Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: поділити квартиру [ADDRESS], набуту нею за час шлюбу з [PERSON], наступним чином: виділити у її власність ? частину квартири [ADDRESS]; виділити у власність [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS]; стягнути із відповідача на її користь судовий збір. 20 листопада 2014 року позивачем до Дніпровського районного суду м. Києва було подано заяву про уточнення позовних вимог, яка ухвалою суду від 08 грудня 2014 року була прийнята судом, без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до журналу судового засідання, як заява про збільшення позовних вимог. Відповідно до заявлених уточнених позовних вимог, позивач просить суд: визнати спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 59,10 кв.м., жилою площею 40,50 кв.м.; визнати право власності в порядку поділу спільного сумісного нажитого майна подружжя: за нею на ? частину трьохкімнатної квартири [ADDRESS], за [PERSON] - на ? частину трьохкімнатної квартири [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 4 320,00 гривень та судовий збір. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що вона перебувала в шлюбі з [PERSON] Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-2642/11 від 21 жовтня 2011 року шлюб між ними розірваний. В період шлюбу за спільні кошти нею та відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 02 лютого 2010 року набуто спірне майно - придбали квартиру [ADDRESS], загальною площею 59,10 кв.м., вартість якої, на час укладання договору, становила 760 000,00 гривень, що склало еквівалент 95 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день підписання договору купівлі-продажу. Квартира [ADDRESS], являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто її та власністю її колишнього чоловіка - [PERSON] Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами [PERSON], представником відповідача [PERSON] - [PERSON] до Дніпровського районного суду м. Києва 10 грудня 2014 року було подано зустрічну позовну заяву про поділ спільного майна подружжя, яка ухвалою суду від 10 грудня 2014 року, без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до журналу судового засідання, була прийнята до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Відповідно до заявлених зустрічних позовних вимог, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить суд: здійснити поділ спільного майна подружжя: визнати за ним право власності на ? частину автомобіля "Volkswagen Polo", визнати за [PERSON] право власності на ? частину автомобіля "Volkswagen Polo"; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір. 03 лютого 2015 року представником позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] до суду було подано заяву про уточнення позовних вимог, яка ухвалою суду від 03 лютого 2015 року, без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до журналу судового засідання, була прийнята судом як заява про збільшення позовних вимог. Відповідно до уточнених позовних вимог, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить суд: здійснити поділ спільного майна подружжя: визнати за ним право власності на ? частину автомобіля "Volkswagen Polo", визнати за [PERSON] право власності на ? частину автомобіля "Volkswagen Polo"; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 гривень. Свої зустрічні позовні вимоги позивач [PERSON] обгрунтовує тим, що за час шлюбу, за спільні кошти, сторонами було придбано також автомобіль "Volkswagen Polo", 2007 року випуску, вартістю 95 000,00 гривень. Він не заперечує про визнання спільним сумісним майном подружжя трикімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 59,10 кв.м., жилою площею 40,50 кв.м. та погоджується з визначенням права власності в порядку поділу спільного сумісного нажитого майна подружжя: за [PERSON] на ? частину трикімнатної квартири [ADDRESS]; за ним на ? частину трикімнатної квартири [ADDRESS]. Проте, він вважає, що не підлягає задоволенню вимоги відповідача (позивача за первісним позовом) про відшкодування витрат на правову допомогу у сумі 4 320 гривень, оскільки, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутні документально підтверджені розрахунки відпрацьованого часу у судових засіданнях, а також акти прийому-передачі виконаних робіт, які відповідно до п. 2.1 договору № 6/10/14 про надання юридичних послуг від 01 жовтня 2014 року повинні бути невід'ємною частиною договору та підставою для розрахунку між сторонами. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі, просила первісний позов задовольнити, проти зустрічного позову заперечувала. Пояснила суду, що відповідачу [PERSON] належить лише 31 % спірного автомобіля. Крім того, автомобіль є неподільною річчю, в той час як вимог про стягнення компенсації за частку в спільному майні, яке є неподільним, у зустрічних вимогах не заявлено. Відповідачем також було пропущено загальний строк позовної давності по пред'явленню зустрічних позовних вимог. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - [PERSON] в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, заяві про уточнення позовних вимог, проти зустрічних позовних вимог [PERSON] заперечувала, з підстав, викладених у запереченні на зустрічну позовну заяву, долучених до матеріалів справи. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні первісний позов визнала частково, заперечувала в частині стягнення з [PERSON] витрат на правову допомогу та судового збору, зустрічні позовні вимоги підтримала, просила зустрічний позов задовольнити, з підстав викладених у зустрічній позовній заяві, заяві про уточнення позовних вимог. Також просила суд поновити строк звернення із зустрічними позовними вимогами. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні первісні позовні вимоги визнав частково, зустрічні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив зустрічний позов задовольнити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 19 вересня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб (а.с.4). 02 лютого 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS]. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.5). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль "Volkswagen Polo 1.4.", д/н [NUMBER] належить на праві власності [PERSON], зареєстровано за останньою 02 квітня 2008 року. Як роз`яснено в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Таким чином, за час шлюбу, сторонами було набуто наступне майно: 1. квартира [ADDRESS]; 2. автомобіль "Volkswagen Polo 1.4.", д/н [NUMBER]. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним. Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджається майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Таким чином, наявні у справі письмові докази свідчать про те, що квартира [ADDRESS] була придбана в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, при визначенні частки майна подружжя в розрізі даного спору, суд виходить з їх рівності, та вважає що [PERSON] та [PERSON] є власниками вказаного майна у рівних частках. Відповідно до положень частини четвертої статті 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на викладене, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, згідно з якими здійснюється цивільно-правове регулювання суспільних відносин та які визначають характер поведінки учасників з точки зору необхідності сумлінного здійснення ними своїх цивільних прав і виконання цивільних обов`язків, шанування прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства, турботи про власні інтереси, а також права та інтереси інших учасників з метою недопущення їх порушення, закріплення адекватного захисту права або інтересу, враховуючи визнання відповідачем первісного позову в частині поділу спірної квартири, суд вважає за можливе визнати за позивачем [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS] та відповідачем [PERSON] - право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість первісних позовних вимог [PERSON] в частині визнання за нею права власності на ? частину квартири [ADDRESS], за відповідачем [PERSON] - права власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Щодо заявлених зустрічних позовних вимог [PERSON] про поділ автомобіля [NUMBER], то дані позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Як роз'яснено в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 "Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Разом з тим, позивач за зустрічним позовом - [PERSON] ставить вимоги про визнання за ним права власності на ? частину автомобіля [NUMBER] та визнання за [PERSON] права власності на ? частину автомобіля [NUMBER], без стягнення відповідної грошової компенсації частки в цьому майні. Крім того, статтею 72 Сімейного кодексу України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. [PERSON] давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між сторонами було розірвано 21 жовтня 2011 року, при цьому відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, строк на примирення просив не надавати. Обгрунтовуючи причини пропущення строку звернення до суду, сторона позивача за зустрічним позовом [PERSON] посилалася на те, що позивач раніше не звертався до суду з позовом про поділ спільного майна, оскільки мав домовленості з відповідачкою про добровільний поділ спільного майна. Крім того, про наявність поданого [PERSON] позову про поділ майна подружжя він дізнався лише 16 листопада 2014 року, отримавши судову повістку. Як роз'яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 "Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). В той же час, отримання відповідачем за первісним позовом [PERSON] відомостей про подання з боку [PERSON] позову про поділ майна подружжя не свідчить про порушення його права власності на спірне майно з боку [PERSON] З викладеного випливає, що якщо другий з подружжя жодним чином не обмежує позивача у володінні, користуванні або розпорядженні спільним майном фактично свідчить про відсутність порушення прав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Аналізуючи наведені вище доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] про поділ майна подружжя. Враховуючи, що суд прийшов до ґрунтовних підстав про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON], судом не вбачається за можливе відшкодування судових витрат у відповідності до вимог ст.ст. 79, 84, 88 Цивільного процесуального кодексу України. Щодо позовних вимог позивача за первісним позовом [PERSON] про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 4 320 гривень 00 копійок, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст. 79, 84, 88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. В силу ст.ст. 56 та 84 Цивільного процесуального кодексу України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи. Виходячи із системного тлумачення положень ст.ст. 56, 79, 84 Цивільного процесуального кодексу України витрати понесені позивачем до подання позову до суду не є витратами на правову допомогу. Витрати понесені позивачем до відкриття провадження у справі є збитками, які особа зробила для відновлення свого порушеного права (п.1 ч.2 ст.22 Цивільного кодексу України) та можуть бути відшкодовані особі у разі пред'явлення вимог про стягнення таких збитків. Як вбачається з матеріалів справи, представництво інтересів [PERSON] здійснювала адвокат [PERSON] на підставі договору № 6/10/14 про надання юридичних послуг від 01 жовтня 2014 року, відповідно до умов якого виконавець [PERSON] приймає на себе зобов'язання на виконання в період дії даного договору комплексу робіт по юридичному супроводу інтересів замовника, а також захисту його прав та інтересів в Дніпровському районному суді м. Києва по справі № 755/24731/14-ц, а замовник [PERSON] - прийняти дану роботу та оплатити її на умовах, передбачених даним договором (а.с. 36-38). Відповідно до п. 2.4. вказаного договору, вартість однієї години участі виконавця складає 480,00 гривень, яку замовник зобов'язується сплатити протягом трьох днів з моменту укладення договору. Згідно переліку послуг від 01 жовтня 2014 року, який є Додатком до договору № 6/10/14 від 01 жовтня 2014 року, [PERSON] та адвокат [PERSON] погодили, що по справі № 755/24731/14-ц в Дніпровському районному суді м. Києва виконавець виконує наступні юридичні послуги: ознайомлення та вивчення матеріалів замовника - 960,00 гривень (2 години); розробка та складання процесуальних документів (заяв) - 1440,00 гривень (3 години); представництво інтересів замовника в судовому засіданні - 1920,00 гривень (4 години) (а.с.39). Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № 5 від 18 листопада 2014 року, [PERSON] за юридичні послуги на рахунок адвоката [PERSON] було сплачено 4 320,00 гривень (а.с.35). Згідно ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З огляду на викладене, враховуючи розмір мінімальної заробітної плати в сумі 1218 гривень, година участі представника в судовому засіданні становить 487,20 гривень ( 40 відсотків від мінімальної заробітної плати). Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується журналами судових засідань, участь представника [PERSON] - [PERSON] в судових засіданнях складає чотири години, при цьому розмір компенсації становить 1948 гривень 80 копійок (487,20 гривень * 4), у зв'язку з чим вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у вигляді представництва інтересів замовника в судових засіданнях на суму 1920 гривень підлягають задоволенню. Вимоги ж щодо стягнення юридичних послуг у вигляді ознайомлення та вивчення матеріалів замовника, розробки та складання процесуальних документів (заяв) задоволенню не підлягають, оскільки позов [PERSON] подано до суду 11 вересня 2014 року, а договір про надання юридичних послуг укладено 01 жовтня 2014 року, позовна заява та заява про уточнення позовних вимог подані та підписані безпосередньо позивачем [PERSON], в той час як відомостей про вчинення зазначених дій, передбачених у переліку послуг від 01 жовтня 2014 року, який є Додатком до договору № 6/10/14 від 01 жовтня 2014 року, адвокатом не надано. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає до стягнення судовий збір в сумі 3654 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial