Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до Першої вінницької Державної нотаріальної контори про зняття арешту з майна. Позов мотивовано тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.03.1993 року зареєстрованого в ВООБТІ 27.05.1993 року, [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] є співвласниками житла за адресою: [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про смерть від 11.04.2018 року син позивачки [PERSON] помер [INFO] . Позивачка стала спадкоємцем спільного з сином майна. В 2018 році позивачка почала реалізовувати своє право на оформлення спадщини після померлого сина проте не змогла оформити спадщину, оскільки отримала повідомлення, що на майно [PERSON] , 1976 року народження накладено арешт. Згідно витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 27.01.2019 року на квартиру за адресою: [ADDRESS] накладено арешт. Так, згідно довідки Державного нотаріального архіву Вінницької області від 12.11.2018 року № 2958/01-14 зазначено, що на підставі повідомлення відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції у м. Вінниці, за № ДВ-5-Л від 30.05.2000 року, яке надійшло до Першої вінницької державної нотаріальної контори 06.06.2000 року за вх. № 922, накладено заборону цією ж нотаріальною конторою за реєстром № 10-287 на майно громадян, в тому числі [PERSON] , 1976 року народження. Згідно листа Центрального відділу ДВС м. Вінниці від 19.11.2018 року № 87890 виконавчі провадження де [PERSON] є боржником у Центральному відділ ДВС м. Вінниця станом на 19.11.2018 року на виконанні не перебувають. Згідно листа Вінницького міського суду Вінницької області від 26.11.2018 року, в архіві суду зберігаються матеріали кримінальної справи № 1-388/98 по обвинуваченню [PERSON] , які були у провадженні Замостянського районного суду м. Вінниці, однак в межах розгляду кримінальної справи арешт на майно [PERSON] , судом не накладався. Таким чином на даний час на спадкове майно безпідставно накладено арешт чим порушені майнові права позивача щодо розпорядження власністю. Просила суд скасувати арешт на квартиру [ADDRESS] , який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за № 5358278, вжитий на підставі повідомлення ДВ-5-Л, 30.05.2000 року Державною виконавчою службою Ленінського району та зареєстрований Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 24.07.2007 року. В підготовче засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явились, однак надали суду заяву про розгляд підготовчого засідання у їх відсутність, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Представник Першої вінницької Державної нотаріальної контори в підготовче засідання не з`явилась, надала суду заяву в якій зазначила, що Перша вінницька державна нотаріальна контора не заперечує проти скасування арешту на квартиру під [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних в справі доказів. Відповідно до приписів ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.03.1993 року зареєстрованого в ВООБТІ 27.05.1993 року, [PERSON] разом зі своїм сином [PERSON] є співвласниками житла за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-11). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 11.04.2018 року [PERSON] помер [INFO] (а.с.12). Згідно витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 27.01.2019 року на квартиру за адресою: [ADDRESS] накладено арешт (а.с.9). Згідно довідки Державного нотаріального архіву Вінницької області від 12.11.2018 року № 2958/01-14 зазначено, що на підставі повідомлення відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції у м. Вінниці, за № ДВ-5-Л від 30.05.2000 року, яке надійшло до Першої вінницької державної нотаріальної контори 06.06.2000 року за вх. № 922, накладено заборону цією ж нотаріальною конторою за реєстром № 10-287 на майно громадян, в тому числі [PERSON] , 1976 року народження (а.с.13). Згідно листа Центрального відділу ДВС м. Вінниці від 19.11.2018 року № 87890 виконавчі провадження де [PERSON] є боржником у Центральному відділ ДВС м. Вінниця станом на 19.11.2018 року на виконанні не перебувають (а.с.15). Згідно листа Вінницького міського суду Вінницької області від 26.11.2018 року, в архіві суду зберігаються матеріали кримінальної справи № 1-388/98 по обвинуваченню [PERSON] , які були у провадженні Замостянського районного суду м. Вінниці, однак в межах розгляду кримінальної справи арешт на майно [PERSON] судом не накладався (а.с. 16). Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Ст. 77 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Ч.1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 року здійснено тлумачення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, де сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" АБО "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Також, аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі № 44277/98 "Стреч проти Сполученого Королівства" від 24.04.2003 року. Таким чином, накладення арешту порушує права позивача, як власника квартири та спадкоємця. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Першої вінницької Державної нотаріальної контори про зняття арешту з майна знайшли своє підтвердження в підготовчому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved