Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

13.11.2019 року [PERSON] засобами поштового зв`язку звернулась до Святошинського районного суду м.Києва з позовом до Святошинського районного відділу Державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві про зняття арешту з усього майна боржника, номер обтяження № 12739377 від 16.07.2012 року. Вимоги позову обґрунтовано наступним. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.04.2010року позов ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до [PERSON] про стягнення шкоди задоволено. 16.04.2010року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва в даній справі накладено арешт на майно [PERSON] , за адресою [ADDRESS] в межах стягнутої суми шкоди за рішенням суду - 48 674(сорок вісім тисяч шістсот сімдесят чотири)гривні 05копійок. На виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16.04.2010року у справі за позовом ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до [PERSON] про стягнення шкоди було видано виконавчий документ, який пред`явлено, для примусового виконання до Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві. 16.11.2010року державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП№ 22642199 за виконавчим листом №2-1219-1 виданого 18.05.2010року Святошинським районним судом м. Києва.В межах вказаного ВП 22642199 було накладено арешт на все майно позивача та накладено заборону на його відчуження. Постановою державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 03.09.2012року виконавчий лист повернуто стягувачу з підстав відсутності у боржника [PERSON] , майна на яке може бути звернуто стягнення за виконавчим листом. 12.12.2014рокустаршим державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві в межах ВП 22642199 до Святошинського районного суду м. Києва представлено подання про видачу дубліката виконавчого листа, в порядку п.8 ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», що діяв на момент звернення. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.12.2014року подання було задоволено, ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві отримало для примусового виконання дублікат виконавчого лист про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» боргу. В межах ВП 22642199 ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва, 08.08.2016року звертається, повторно, до Святошинського районного суду м. Києва з поданням. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.08.2016року в задоволенні подання державної виконавчої служби про видачу, повторно, дублікату виконавчого документа - відмовлено. Позивач зазначає, що з 03.09.2012року -з моменту завершення виконавчих дій та до 08.08.2016року - останні дії ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва спрямовані на отримання дублікату виконавчого документа, а навіть до дня звернення з позовними вимогами, відносно позивача не вчинялись виконавчі дії в межах вказаного виконавчого провадження, відкритті виконавчі провадження відсутні. Позивач зазначає, що відповідачем порушено Закон України «Про виконавче провадження», а саме при відсутності відкритих та завершених виконавчих проваджень щодо стягнення із нього боргу, залишається діючим арешт на все майно, що належить Позивачу на праві власності. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить суд: зняти обтяження у вигляді арешту з усього майна, що належить позивачу на праві власності;виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний запис від 16.07.2012 11:45:21:07 за №12739377, накладений Постановою відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м. Києва ВП 22642199, 16.11.2010 року. Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч.1ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Згідно з правилами ч.6ст.19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, як справа незначної складності, враховуючи, що ціна позову в цій справі не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому відповідно до вимогст.274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2019 року прийнято до розгляду справу за вищезазначеною позовною заявою. Розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Представник позивача, до початку судового засідання подала клопотання про витребування з архіву суду справу № 2-1219-1/10, виконавче провадження ВП 22642199 та клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін. Представником відповідача скеровано відзив на позов, в обґрунтування якого вказує, що рішення Святошинського районного суду м. Києва не виконано. Позивачне виконав рішення за виконавчим документом, щодо стягнення з позивача на користь Страхової компанії «ПЗУ Україна» боргу 49 280 (сорок дев`ять тисяч двісті вісімдесят)гривень 79копійок і за таких обставин просить суд в задоволенні позову відмовити. Справу розглянути без участі представника відповідача. Відповідно до п.11 ч.1 ст.2, п.5 ч.5 ст.12 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно з ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року було зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст якихне допустити судовий процес у безладний рух. Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ч.2ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень відповідача, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов таких висновків. Згідно зст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що рішеннямСвятошинського районного суду м. Києва від 16.04.2010року позов ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до [PERSON] про стягнення шкоди задоволено. Окрім того, 16.04.2010року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва в даній справі накладено арешт на майно [PERSON] , за адресою [ADDRESS] в межах стягнутої суми шкоди за рішенням суду - 48 674гривні 05копійок. На виконання вказаного рішення 18.05.2010року було видано виконавчий лист, який пред`явлено, для примусового виконання до Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві. 16.11.2010року державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП№ 22642199 за виконавчим листом №2-1219-1 виданого 18.05.2010року Святошинським районним судом м. Києва. В межах вказаного ВП було накладено арешт на все майно позивача та накладено заборону на його відчуження. Постановою державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 03.09.2012року виконавчий лист було повернуто стягувачу з підстав відсутності у боржника, [PERSON] , майна на яке може бути звернуто стягнення за виконавчим листом. Старшим державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві 12.12.2014року в межах ВП 22642199 до Святошинського районного суду м. Києва представлено подання про видачу дубліката виконавчого листа, в порядку п.8 ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», що діяв на момент звернення. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.12.2014року вказане вище подання було задоволено, ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві отримало для примусового виконання дублікат виконавчого лист про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» боргу. 08 серпня 2016 року в межах ВП 22642199 ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва, повторно звертається до Святошинського районного суду м. Києва з поданням. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.08.2016року в задоволенні подання державної виконавчої служби про видачу, повторно, дублікату виконавчого документа - відмовлено Інформація про виконавчі провадження, в тому числі про виконавчі дії, містяться в Автоматизованій системі виконавчого провадження https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors за адмініструванням МЮУ, витяг в якості письмових доказів надано Позивачем та наявний в матеріалах справи. Завершивши виконавчі дії 03.09.2012року у виконавчому провадженні №22642199 державним виконавцем не було знято арешт з усього майна боржника та заборони на його відчуження, що вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, реєстраційний запис від 16.07.2012 11:45:21:07 за №12739377, накладений Постановою відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м. Києва ВП 22642199, 16.11.2010 року. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст.316,317,319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1ст. 321ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 03.06.2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно дотримуватись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів. Відповідно до ч.4ст.59 Закону України "Про виконавче провадження"визначено випадки зняття арешту з майна боржника державним виконавцем, а у всіх інших випадках відповідно до ч.5ст.59 цього ж Закону арешт може бути знятий з усього майна боржника або його частини за рішенням суду. Таким чином судом достовірно встановлено, що на час розгляду даної позовної заяви в суді виконавче провадження №22642199 фігурує у Єдиному реєстрі виконавчих проваджень як завершене. За приписами ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону. Згідно зі ст.22 Закону«Про виконавче провадження», виконавчі документи по судовим рішенням можуть бути пред`явлені до виконання протягом року. Тобто, стягувач за виконавчим провадженням - ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», отримавши виконавчий документ на підставі постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу від 03.09.2012року і маючи зацікавленість у виконанні рішення суду щодо стягнення боргу з Позивача, мав скористатись правом і гарантією закріпленою у ст.22 Закону України «Про виконавче провадження». Якщо виконавчий документ не було пред`явлено до виконання протягом року з дати повернення стягувачеві, за загальним правилом провадження по такому документу вже не може бути відновлено. Жодної стверджувальної інформації та документарного підтвердження про відновлення виконавчого провадження у справі відсутнє. Позивач у справі, постанову про відкриття ВП датовану 2015 роком; а саме до грудня 2015року, що є річним терміном для стягувача щодо повторного звернення до виконання виконавчого документа не отримував. Данні обставини підтверджуються письмовими доказами наданими позивачем і не спростовуються відповідачем. Закон України «Про виконавче провадження»надає можливість зняття арешту судом у випадку, коли такий арешт підлягає зняттю, проте державний виконавець не може його зняти самостійно у відповідності до норм Закону України «Про виконавче провадження». Враховуючи наявність накладеного арешту на нерухоме майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги є заснованими на законі та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Державний виконавець позбавлений можливості вирішити питання про звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Судом не встановлено порушень прав третіх осіб у разі звільнення з-під арешту майна, що належить власнику. Відповідно до положень ч.5ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у випадках неможливості скасування арешту органами ДВС, арешт може бути знято за рішенням суду. В п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником майна. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7ЦПК України є обов`язковою для суду. На сьогодні позивач має право і намір розпорядитися належним йому майном, проте через наявність арештів позбавлена можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. Відповідно дост.59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Закон України «Про виконавче провадження»надає можливість зняття арешту судом у випадку, коли такий арешт підлягає зняттю, проте державний виконавець не може його зняти самостійно у відповідності до норм Закону України «Про виконавче провадження». Враховуючи, що станом на день розгляду справи на виконанні виконавчий лист №2-1219-1 виданий Святошинським районним судом м. Києва18.05.2010 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» суми в розмірі 48 674 (сорок вісім тисяч шістсот сімдесят чотири) гривні 05 копійок - не перебуває, є підстави вважати, що на час звернення із заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право приватної власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному об`ємі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Дослідивши наявні матеріали справи, письмові клопотання сторін, та надавши оцінку їм в сукупності, суд приходить до висновку, що позивач довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх позовних вимог. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, з метою захисту порушеного права власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому позов підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved