Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить: визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 791 від 25 липня 2019 року, вчинений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Газматовою Аліною Анатоліївною. На обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на ті обставини, що виконавчий напис вчинено з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за відсутності доказів безспірності заборгованості оскільки надані нотаріусу документи не підтверджували безспірність боргу. Крім того, при вчиненні виконавчого напису нотаріусом не повідомлено боржника про те, що до нього звернулися із заявою про вчинення виконавчого напису. Також, виконавчий напис є незаконним з підстав того, що з поданих документів для вчинення спірного виконавчого напису не додано повідомлення про звернення із заявою про вчинення виконавчого напису, немає розрахунку заборгованості, який би доводив розмір заборгованості. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 грудня 2019 року позовну заяву передано до Дніпровського районного суду м. Києва за підсудністю. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 січня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Одночасно витребувано у приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Газматової А.А. копії документів на підставі яких було вчинено виконавчий напис № 791 від 25 липня 2019 року. 26 лютого 2020 року третьою особою приватним нотаріусом Газматовою А.А. було надіслано до суду пояснення в просила врахувати їх при ухваленні судового рішення та додатково пояснила, що до неї звернулося ТОВ «Вердикт Капітал» із заявою про вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору № 500939899 від 14 травня 2014 року. Окрім заяви та оригіналу кредитного договору заявник надав виписку з рахунку про стан заборгованості Позивача на день звернення. Крім того, заявник надав документ, який підтверджує факт попереднього відправлення Позивачу вимогу про сплату боргу. З поданих стягувачем (відповідачем) документів вбачається, що між [PERSON] та ПАТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір № 500939899 від 14 травня 2014 року. Сторони погодили всі істотні умови договору. За умовами п. 2.3 договору сторони домовились, що 15 травня 2019 року дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків у кредитора (у правонаступника). Тож, у кредитора (правонаступника) є право вимоги остаточного повернення кредиту та нарахованих до цієї дати відсотків і трирічний строк для звернення до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису не сплинув. На підтвердження наявної заборгованості по кредиту, стягувач надав засвідчену ним виписку з особового рахунку боржника. Підстав вважати, що заборгованість перед банком (первісним кредитором) на момент звернення стягувача з заявою про вчинення виконавчого напису була погашена чи була іншою - у нотаріуса не було. Так, разом з поясненнями приватним нотаріусом Газматовою А.А. на виконання ухвали суду від 26 січня 2020 року в частині витребування доказів було надано документи на підставі яких було прийнято оспорюваний виконавчий напис. 03 березня 2020 року представником ТОВ «Вердикт Капітал» було подано відзив на позовну заяву в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та пояснив наступне. Позивачем, як боржником, не поверталися кредитні кошти, в позивача виникла заборгованість, тому ТОВ «Вердикт Капітал», як новий кредитор звернувся до приватного нотаріуса Газматової А.А. із заявою про вчинення виконавчого напису. Крім того, посилання позивача на те. що приватним нотаріусом е було перевірено безспірність заборгованості, то представник відповідача зазначив, що така безспірність визначається самим стягувачом, а не нотаріусом. Також, позивач не конкретизував якого саме документу не вистачало приватному нотаріусу для вчинення виконавчого напис та не наведено жодної конкретизації. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 березня 2020 року заяву позиваач про забезпечення позову задоволено. Зупинено стягнення на підставі виконавчого документу - на підставі виконавчого напису № 791, виданого 25.07.2019 приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Газматовою Аліною Анатоліївною. 13 березня 2020 року позивачем було подано відповідь на відзив в якому останній на позовних вимогах наполягав в повному обсязі та просив їх задовольнити. А також зазначив, що приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис поза строком позовної давності та за відсутності документів, що підтверджують безспірність заборгованості. 19 серпня 2019 року на виконання вимог ухвали суду від 14 червня 2019 року, позивач надала до суду в якій уточнила позовну заяву, а саме, виключила зі складу відповідачів приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Вольф Т.Л. та її як третя особа. Зміст позовних вимог залишися незмінним. Представник відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» не погоджуючись з ухвалою суду від 26 січня 2020 року подала апеляційну скаргу за результатами розгляду якої, 06 квітня 2020 року Київський апеляційний суд постановив ухвалу, якою повернув [PERSON] подану нею апеляційну скаргу на ухвалу суду від 26 січня 2020 року. Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що 14 травня 2014 року між позивачем та ПАТ «Альфа-Банк» було укалдено кредитний договір № 500939899 відповідно до якого позивач отримав кредит у розмірі 63 059,20 гривень. Строк дії договору складає 60 місяців. 21 червня 2016 року між ПАТ «Альфа-банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу № 1, відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами. 26 грудня 2018 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «ФК «ВЕСТА» було укладено договір факторингу № 2019-1КІ/ВЕСТА. В подальшому, 16 січня 2019 року між ТОВ «ФК «ВЕСТА» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги № 16-01/19-1, відповідно до якого первісний кредитор відступає новому кредитору належне йому право вимоги до боржників, а новий кредитор зобов`язується прийняти право вимоги до боржників. 25 липня 2019 приватним нотаріусом БРНО Київської області Газматовою А.А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 791, за яким за кредитним договором № 500939899 від 14 травня 2014 року за період з 16 січня 2019 року по 19 липня 2019 року звернуто стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості у розмірі 97 822,81 грн, що складається із: простроченої заборгованості за сумою кредиту у розмірі 58 406,65 грн, простроченої заборгованості за процентами у розмірі 23 836,09 грн, строкової заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом у розмірі 15 580,07 грн. Загальна сума, яка підлягає стягненню з боржника на користь стягувача, складає 98 472,81 грн та включає плату за вчинення виконавчого напису у розмірі 650,00 грн, що стягнута із стягувача. Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Юхименко О.Л. від 13 серпня 2019 на підставі оспорюваного виконавчого напису відкрито виконавче провадження ВП № 59794337. 20 лютого 2020 року приватним виконавцем Юхименко О.Л. винесена постанова про арешт коштів боржника відповідно до якої постановлено накласти арешт на всі рахунки боржника, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику [PERSON] . Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Згідно із ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Нормою ст. 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до приписів якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Відповідно до підпункту 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати та бути безспірною заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за поданими стягувачем документами, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. На підтвердження заявлених вимог позивач посилається на те, що виконавчий напис було вчинено з грубим порушенням порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами та за відсутності документів, що підтверджують безспірність заборгованості. Так, представником стягувача приватному нотаріусу було надано виписку з особового рахунка № [NUMBER] [PERSON] . Однак, з наданої виписки не можливо встановити за який період у боржника виникла заборгованість, з якого часу почалися нараховуватися відсотки по кредиту. Крім того, така виписка не є первинним бухгалтерським документом з якого можливо було б встановити реальну наявну заборгованість у [PERSON] перед банком, а також, вона не відповідає вимогам норм законодавства встановленими Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Крім того, з надано виписки неможливо встановити, коли саме позивачем було пропущено оплату по місячному платежу, оскільки строк позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. Така правова позиція, висловлена Верховних Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-14 цс 14). У спростування викладеного будь-яких доказів представником відповідача суду не надано. Пунктом 2 Розділу "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин" Переліку в редакції змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014, встановлено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються, а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Разом з цим, Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.02.2017, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14, визнав незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" зокрема в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Згідно з пунктом 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 "Про судове рішення в адміністративній справі", визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Київський апеляційний адміністративний суд, взявши до уваги зазначений пункт 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 "Про судове рішення в адміністративній справі", дійшов висновку про необхідність визнання нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" в частині, з моменту її прийняття. Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі 910/13233/17 від 29.01.2019. З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" № 1172 в редакції від 29.11.2001. Відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. У листі від 01.04.2014 р. «Аналіз практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України» Верховний суд України вказав, що , надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Частиною 2 ст. 16 ЦК України, передбачені способи захисту майнового права та інтересу, зокрема: - припинення дії, яка порушує право; - відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14 звернула увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. З наданих сторонами доказів та матеріалів справи судом встановлено, що в порушення Переліку № 1172, а саме пункту 1, нотаріусом було вчинено оспорюваний виконавчий напис на підставі не нотаріально посвідченого договору, що також є підставою для визнання такого виконавчого напису недійсним. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, оскільки знайшов своє підтвердження, так як на час вчинення спірного виконавчого напису був відсутній факт безспірності суми заборгованості за кредитним договором, з наданих представником ТОВ «Вердикт Капітал» приватному нотаріусу Газматовій А.А. для вчинення оспорюваного виконавчого напису не можливо встановити чи дійсно строк позовної давності не був пропущений, оскільки надана виписка не містить даних про сплату позивачем коштів по кредитному договору та не містить даних коли було пропущено оплату чергового платежу, а також судом встановлено, що виконавчий напис вчинено на підставі нотаріально не посвідченого договору. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Враховуючи те. що позивач відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в дохід держави у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved