікунської ради було визначено порядок спілкування позивача із сином, але він не користувався своїм правом на відвідування сина, що на думку відповідача свідчить про фактичне ухилення від своїх батьківських обов'язків, з приводу цього вона неодноразово зверталась із заявами до начальника служби по справах дітей Орджонікідзевської Районної Державної Адміністрації в м. Харкові. По вихідним сина відвідували лише батьки [PERSON]. В липні 2014 року відповідач повідомила позивача про те, що планує в кінці травня 2015 року з сином переїжджати на постійне місце проживання до Криму, позивач не заперечував, було складено заяву про згоду на виїзд на постійне місце проживання до Криму сина у її супроводі. Позивачу було відомо місце проживання в Криму, жодних перешкод, для того щоб відвідувати сина немає, і відповідачу не зрозуміло, чому позивач не спілкувався з сином. Відповідач перебуває у шлюбі з [PERSON] та проживає з ним та сином [PERSON] в [ADDRESS]. Також звертав увагу на те, що 10.03.2015 p., 12.03.2015 p. у Центрі дитячої та підліткової нейропсихології за адресою: [ADDRESS] було проведено психологічне дослідження щодо психоемоційного ставлення дитини до батька, за результатами якого не виявлено тісного емоційного зв'язку з батьком, дитина не відчуває потреби в емоційній близькості та контакті з ним, не сприймає батька, як людину, що забезпечить йому відчуття безпеки та психологічного комфорту. За результатами тестування [PERSON] не ставиться до батька як авторитетної чи значущої фігури. Просив врахувати також, що за відповідачем є заборгованість по аліментах, та вважав, що є незрозумілим, чому відповідач за свої кошти повинна привозити сина до батька, змушуючи дитину, якому всього десять років постійно переносити стрес з приводу тривалої поїздки, а також враховуючи те. що сполучення між Феодосією та Харковом на даний час тільки незручне - автобусне. Також він не приділяв уваги дитині з тієї причини, що постійно перебуває у відрядженнях по роботі і вже тривалий час не проживає у місті Харків. Окрім цього, просив врахувати, що клімат Криму тільки позитивно відзначиться на здоров'ї дитини, а тому влітку є доцільним перебування дитини саме в Криму. Саме з урахуванням інтересів дитини, сторона відповідача вважала, що є доцільним надання можливості батькові спілкування із сином за допомогою існуючих засобів зв'язку (листування, телефоном, через мережу Інтернет), а також особистого спілкування у місті Феодосія, с. Берегове, вул.. Гагаріна. буд. 60. В ході розгляду справи представник відповідача наполягав на тому, що відповідач жодним чином не чинила та не чинить перешкод у спілкуванні, місце проживання дитини жодного разу від позивача не приховувалось до подачі вищевказаного позову він жодного разу ним не цікавився. Просив врахувати норми Гаазької Конвенції, що набула чинності для України з 1 вересня 2006 року та є складовою її правової системи згідно зі статтею 9 Конституції України. Питання виїзду дитини в Крим було узгоджено між сторонами, ніхто з приводу цього не заперечував, дитина адаптована за новим місцем свого проживання, навчається, потребує проживання в умовах відповідного клімату, має медичні протипоказання щодо тривалого переїзду. Враховуючи наведені обставини, просив в позову відмовити. Представником Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики подано до суду письмову заяву №257/0/202-17 від 07.02.2017 року, в якій зазначено, що для з'ясування обставин справи 25.01.2017 року представник служби проводилась бесіда з батьком відповідача [PERSON], який повідомив, що з квітня 2015 року його донька та онук мешкають в [ADDRESS], дозвіл на виїзд дитини було надано позивачем. Враховуючи положення Постанови КМУ №866 від 24.09.2008 року, посилалась в заяві на необхідність заміни третьої особи, оскільки відповідний висновок щодо участі у вихованні дитини може бути складений за місцем проживання дитини (а.с.42-43). В судове засідання представник не з'явився, будь-яких пояснень суду не надавав. Суд, вислухавши доводи позивача, представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до вимог ч.1, 7, 8 ст.7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно до вимог ст.2 Закону України "Про охорону дитинства" законодавство про охорону дитинства грунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Відповідно до вимог ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до вимог ст.9 Декларації держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.18 СК України чітко визначено, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу, визначено способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Сторони у справі є батьками малолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.15). Відповідно до вимог ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до вимог ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до копії свідоцтва шлюб між сторонами було розірвано 21 січня 2009 року (а.с.16). Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати із матір'ю, чого не заперечувалось сторонами. Позивач [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою [ADDRESS], з 18.11.2004 року (а.с.8-9). За вказаною адресою відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку також зареєстровані [PERSON], [PERSON], що є бабусею та дідусем [PERSON] з боку батька, та [PERSON] (а.с.11). Відповідно до довідки №127 від 01.12.2016 року позивач [PERSON] працює в ТОВ "Виробничо-комерційному підприємстві "Комкор" з 05.01.2016 року на посаді оператора верстатів з програмним керуванням. Підприємство зареєстровано в м.Іллічівськ Одеської області (а.с.12). За місцем роботи позивач характеризується позитивно (а.с.13). Відповідач у справі [PERSON] відповідно до копії паспорту, довідки з місця проживання відповідач та дитина зареєстровані за адресою [ADDRESS] (а.с.14, 55-56). Також за вказаною адресою зареєстровані [PERSON], [PERSON], бабуся та дідусь [PERSON] з боку матері, та [PERSON]. Відповідно до вимог ст.15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом. Відповідно до вимог ст.158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Позивач в 2008 році звертався до органу опіки та піклування з приводу визначення порядку спілкування з сином. Рішенням опікунської ради №30 від 20.11.2008 року визначено порядок спілкування із сином за наступним графіком: по суботах з 10-00 до 13-00 години без присутності матері та по неділях з 10-00 до 19-00 у присутності матері, зобов'язано батьків не настроювати дитину один проти одного, попереджено батька про обов'язкове повернення дитини у зазначений час до місця його проживання, а також попереджено батьків про судову відповідальність за невиконання судового рішення (а.с.17). Відповідно до вимог ст.19 СК України рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, крім випадку, передбаченого частиною другою статті 170 цього Кодексу. Станом на день розгляду справи існує рішення органу опіки та піклування від 20.11.2008 року, що є обов'язковим до виконання. Відповідно до вимог ч.4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи, а згідно до ч.6 цієї ж норми суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом було залучено до участі у справі Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики, оскільки відповідач та малолітня дитина зареєстровані в [ADDRESS]. Але відповідний висновок щодо розв'язання спору суду наданий не був, в судове засідання представник служби не з'явився. Відповідно до вимог п.73 Постанови КМУ №866 від 24.09.2008 року "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини" у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини один з батьків, що проживає окремо від дитини, подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини. Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками, а у разі потреби, також з родичами дитини. До уваги береться ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Після з'ясування обставин, що призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, служба у справах дітей складає висновок. Участь у вихованні дитини та у разі потреби порядок побачення з дитиною того з батьків, який проживає окремо від неї, встановлюються рішенням районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради з урахуванням висновку служби у справах дітей. Оскільки відповідні дії повинні вчинятись органом опіки та піклування за місцем проживання дитини, а дитина проживає на момент розгляду справи в м.Феодосія, що є тимчасово окупованою територією, отримати відповідний висновок не є можливим. Відповідно до вимог ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до вимог ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, зобов'язані поважати дитину. Відповідно до вимог ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Відповідно до вимог ст.152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. 24.10.2014 року відповідно до нотаріально посвідченої заяви [PERSON] надав згоду на виїзд на постійне місце проживання до Криму його малолітнього сина [PERSON] у супроводі матері (а.с.18). Також, 24.10.2014 року відповідно нотаріально посвідченої заяви [PERSON] надав згоду на отримання громадянства Російської Федерації його малолітнім сином [PERSON] (а.с.58). 19.12.2014 року відповідач у справі [PERSON] вступила у шлюб з [PERSON], громадянином РФ, змінила прізвище на [PERSON] (а.с.59). 16.07.2015 року позивач [PERSON] звертався із заявою до начальника Управління служб у справах дітей, в якій посилався, що відповідачем подано заяву про позбавлення його батьківських прав, у зв'язку із розглядом справи [PERSON] перебуває в м.Харків, а дитина відсутня, просив встановити місце знаходження дитини, зобов'язати відповідачку повідомляти його особисто про всі переміщення дитини (а.с.20). 29.12.2015 року [PERSON], дідусь дитини по лінії батька, звертався до СБУ в Харківській області, з приводу вжиття заходів щодо [PERSON], батька відповідачки, який погрожував йому, його сину(а.с.21). 02.06.2016 року [PERSON], як довірена особа позивача, звертався до Управління служб у справах дітей із заявою про надання інформації про координати відповідача в Криму, також зазначав, що сам позивач мешкає в м.Дніпропетровськ, заборгованості по аліментам немає, оскільки дитина перебуває в Криму не має можливості виконувати рішення опікунської ради (а.с.19). На дане звернення було повідомлено, що розшуком дітей Управління не займається, при встановленні нового порядку участі у вихованні дитини, йому необхідно звертатись до суду із позовом про усунення перешкод в спілкуванні (а.с.24). 03.06.2016 року від імені [PERSON], його батьком за довіреністю [PERSON], було подано заяву до Адміністрації Індустріального району Харківської міської ради про надання інформації про координати його сина, в заяві свою адресу проживання [PERSON] зазначено не було з підстав погроз з боку [PERSON] (а.с.22). На дане звернення було повідомлено, що до повноважень адміністрації не входить збір та поширення даних про осіб (а.с.23). За інформацією з історії хвороби за результатами перебування дитини в Інституті охорони здоров'я дітей та підлітків в період з 20.01.2015 року по 03.02.2015 року в ендокринологічному відділенні встановлено діагноз дифузний нетоксичний зоб, еутиреоз, емоційно лабільний синдром, міопія слабого ступеню обох очей, отримано лікування, рекомендовано спостереження ендокринолога, невролога (а.с.79). Відповідно до довідки Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 21.03.2016 року позивач не має заборгованості по сплаті аліментів станом на 21.03.2017 року (а.с.86). Відповідачем було ініційовано питання про позбавлення батьківських прав позивача, було надано висновок службою у справах дітей про доцільність позбавлення батьківських прав, але рішеннями першої інстанції в задоволенні позову було відмовлено, апеляційна та касаційна скарги відповідачки були залишені без задоволення (а.с.74-75, 88-89). Відповідно до вимог ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до вимог ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до вимог ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. В судовому засіданні було допитано свідка [PERSON], що є батьком відповідачки, який суду пояснив, що дійсно донька з онуком проживає в Криму, до Харкова вони не приїжджають, але будь-яких обмежень в спілкуванні немає, донька повідомила під час розгляду справи про позбавлення батьківських прав і адресу і номер мобільного телефону, в матеріали справи надавались копії її заяв, в яких вона зазначала всі дані. Він та його дружина, бабуся хлопчика, майже кожного дня спілкуються з онуком по скайпу, існує зв'язок і за мобільним телефоном. Також повідомляв, що він їздив до доньки та онука у гості. До нього позивач із проханням повідомити адресу проживання, номер телефону або скайпу не звертався, донька перешкод у спілкуванні не чинить. Наполягав на тому, що інформація про номер мобільного телефону, скайпу та адресу проживання відома позивачу. Фактично він перебуває в іншому місті та будь-яких намірів спілкуватись із сином не виявляв. Окрім того, в матеріалах справи наявні чисельні звернення та відповіді на звернення відповідача, в яких вона повідомляє про контактні дані з метою забезпечення можливості спілкування батька та сина. Як вбачається із змісту заяви відповідача від 14.08.2015 року вона ніколи не перешкоджала спілкуванню сина з батьком, батькові було відомо про їх виїзд в Крим та намір в подальшому прийняття громадянства Росії, сам позивач також мав намір виїхати до Росії, окрім того, позивачу було відомо про місце їх перебування в Криму, оскільки він декілька разів відсилав на цю адресу аліменти (а.с.44). 11.01.2016 року, 15.02.2016 року, 14.03.2016 року відповідач зверталась до служби у справах дітей Орджонікідзевської районної в м.Харкові державної адміністрації та повідомляла свою адресу в Криму, просила провести роз'яснювальну бесіду з позивачем, яким не виконується рішення опікунської ради (а.с.62, 67, 68). За інформацією служби у справах дітей з метою перевірки звернень відповідачки було здійснено вихід за місцем реєстрації позивача та зі слів батька позивача [PERSON] стало відомо, що виконувати рішення опікунської ради його син не має можливості, оскільки дитина проживає на окупованій території, от виховання дитини він не відмовляється та бажає приймати участь у його вихованні (а.с.69). 21.04.2016 року, 02.08.2016 року відповідач зверталась до голови адміністрації Орджонікідзевського району з аналогічного питання, просила передати особисто позивачу контакти для спілкування, зазанчала дані мобільного телефону, скайпу та інформацію щодо можливості приїхати до дитини у Крим (а.с.63-65, 66). З відповіді адміністрації вбачається, що зустрітись з [PERSON] не стало можливим, оскільки за адресою вказаною в заяві він не проживає, адреса його проживання службі у справах дітей не відома, тому не є можливим в тому числі й надати інформацію про контакти дитини (а.с.70). Відповідно до вимог ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до вимог ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Відповідно до вимог ч.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Тобто, на момент надання дозволу на виїзд дитини до Криму на постійне місце проживання, позивачу було відомо про правовий статус території Автономної Республіки Крим, оскільки відповідна згода надана 24.10.2014 року. Розглядаючи в процесі документи, видані на території тимчасово окупованій, суд використовує їх, як докази, з урахуванням практики Міжнародного суду ООН. Міжнародний суд ООН у консультативному висновку від 21 червня 1971 року "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії", наголосив, що якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися ("намібійські винятки"). Держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів. Така позиція знайшла своє відображення у практиці Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", визнається джерелом права в Україні. Так у справі "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) Європейський суд з прав людини констатував: "Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться у цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території життя триває. І це життя потрібно робити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (Європейський судом з прав людини). Вирішити інакше означало б зовсім позбавити людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать". Враховуючи наведені позиції, суд вважає за можливе прийняти до уваги, в сукупності із наданими поясненнями сторін, свідка, надані позивачем довідки з місця проживання, закладу освіти та медзакладу. Так, відповідно до наданої довідки голови Берегової сільської адміністрації від 21.12.2016 року підтверджується місце проживання відповідача, сина сторін - [PERSON], та чоловіка відповідача [PERSON] за адресою [ADDRESS], на період з 18.11.2015 року по 18.11.2018 року (а.с.54). Відповідно до інформації Муніципального бюджетного загальноосвітнього закладу "Школа №8" м.Феодосія від 24.01.2017 року №04-07/35 [PERSON], зарахований до шкільного закладу з 15.06.2015 року, батьківські збори відвідує мати та відчим (а.с.76). Надана позитивна інформація щодо сімейного виховання дитини (а.с.77), а також характеристика з місця навчання (а.с.78) З наданої медичної довідки Феодосійського медичного центру від 10.03.2017 року вбачається, що [PERSON], віднесений до групи часто та тривало хворіючих, часті простудні захворювання, ускладнені бронхітами, двічі запалення легенів. З 2012 року щорічно проходить оздоровлення в Криму, знизилась кількість захворювань, з 2015 року дитина спостерігається в Береговій амбулаторії, за цей час рідкі випадки захворювання на ОРВІ, бронхітів та пневмоній не зареєстровано. Зазначено, що дитині не рекомендовано тривалі переїзди внаслідок захворювання очей та наявної внутрішньочерепної гіпертензії, не рекомендовано пересуватись автомобільним чи автобусним транспортом. Також, у зв'язку із наявністю порушень щитовидної залози рекомендовано щорічне курортне лікування у моря в умовах субтропічного клімату,особливо в літній період (а.с.85). Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Відповідно до вимог ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Оскільки суд позбавлений можливості вислухати думку дитини, внаслідок перебування дитини на території Криму, суд враховує дані психологічного висновку від 10.03.2015 року, від 12.0.201 року Центру дитячої та підліткової нейропсихології в рамках якого встановлювався психоемоційне ставлення дитини до батька. (а.с.60-61). Як вбачається із змісту відповідного висновку у дитини не виявлено ворожого ставлення, страху, агресії та інших негативних емоцій щодо батька, але зустрічі з батьком хлопчик згадує нейтрально, не виловлюючи ані зацікавленості, ані незадоволення. Хлопчик ставиться до батька з приязню, без відчуття емоційної близькості. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що відповідач не чинить перешкод у спілкуванні позивача із сином, неодноразово надавалась інформація про номер мобільного зв'язку, номер скайпу, безпосередньо адреса проживання, як в ході розгляду справи про позбавлення батьківських прав, в ході розгляду справи про усунення перешкод в спілкуванні, в рамках виконання рішення органу опіки та піклування. З урахуванням наведеного, а також виходячі із інтересів малолітньої дитини, даних про стан здоров'я дитини, про психоемоційне ставлення дитини до батька, відстань між місцем проживання малолітнього сина та місцем за яким вимагає привозити дитину позивач, відсутність доказів про встановлення чіткого графіку відпусток, встановлені дані про проживання та роботу позивача в іншому місті, місце яке визначено для спілкування, заходи які необхідно буде вжити у разі задовлення позову, підстав для задоволенні позову не вбачається. Позивач не позхбавлений можливості спілкуваптись з дитиною шляхом телефонного зв'язку, інтеренетзв'язку. Що стосується доводів позову про наявність перешкод в спілкуванні з дідом та бабою, то відповідно до вимог ст.257 СК України баба, дід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, безпосередньо баба, дід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення.

Outcome: dismissed