Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

Національний медичний університет ім. О.О. Богомольця звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування вартості навчання за державні кошти в сумі 155546,23 грн. Позовна заява мотивована тим, що 10.08.2009 року відповідач була зарахована на бюджетну форму навчання на 1 курс медичного факультету «лікувальна справа» Національного медичного університету імені [PERSON] та з нею було укладено угоду про підготовку та працевлаштування фахівця з вищою медичною освітою. Відповідно до умов вказаної угоди відповідач зобовязувалась прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови виконати вказані умови договору, відшкодувати відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку. Наказом №1839/л-1 від 22.06.2015 року була відрахована в звязку з закінченням навчання, та направлена для проходження інтернатури згідно розподілу до Управління охорони здоровя Черкаської ОДА для проходження інтернатури та подальшої роботи за державним замовленням. Однак відповідач закінчивши навчання на бюджетній формі навчання у Національному медичному університеті імені [PERSON] за місцем направлення до Черкаської ОДА не прибула, що підтверджується листом від 18.04.2016 р. №119/02-02-01-16 та жодних доказів про поважність причин неприбуття не представила. За таких обставин позивач. вважає умови договору порушеними та посилаючись на норми Указу Президента України від 23.01.1996 р. №77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» та постанови КМУ від 22.08.1996 року №992 « Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» вважає за необхідне стягнути із відповідача вартість навчання, яка становить 155546,23 грн., включаючи виплачену відповідачеві стипендію. За таких обставин, оскільки відповідач добровільно кошти повертати відмовилася, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Представник позивача та третьої особи - Міністерство охорони здоров`я України, в судове засідання не зявилися та звернулися до суду з відповідними клопотаннями, якими просили розгляд справи здійснювати за їх відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягали в повному обсязі. Відповідач та її представник за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнали та направили до суду відзив проти позову, відповідно до якого вважали позовні вимоги надуманими, та посилаючись на норми ЗУ «Про Вищу освіту» вважали, що відсутні підстави для задоволення вимог. За таких обставин, враховуючи обставини справи, вказана справа розглядається за відсутності сторін в порядку спрощеного позовного провадження на підставі ухвали суду від 17.01.2018 року. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця не підлягає до задоволення із наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні та сторонами не заперечується 10.08.2009 року наказом №1312/л-1 [PERSON] була зарахована на 1 курс медичного факультету «лікувальна справа» Національного медичного університету імені [PERSON]. 26.08.2009 року між позивачем та [PERSON] (Бараняк) була укладена угода № 090213, відповідно до умов якої остання зобов'язувалася після закінчення вищого навчального закладу прибути до місця направлення і відпрацювати не менше трьох років та у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного та місцевого бюджетів вартість навчання в установленому порядку. Наказом №1839/л-1 від 22 червня 2015 року відповідачці була присвоєна кваліфікація лікар» , та була відрахована зі складу студентів у зв'язку з закінченням навчання з 25.06.2015 року та направлена для проходження інтернатури згідно розподілу Управління охорони здоровя Черкаської ОДА до Піщанської лікарської амбулаторії лікарем загальної практики, проте до роботи не приступила в зв'язку з чим позивач просить стягнути з відповідачки кошти за навчання в сумі 155546 грн. 23 коп. Судом встановлено, що відповідач змінила прізвище на Бараняк у звязку з укладенням шлюбу, що стверджується відповідним свідоцтвом про шлюб (серії І-СР №116667), копія якого додана до матеріалів справи. Частина 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 року (який втратив чинність 28.09.2017 року) передбачала, що випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Проте, суд звертає увагу, що статтею 56 Закону України "Про вищу освіту" від 17.01.2002 року (який був чинний на час укладення вказаної вище угоди про проходження навчання) гарантовано випускникам вищого навчального закладу, що його працевлаштування повинно здійснюватись за направленням вищого навчального закладу, відповідно до 3-х сторонньої угоди між замовником, керівником навчального закладу та випускником і вказаним Законом не було передбачено обов'язкового трирічного відпрацювання та відшкодування у встановленому порядку до державного чи місцевого бюджету вартості навчання. Водночас із проаналізованої судом угоди, яка вказана вище вбачається, що при укладенні даної угоди замовник, тобто Піщанська лікарська амбулаторія чи Управління охорони здоровя Черкаської ОДА участі не приймали, як того вимагає ст. 56 Закону України «Про вищу освіту». Оскільки норми Закону України "Про освіту" від 23.05.1991 року, Порядок працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, який затверджено наказом Міністерства охорони здоров'я України від 25 грудня 1997 року № 367 і зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.04.1998 року за №246/2686, на які посилається позивач прийняті до набрання чинності Законом України "Про вищу освіту" від 17.01.2002 року, який є спеціальним, а відповідно до ч. 1 абзацу 5 Прикінцевих положень закону України «Про вищу освіту», закони та інші нормативно-правові акти , прийняті до набрання чинності цим законом, застосовуються в тій частині, що не суперечать цьому закону, тому виходячи і з цих обставин відсутні правові підстави для стягнення з [PERSON], як випускника вищого навчального закладу, затрачених державою коштів на підготовку фахівця з вищою освітою. Обов'язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що склалися між сторонами, встановлений п. 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року №77/96 "Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів" та постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 року за №992 "Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням". Згідно з п 8 зазначеного Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, вбачається, що випускник вищого навчального закладу зобов'язаний відпрацювати за місцем призначення не менш трьох років, Проте постановою КМУ № 216 від 15 квітня 2015 року вказаний пункт було виключено із вказаного вище Порядку. Згідно з п.14 даного Порядку в разі неприбуття за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання. Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня\~\~2017 року №376\~«Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України, визнано такими, що втратили чинність, постанови Кабінету Міністрів України згідно з переліком, а саме: Постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням ЗП України,1996р., №17, ст.460); Постанови Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р.№216 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 р. №992. За загальним\~\~принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1\~ст. 58 Конституції України. У\~рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99\~у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Водночас\~Конституція України\~передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. З урахуванням того, що\~\~постанова, якою передбачалось трьохрічне відпрацювання медичних працівників, які навчалися за бюджетні кошти, а в разі протилежного, повернення коштів за навчання,\~\~якою і керувався позивач при зверненні до суду, скасована КМУ, то і вимоги позивача до відповідача про стягнення коштів за навчання (норми\~Конституції України), є незаконними. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що у зазначеному вище Порядку та і у самій угоді, яка проаналізована судом, йдеться про відшкодування вартості навчання до державного або місцевого бюджету, тобто ними передбачено відшкодування вартості навчання саме до бюджету, а не на користь відповідного учбового закладу, а тому така вимога позивача на думку суду є безпідставною. Враховуючи, що позивачу у задоволенні позовних вимог відмовлено, суд відмовляє позивачу і у задоволенні вимоги про стягнення із відповідача смуи сплаченого позивачем судового збору. На підставі зазначеного та

Outcome: dismissed