Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, про стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] у своїй уточненій позовній заяві суду зазначив, що він пропрацював у на підприємстві відповідача публічному акціонерному товаристві «Євраз [PERSON]» у період з 18 серпня 1993 року по 24 січня 2005 року на різних професіях та посадах. Звільнений був із підприємства по ст. 38 КЗпП України в зв'язку із виходом на пенсію за віком. В 2012 році він дізнався, що на протязі його роботи у на підприємстві відповідача в період з 1998 року по 2011 рік, порушувалось законодавство України в частині виплати заробітної плати за час його щорічних відпусток та за час його роботи на підприємстві наказами неодноразово підвищувались тарифні ставки і посадові оклади, однак нарахування заробітної плати за час відпустки провадилось із порушенням законодавства. Посилаючись на вищевикладене, просив суд: стягнути з ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 176\~929,20 грн. та моральну шкоди у сумі 5000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в уточненій позовній заяві. Представник відповідача ПАТ «Євраз [PERSON]» до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про що у справі маються поштові повідомлення, причина неявки суду не відома, у звязку з чим суд дійшов висновку про можливість заочного розгляду справи та постановлення рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що позивач працював на підприємстві відповідача у період з 18.08.1993 по 24.01.2005 на різних професіях і посадах. Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 лютого 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2014 року, на користь позивача стягнуто з ПАТ "Євраз [PERSON]" 426,72 грн. недоплаченої заробітної плати при звільненні. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені вст. 116 цього Кодексу. Згідно із ч. 1ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями статей117,237-1цьогоКодексуроз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного суду України від 22 лютого 2012 р. № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці"роз'яснено, що установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а під час не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. [PERSON] встановлено, що час затримки (з дня звільнення 12.06.2009 до дня фактичного розрахунку 26 травня 2014 року) складає 2360 робочих днів х 74,97 грн. (середній заробіток на момент звільнення) = 176929,20 грн. (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні). При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин. Суд, враховуючи, що позов [PERSON] про стягнення недоплаченої заробітної плати задоволено частково, сума недоплаченої заробітної плати встановлена судом у розмірі 3592,71 грн., а розмір середнього заробітку по момент фактичного розрахунку складає 176929,20грн., і вважає за необхідне при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку врахувати положення п. 20 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України "Про практику застосування законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року №13, істотність розміру середнього заробітку за час затримки виплат порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин по справі, зокрема, що заборгованість підприємства утворилась за весь час роботи позивача, відсутність умислу підприємства в невиплаті спірної суми позивачеві та подальші дії відповідача , спрямовані на виплату сум недоплати в добровільному порядку та співмірність заявлених вимог. Враховуючи наведене на користь позивача необхідно стягнути 2548,98 грн. (74,97 грн. - середній заробіток за один день х 34 дні кількість днів від рішення 22.04.2014 до дня виплати 26.05.2014). Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди на користь позивача у розмірі 5000 грн. суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 31.03.1995р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Аналізуючи зібрані в справі докази, в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, підлягають задоволенню частково, беручи до уваги конкретні обставини по справі, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили, суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума в розмірі 1000 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial