Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

27 червня 2014 року Бахмацьке комунальне виробниче підприємство „Комунальник" (далі позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідачі) з вимогою про стягнення заборгованості по оплаті послуг по утриманню будинку та послуг по вивезенню твердих побутових відходів в сумі 688 грн. 54 коп. (шістсот вісімдесят вісім гривень 54 копійки) та стягнення 243 грн. 60 коп. (двісті сорок три гривні 60 копійок) в повернення судового збору. Позов обґрунтований тим, що відповідач не оплачує отриманні житлово-комунальні послуги та має заборгованість перед позивачем, яка підлягає стягненню в судовому порядку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що з вини позивача з ним не укладено договір щодо споживання житлово-комунальних послуг, а тому відповідно і не має законних підстав вимагати оплати таких послуг, оскільки послуги нав'язано в порядку вчинення одностороннього правочинну. Крім того, позивачем не доведено, що послуги відповідачу надавались якісно, у повному обсязі та вчасно, сам розмір заборгованості є необґрунтованим, що в своїй сукупності є підставою для відмови в задоволенні позову. Судом встановленні такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Згідно із свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи (а.с.9) та довідкою з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (а.с.10) Бахмацьке комунальне виробниче підприємство „Комунальник" є окремою юридичною особою, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Рішенням Бахмацької міської ради Чернігівської області від 30 липня 2013 року (а.с.4) підтверджується передача на балансоутримання та обслуговування 1-го комплексу житлового фонду саме позивачу. Тарифи на послуги з утримання житлових будинків та при будинкових територій були встановлені згідно із рішенням Виконавчого комітету Бахмацької міської ради Чернігівської області від 15 січня 2009 року (а.с.5). В свою чергу, рішенням Бахмацької міської ради Чернігівської області від 31 березня 2011 року № 88 (а.с.26) підтверджується те, що позивач є виконавцем послуг із збирання та вивезення твердих побутових відходів з житлового фонду Бахмацької міської громади та території м. Бахмач на міське сміттєзвалище. А рішенням Бахмацької міської ради Чернігівської області від 01 березня 2011 року № 51 (а.с.31) та рішенням Виконавчого комітету Бахмацької міської ради Чернігівської області від 07 вересня 2011 року (а.с.29-30) підтверджується впорядкування тарифів та затвердження норм надання послуг з вивезення побутових відходів. Відповідач є власником квартири за адресою [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності (а.с.22). Між сторонами виник спір щодо надання та отримання послуг по утриманню будинків і споруд та при будинкових територій, а також послуг по вивезенню твердих побутових відходів. Так, згідно із розрахунком позивача (а.с.8) відповідач має заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та при будинкових територій в сумі 566 грн. 40 коп. (п'ятсот шістдесят шість гривень 40 копійок). Відповідно до розрахунку (а.с.28) заборгованість відповідача за послуги по вивезенню твердих побутових відходів становить 122 грн. 14 коп. (сто двадцять дві гривні 14 копійок). З встановленого випливають наступні висновки. Закон України „Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875 - IV (далі - Закон від 24 червня 2004 року № 1875 - IV) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Разом з тим стаття 4 Закону від 24 червня 2004 року № 1875 - IV передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Цивільний кодекс України (далі ЦК України) у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із пунктом 2 частини першої статті 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642 - 643 ЦК України. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у статтях 6, 627 ЦК України визначено, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Крім того, в матеріалах справи міститься договір № 1196 від 04 березня 2011 року про надання послуг із збирання та утилізації твердих побутових відходів (а.с.6), даний договір недійсним не визнаний та в судовому порядку не оспорений. Водночас частиною першою статті 19 Закону від 24 червня 2004 року № 1875 - IV передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Пунктом 1 частини третьої статті 20 Закону від 24 червня 2004 року № 1875 - IV передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному пунктом 3 частини другої статті 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 „Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" (далі Постанова від 20 травня 2009 року № 529). З аналізу змісту частини третьої статті 6, частини першої статті 630 ЦК України, статей 19 - 21 Закону від 24 червня 2004 року № 1875 - IV, Постанови від 20 травня 2009 року № 529 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627, 630 ЦК України та статей 19, 20 Закону від 24 червня 2004 року № 1875 - IV. Отже, сама по собі відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для відмови в позові про стягнення заборгованості за фактично надані послуги. Крім того, факт надання відповідачу послуг, окрім іншого, підтверджується копією графіку вивезення ТПВ з упорядкованих будинків (а.с.32), а пропозиція укласти договір листом попередженням № 210 (а.с.33). Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 560 „Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" затверджено типовий перелік послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Відповідно до положень статті 162 Житлового кодексу України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з пунктом 2 статті 10 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року № 2482-XII та Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках (до них належать і власники квартир у кооперативних будинках та викуплених квартир) є співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку витрат у загальних витратах на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Послуги з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій зобов'язані сплачувати як квартиронаймачі, так і власники викуплених та приватизованих квартир. Відповідно до статей 10, 11, 60 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК України), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, і кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують той факт, що у зв'язку з несплатою послуг у відповідача виник борг в сумі 688 грн. 54 коп. (шістсот вісімдесят вісім гривень 54 копійки). При цьому, відповідачем позовні вимоги не спростовані, а його доводи не підтверджені жодним доказом та не грунтуються на матеріалах справи. Такми чином, із досліджекних судом доказів, які узгоджуються між собою, вбачається, що відповідачем порушені зобов'язання щодо регулярної оплати в установлені строки наданих послуг, а тому зазначена сума боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Виходячи з вищевикладеного, суд розглянувши справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню повністю. Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно платіжних доручень № 212 та № 293 (а.с.1-2) позивачем було сплачено 243 грн. 60 коп. (двісті сорок три гривні 60 копійок) судового збору, який підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved