Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

Позивач ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]» звернувся до суду із позовом (у подальшому уточнений) до [PERSON] та СПД (ФОП) [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою суду від 30.03.2016р. справа за позовом ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]» в частині позовних вимог до СПД (ФОП) [PERSON] залишено без розгляду, на підставі ст. 207 ч.1 п. 5 ЦПК України. Таким чином, за уточненими позовними вимогами в ред. від 30.03.2016р. (т.2 а.с. 146) ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]» просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь достроково заборгованість за кредитним договором №010/02-2/35/01-08 від 16.01.2008р. в сумі 7916,54 доларів США, а саме: заборгованість за кредитом 7266,27 доларів США; заборгованість за відсотками 649,78 доларів США; пеню за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків 7274,49грн. (еквівалент на курсом НБУ 334,96 доларів США). Також просить стягнути з відповідача на скою користь судові витрати судовий збір в розмірі 1792грн. 02коп. Зокрема, у позовні заяві зазначено, що відповідно до кредитного договору №010/02-2/35/01-08 від 16.01.2008р., укладеного в рамках Генеральної угоди №010/02-2/35-08 від 16.01.2008р. ВАТ (в подальшому ПАТ) «Райффайзен банк [PERSON]» було надано [PERSON] споживчий кредит в сумі 23500 доларів США строком на 60 календарних місяці із сплатою 13% річних, а позичальник зобов»язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов»язання в порядку та строки, визначені договором. Надання кредитних коштів проводилось згідно з вимогами ст. 3.2 кредитного договору, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника. З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, 28.08.2009р. була укладена Додаткова угода №1, з укладанням даної додаткової угоди тимчасово на період з 16.09.2009р. по 15.01.2010р. сторони домовились зменшити розмір щомісячного платежу. З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, 29.01.2010р. була укладена Додаткова угода №2, з укладанням даної додаткової угоди тимчасово на період з 16.01.2010р. по 15.07.2010р. сторони домовились зменшити розмір щомісячного платежу. З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, 13.09.2010р. була укладена Додаткова угода №3, з укладанням даної додаткової угоди тимчасово на період з 13.08.2010р. по 13.02.2011р. сторони домовились зменшити розмір щомісячного платежу. З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, 17.02.2011р. була укладена Додаткова угода №4, з укладанням даної додаткової угоди тимчасово на період з 28.02.2011р. по 27.07.2011р. сторони домовились зменшити розмір щомісячного платежу. З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, 27.07.2011р. була укладена Додаткова угода №5, з укладанням даної додаткової угоди тимчасово на період з 29.08.2011р. по 27.01.2012р. сторони домовились зменшити розмір щомісячного платежу. З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, 13.04.2012р. була укладена Додаткова угода №6, з укладанням даної додаткової угоди сторони погодили збільшити строк кредиту та встановити дату остаточного погашення кредиту 15.01.2017р., у зв»язку з чим Графік погашення кредиту та сплати інших платежів було викладено в новій редакції в Додатку №1,2, який є невід»ємною частиною Додаткової угоди. Отже, позивач вважає, що з укладанням кредитного договору та додаткових угод у позичальника виник обов»язок повернути кредит та відсотки за кредитним договором у строки та розмірах, чітко встановлених новою редакцією Графіка погашення, у разі прострочення якого кредитор має право достроково стягнути заборгованість за кредитом, відсотками та пеню. Між тим, позивач зазначає, що відповідачем [PERSON] вказані умови не виконуються, а саме, - не здійснюється щомісячна сплата кредиту, в зв»язку з чим станом на 04.08.2015р. заборгованість по кредиту становить 7266,76 доларів США, з яких борг по кредиту 2023,27 доларів США, борг по відсотках 649,78 доларів США. Відповідно до п.6.5.1 кредитного договору, у випадку порушення відповідачем графіку погашення кредиту та відсотків, встановлених договором, кредитор нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Таким чином, станом на 04.08.2015р. пеня за невчасну сплату кредиту та погашення відсотків становить 7274,49грн. В забезпечення належного виконання [PERSON] умов кредитного договору було укладено договір поруки №010/02-2/35-09п від 28.08.2009р., за умовами якого СПД [PERSON] виступила поручителем [PERSON] і взяла на себе зобов»язання перед банком відповідати за зобов»язаннями [PERSON], що виникають з умов кредитного договору в повному обсязі цих зобов»язань. Таким чином, позивач просить суд задовольнити уточнені позовні вимоги в редакції від 30.03.2016р. Також, [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву (в ред. від 18.01.2016р., яка надійшла до суду 29.01.2016р. (т.2 а.с. 20) з уточненнями, викладеними в заяві від 15.03.2016р., що надійшла до суду 15.03.2016р. (т.2 а.с.126) та усними уточненнями, викладеними представником відповідача представником за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні 30.03.2016р. (т.2 а.с.148, 154) до ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]», третя особа: СПД [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між [PERSON] та ВАТ (правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]») укладено кредитний договір №010/02-2/35/01-08 від 16.01.2008р. в рамках Генеральної угоди №010/02-2/35-08 від 16.01.2008р. Відповідно до п.1.1 кредитного договору кредитор надає позичальнику споживчий кредит у розмірі 23500 доларів США із сплатою відсотків в розмірі 13% річних терміном на 60 календарних місяців та погашення відповідно до графіка погашення, що є невід»ємною частиною цього договору. Відповідно до п.3.9 кредитного договору забезпеченням кредиту виступає договір застави транспортного засобу №10 від 16.01.2008р., укладений між позичальником та кредитором та договір поруки від 16.01.2008р. Згідно із договором застави автомобіля, останній коштував 130480грн. 00коп. Даний транспортний засіб було придбано за кредитні кошти, які банком перераховано в гривні на рахунки автосалону ПАТ «Черкаси-Авто», тобто банк надав кредитні кошти в гривні, але банком не надано до суду підтверджень здійснення вказаних банківських фінансових операцій . Станом на 29.12.2014р. позичальник виплатив за зобов»язаннями по тілу кредиту 16233,24 доларів США. Відсотки, нараховані банком, були сплачені кредитору у повному обсязі з 16.01.2008р. по 29.12.2014р. на загальну суму 14427,95 доларів США, а тому заборгованості по відсотках станом на 29.12.14р. не існувало. Дані обставини підтверджуються позивачем банком. Про свої порушені права споживача позивач за зустрічним позовом дізнався після того, як отримав позовну заяві, тобто 24.10.2015р. Вважає, що кредитор з моменту виникнення правовідносин з позичальником і поручителем постійно, ретельно укривав істотну інформацію від споживача та не надав жодних відповідей і копій правовстановлюючих документів. Вважає надані банком копії Банківської ліцензії №10 від 11.10.2006р., Дозвіл №10-4 від 11.10.2006р. та Додаток до Дозволу №10-4 від 11.10.2006р. недійсними, оскільки банком було 05.10.2011р. отримано оновлені Дозвільні документи. Отже, [PERSON] вважає, що банком умисно надана йому недостовірна інформація про перекладення валютних ризиків на фізособу позичальника, що є грубим порушенням прав споживача. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] вважає, що кредитний договір від 16.01.2008р., укладений в рамках Генеральної угоди від 16.01.2008р. є недійсним. Так, у ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]» станом на момент укладення кредитного договору в 2008р. був відсутній Дозвіл на здійснення валютних операцій, які належать до фінансових послуг. Надані банком Дозволи 2006 року не можуть братися судом як докази наявного у банку право на здійснення валютних операцій без індивідуальної ліцензії у 2008 році. Оскільки Дозвіл №10-4 та Додатку до Дозволу №10-4, виданих банку 05.10.2011р. НБУ позивач не надав, то [PERSON] вважає, що банку укрив істотну інформацію. Також, зазначає, що позивачем за первісним позовом не надано Генеральних ліцензій за період з 27.03.1992р. по 05.10.2011р. У надано Дозволі до Банківської ліцензії від 05.10.2011р. додано два пункти з видами операцій для здійснення у законний спосіб лише з 05.10.2011р. валютних операцій, які належать до фінансових послуг. Також зазначено у зустрічному позову, що позичальник [PERSON] не отримував індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти в якості платежу, що вважає, є обов»язковим. Крім того, банк не повідомляв Управління НБУ або НБУ про фактичне здійснення валютних операцій, що є, як вважає, порушенням постанови НБУ №483 від 14.10.2004р. Вважає, що операції, пов»язані з переходом права власності на на валютні цінності долари США не відбувалось, а банк, позичальник і продавець є резидентами, що виключає здійснення розрахунків між ними в іноземній валюті. Тобто, не підтверджується зарахування, списання і видача позивачем та отримання відповідачем кредитних коштів у доларах США. Також, відсутня заява [PERSON] про купівлю іноземної валюти для фізособи, яка не здійснює ЗЄПД. А тому, зазначене у кредитному договір зобов»язання у доларах США є нічим іншим, як ввід в оману споживача фінансових послуг, а вимога до позичальника сплачувати споживчий кредит в іноземній валюті є нічим іншим як перекладання усіх валютних ризиків банку на фізособу позичальника та здійснення банком господарської діяльності в порушення закону. [PERSON] не мав реальну можливість змінити умови договору, шляхом складання протоколу розбіжностей та остаточного погодження запропонованих умов. Грошові кошти в гривні в розмірі приблизно 117423,00грн., отримані у позику , банком перераховані на рахунок ПАТ «Черкаси-Авто» згідно із рахунком-фактурою та договором купівлі-продажу автомобіля, який було віддано в заставу. У позичальника [PERSON] не збереглися документи, які підтверджують внесення першого внеску власними коштами в розмірі 10% від суми вартості автомобіля 13047грн. 00коп. Крім того, [PERSON] вважає, що зазначені договори є укладеними з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» в частині недотримання істотних умов, які обов»язкові для кредитних договорів, чим були порушені права споживача фінансових послуг. Умови цих договорів не містять відомості щодо детального розпису загальної вартості кредиту, а отже, - при укладенні договору кредиту недодержана така істотна умова, як укладенні зазначеного графіку у відповідності до умов кредитного договору. При укладенні кредитного договору банк не надав позичальнику у письмовій формі повну та достовірну інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Також кредитний договір не містить посилання на визначений грошовий еквівалент зобов»язання в іноземній валюті, а зазначено безумовно в іноземній валюті доларах США. Таким чином, позивач за зустрічним позовом [PERSON], посилаючись на ст.ст. 27, 203, 215-217, 230 ЦК України, ст.ст. 18,19,22 ЗУ «Про захист прав споживачів»,Конституцію України, Декрет КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ЗУ «Про національний банк України», постанову НБУ №200 від 30.05.2007р., Інструкцію №492 від 12.11.2003р., просить суд, - визнати недійсним кредитний договір №010/02-2/35/01-08 від 16.01.2008р., укладеного в рамках Генеральної кредитної угоди №010/02-2/35-08 від 16.01.2008р., укладений між ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]» та [PERSON] В судове засідання представник позивача за первісним позовом ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]» та представники відповідача за зустрічним позовом за довіреністю [PERSON] та [PERSON] не з»явились, надавши заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги первісного позову підтримують і просять його задовольнити. Крім того, надані письмові заперечення проти зустрічного позову та заяву про застосування строків позовної давності. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] за первісним позовом та за зустрічним позовом позивача [PERSON], а також представник третьої особи СПД (ФОП) [PERSON] за довіреністю [PERSON] заперечувала проти первісного позову і просила відмовити у його задоволенні, надавши письмові заперечення. Крім того, просила задовольнити вимоги зустрічного позову і зазначила, що строки позовної давності за зустрічним позовом [PERSON] не порушені, оскільки він лише в 2015р. дізнався про порушення своїх прав та інтересів. В судове засідання відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та третя особа СПД (ФОП) [PERSON] не з»явились, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у розгляді справи, враховуючи думку представників позивача та відповідача за зустрічним позовом - ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]», дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що первісний позов підлягає до задоволення, а у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити за таких підстав: встановлено, що 16.01.2008р. між ВАТ (в подальшому ПАТ) «Райффайзен банк [PERSON]» та [PERSON] укладено Генеральну кредитну угоду №010/02-2/35-08 від 16.01.2008р., оригінал якої досліджено в судовому засіданні, за умовами якої кредитор на підставі цієї угоди зобов»язується надавати позичальнику кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї угоди, і які є її невід»ємними частинами. Загальний розмір позичкової заборгованості позичальника за наданими в рамках даної угоди кредитами не повинен перевищувати 25000 доларів США або еквіваленту в гривнях чи євро (п.п.1.1, 1.2). За п.2.3 генеральної угоди, всі позики, як і відсотки по них, повинні сплачуватися у тій самій валюті, в якій їх було надано. Конкретні строки користування кредитними коштами, відсоткові ставки за користування кредитними коштами, об»єкти кредитування визначаються сторонами окремо в кожному кредитному договорі, укладеному в рамках цієї угоди (п.2.4). З підписанням цієї угоди позичальник надає право визначення порядку погашення кредитної заборгованості (кредиту, відсотки за користування кредитом, штрафів та пені) вирішувати самостійно кредитору з урахуванням вимог чинного законодавства України (п.2.7). Позичальник зобов»язується використати отримані кредитні кошти і забезпечити повернення одержаних кредитів та сплату нарахованих відсотків відповідно до умов кредитних договорів, укладених в рамках цієї угоди (п.5.1). За порушення строків повернення кредитів, сплати відсотків за користування кредитними коштами, встановлених згідно умов кредитних договорів, використання кредитних коштів не за цільовим призначенням, сплачувати кредитору, додатково до встановленої відсоткової ставки за кредит, штрафні санкції, передбачені п.10 даної угоди (п.5.2, п.6.1). Відповідно до п.10.2, 10.4 угоди, за порушення строків повернення кредитів, відсотків за користування кредитами, передбачених кредитними договорами, укладеними в рамках даної угоди, позичальник сплачує кредитору пеню від суми простроченого платежу в розмірі 0,1% від суми платежу по відсотках та 0,1% від суми платежу по капіталу за кожний день прострочення. Також 13.04.2012р. між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до Генеральної угоди від 16.01.2008р., за умовами якої продовжено строк користування кредитними коштами за Генеральною кредитною угодою від 16.01.2008р. до 15 січня 2017 року. Крім того, як вбачається з заяви на отримання кредиту, поданої [PERSON] до банку 14.01.2008р., оригінал якої досліджувався судом, він звертався до банку «Райффайзен банк [PERSON]» щодо отримання кредиту в розмірі 23500 доларів США на придбання нового легкового автомобіля Шевроле Епіка. В рамках даної Генеральної угоди між сторонами 16.01.2008р. укладено Додаток №1 у вигляді кредитного договору №010/02-2/35/01-08 від 16.01.2008р. За умовами п.1.1 договору, кредитор надає позичальнику споживчий кредит у сумі 23500 доларів США із сплатою 13% річних, терміном на 60 календарних місяців та погашенням відповідно до графіка погашення, ще є невід»ємною частиною цього договору. Кошти, видані в рамках цього договору, призначені для використання на споживчі цілі (п.2.1). Кредитор надає позичальнику кредит на умовах його забезпеченості, терміновості, повернення і платності (п.3.1). Надання кредиту може здійснюватися на поточний рахунок позичальника, готівкою через касу кредитора. Сторони встановлюють, що день видачі кредиту і день його повернення позичальником кредитору вважається одним днем. Погашення основного боргу по кредиту і сплату відсотків позичальник здійснює в доларах США (п.п.3.3, 3.2). Основний борг по кредиту вважається погашеним, а відсотки за користування кредитом сплаченими у встановлений термін, якщо сума основного боргу в доларах США в повному розмірі й у встановлений графіком погашення термін, надійшла на позичковий рахунок позичальника, а сума відсотків у доларах США надійшла на рахунок доходів банку в термін, встановлений графіком погашення (п.3.6). На умовах цього договору відкриті позичальнику позичковий рахунок №2203.3.49190 та надати кредит у сумі 23500 доларів США, після надання позичальником відповідним чином оформленого забезпечення, що задовольняє вимоги кредитора (п.5.1). Відповідно до п.6.1 договору позичальник зобов»язаний здійснювати безготівковим платежем або готівкою в касу кредитора: щомісячне часткове погашення кредиту та остаточне погашення отриманого кредиту згідно графіка погашення на позичковий рахунок №2203.3.49190; щомісячне погашення нарахованих відсотків, відповідно до умов цього договору згідно до графіка погашення на рахунок №2208.4.50707. Пунктом 6.5.1 договору передбачено пеню в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу по кредиту та по відсотках відповідно за кожний день прострочення. У випадку виникнення простроченої заборгованості за кредитом або прострочення по сплаті відсотків по ньому, стягувати пеню відповідно до умов, передбачених у п.6.5 цього договору (п.7.1). Невід»ємною частиною кредитного договору є Графік повернення кредиту та сплати відсотків, оригінал якого досліджено в судовому засіданні, за яким також визначено суму кредиту 23500 доларів США, який також як і генеральна угода та кредитний договір, підписано позичальником [PERSON] В якості забезпечення виконання кредитного договору, 28.08.2009р. між банком та СПД [PERSON] (виписка з Єдиного державного реєстру юросіб та ФОП від 20.01.2014р.) укладено договір поруки №010/02-2/35-09п. Крім того, 16 січня 2008р. між ВАТ (в подальшому ПАТ) «Райффайзен банк [PERSON]» та [PERSON] укладено договір застави транспортного засобу, який забезпечує вимоги заставодержателя, що витікають з Генеральної угоди від 16.01.2008р. та кредитних договорів, укладених в межах Генеральної кредитної угоди, укладеної між заставодержателем та [PERSON], за умовами якої позичальник зобов»язується перед заставодержателем повернути кредит сума загальної заборгованості по якому не може перевищувати 25000 доларів США або еквіваленту в гривнях чи євро, сплатити відсотки та його користування в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитною угодою та кредитними договорами, укладеними в її межах, а також можливу неустойку у розмірі і у випадках, передбачених кредитною угодою, кредитними договорами, укладеними в її межах та цим договором (п.1.1). Даний договір посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] (реєстр №10) 16.01.2008р. Предметом застави є належний [PERSON] транспортний засіб автомобіль Шевроле Епіка, 2008р. випуску, н/з [NUMBER]. З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, 28.08.2009р. була укладена Додаткова угода №1, оригінал якої досліджено під час розгляду справи, з укладанням даної додаткової угоди тимчасово на період з 16.09.2009р. по 15.01.2010р. сторони домовились зменшити розмір щомісячного платежу. З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, 29.01.2010р. була укладена Додаткова угода №2, оригінал якої досліджено в судовому засіданні, з укладанням даної додаткової угоди тимчасово на період з 16.01.2010р. по 15.07.2010р. сторони домовились зменшити розмір щомісячного платежу. З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, 13.09.2010р. була укладена Додаткова угода №3, оригінал якої досліджено в судовому засіданні, з укладанням даної додаткової угоди тимчасово на період з 13.08.2010р. по 13.02.2011р. сторони домовились зменшити розмір щомісячного платежу. З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, 17.02.2011р. була укладена Додаткова угода №4, оригінал якої досліджено в судовому засіданні, з укладанням даної додаткової угоди тимчасово на період з 28.02.2011р. по 27.07.2011р. сторони домовились зменшити розмір щомісячного платежу. З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, 27.07.2011р. була укладена Додаткова угода №5, оригінал якої досліджено в судовому засіданні, з укладанням даної додаткової угоди тимчасово на період з 29.08.2011р. по 27.01.2012р. сторони домовились зменшити розмір щомісячного платежу. З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, 13.04.2012р. була укладена Додаткова угода №6, оригінал якої досліджено в судовому засіданні, з укладанням даної додаткової угоди сторони погодили збільшити строк кредиту та встановити дату остаточного погашення кредиту 15.01.2017р., у зв»язку з чим Графік погашення кредиту та сплати інших платежів було викладено в новій редакції в Додатку №1,2, який є невід»ємною частиною Додаткової угоди. При цьому, суд звертає увагу на заяви від 19.01.2010р., від 01.02.2011р., оригінали яких досліджувались судом, з якими [PERSON] звертався до банку про зменшення кредитного навантаження за кредитними угодами, в т.ч. №010/02-2/35/01-08 від 16.01.2008р. Крім того, позивачем надано до суду оригінали Додатків до кредитного договору від 16.01.2008р. відповідно до вказаних вище Додаткових угод у вигляді Таблиць визначення сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки та Графіки погашення кредитної заборгованості та сплати страхових платежів, за результатами дослідження яких встановлено, що вони підписані позичальником [PERSON], до також ні відповідачем, ні його представником не оспорюється. Також зазначено, що примірники цих Додатків до договору отримані [PERSON], про що свідчать його підписи. Таким чином, за всіма умовами договору та додаткових угод встановлено, що кредит надавався у доларах США., про що належним чином повідомлялося [PERSON] 08 червня 2015р. ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]» направляв письмову вимогу [PERSON] про дострокове виконання грошових зобов»язань за кредитним договором, але вона не була виконана позичальником. Відповідно до наданого позивачем за первісним позовом розрахунку заборгованості за кредитним договором від 16.01.2008р., укладеного в рамках Генеральної угоди від 16.01.2008р. та випискою по рахунку, судом встановлено, що 16.01.2008р. банком кредитором з позичкового рахунку [PERSON] №2203.3.49190 перераховані грошові кошти в розмірі 23500 доларів США на поточний рахунок №2620949968, відкритий на ім.»я [PERSON] Факт відкриття такого рахунку підтверджується даними договору від 03.03.2006 року, укладеного між [PERSON] та банком про відкриття і ведення рахунку до запитання в доларах США без обмеження суми та терміну дії договору, а також заявою [PERSON] від 03.03.2006 року до банку про відкриття рахунку в доларах США. Таким чином, спростовуються твердження представника відповідача про відсутність рахунку, відкритого на ім.»я [PERSON] в іноземній валюті в ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]». Також судом встановлено, що станом на час розрахунку заборгованості на 04.08.2015р. офіційний курс долара за даними НБУ становив 21,717484грн. за 1 долар США. Як вбачається з наданих позивачем відомостей, позичальник [PERSON] допускав порушення умов кредитного договору, в т.ч. додаткових угод щодо строків погашення заборгованості та розмірів коштів на погашення заборгованості. Так, останній раз кредит погашено 29 грудня 2014р. в розмірі 240,87 доларів США, а відсотків за користування кредитом 29.12.2014р. в розмірі 85,61 доларів США. Також за порушення умов договору, позивачем нарахована пеня в розмірі 7274грн. 49коп. за період з 27.08.2014р. по 03.08.2015р. включно. Також, про визнання позичальником відповідачем по справі [PERSON] факту отриманого кредиту в ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]» в сумі 23500 доларів США, свідчать дані його неодноразових заяв до вказаної банківської установи від 11.08.2009р., від 20.01.2010р., за якими він вказував відомості про наявні у нього діючі кредити та кредитні історії за останні три роки, в т.ч. як фізична особа, - й щодо отриманого в 2008 році кредиту в розмірі 23500 доларів США під процентну ставку 13%. В судовому засіданні судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу автомобіля №68 від 12.01.2008р., укладеного між ТОВ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс» та [PERSON], останній приймає у власність та оплачує автомобіль Шевроле Епіка за 130480грн. 00коп., в т.ч. ПДВ. Покупець за рахунок власних коштів сплачує частину вартості автомобіля у сумі 10%, тобто 13507грн. 00коп., в т.ч. ПДВ. При цьому, зазначено, що перед підписанням цього договору продавцем було надано покупцю пакет документів для оформлення банківського кредиту на придбання вказаного автомобіля; покупець попередньо погодив з структурним підрозділом банку ВАТ «Райффайзен банк [PERSON]» питання про кредитування покупця на придбання автомобіля і банком прийнято рішення про кредитування покупця для придбання автомобіля, про що банком надано гарантійний лист від 11.01.2008р., що є невід»ємним додатком до цього договору. Також договором передбачено, що сплату різниці коштів між вартістю автомобіля та сплаченим авансом покупець здійснює за рахунок коштів, отриманих від банку на умовах укладеного між банком та покупцем договору кредиту. Відповідно до п.2.3 договору, покупець організовує сплату продавцеві різниці між сумою авансу та вартістю автомобіля за рахунок коштів, отриманих в банку як кредит. Позивачем надано до суду рахунок-фактуру від 12.01.2008р., довідку-рахунок (кредит) №628941, акт приймання-передачі транспортного засобу №097790 про те, що [PERSON] отримав автомобіль вказаної моделі та марки, сплативши 130480грн. 00коп. через касу торговельної організації. Відповідно до даних свідоцтва про реєстрацію ТЗ вказаний автомобіль зареєстрований на праві власності за [PERSON] 15.01.2008р. Як вбачається з листа генерального директора ТОВ «[PERSON] Груп» №46 від 23.03.2016р., бухгалтерські документи щодо вище вказаного договору купівлі-продажу автомобіля на підприємстві не збереглися за закінченням строку зберігання. При цьому, на рахунок ТОВа надійшли кошти 12.01.2008р. в сумі 13057,00грн. та 17.01.2008р. в сумі 117423,00грн., але хто був фактичним платником даних коштів, встановити не представилось можливим. При цьому, за даними банківських виписок від 12.01.08р. та від 17.01.08р. контрагентом був ПП [PERSON] Відповідно до банківської ліцензії №10, що видана ВАТ «Райффайзен банк [PERSON]» і зареєстрована НБУ 27.03.1992р. за №94 банк має право здійснювати банківські операції, зокрема, - за Дозволом №10-4 від 11.10.2006р. та за Додатком до Дозволу №10-4 від 11.10.2006р. , в т.ч. на право здійснення операцій з валютними цінностями. Відповідно до Статуту ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]», витяг з якого надано до позову, вбачається, що АКБ «Аваль» створено відповідно до протоколу №1 від 03.03.1992р. і 27.03.1992р. банк зареєстрований НБУ під номером 94. В подальшому змінено найменування банку на ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]», який є правонаступником за всіма правами та обов»язками ВАТ «Райффайзен банк [PERSON]». Як передбачено ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). Як передбачено ст. 627 ЦК України (в ред., що діяла на час виниклих правовідносин), відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України. Згідно із\~ст. 628 ЦК\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК передбачено, \~що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальні положення про правочин в т.ч. договори, правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені главою 16 розділу 1У ЦК України. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Як зазначено у ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), що визначено ст. 610 ЦК України. Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до вимог ст.625 ч.1 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання (ст. 549 ч.1 ЦК України). Поняття та підстави виникнення права на неустойку визначені ст.ст.549, 550 ЦК України. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України). Крім того, якщо за порушення зобовязання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (ч.1 ст.624 ЦК України). Крім того, відповідно до ст. 36 Закону України Про Національний банк України офіційний курс гривні до іноземних валют установлюється НБУ. Валютні курси встановлюються Нацбанком за погодженням із Кабінетом Міністрів України. Згідно з Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердж. постановою НБУ від 12.11.2003р. №496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про коригування іноземних валют за станом на останню дату. Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав уважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Кредитний договір між сторонами по даній справі про отримання позичальником кредиту в іноземній валюті не суперечить положенням ст. 524 ЦК України та умовам зазначеного договору від 16.01.2008р. та відповідних додаткових угод, укладених в рамках Генеральної кредитної угоди від 16.01.2008р., з якими під час укладання погодився [PERSON] Відповідно до положень п.10 постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012р. №5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин передбачено, що згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Пунктом 12 згаданої постанови передбачено, що у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини 3 ст. 533 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 № 15-93 валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобовязань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.09.2014 року (справа №6-145цс14). Відтак вимоги щодо застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань, визначених в іноземній валюті, мають заявлятися в національній валюті України (гривнях) за офіційним курсом Національного банку України на день заявлення відповідної вимоги (крім випадків, коли стороною зобов'язання, у якому виник спір, одержано відповідну ліцензію Національного банку України). Крім того, як вже зазначалось, стягнення заборгованості, в т.ч. боргу по кредиту, відсотків за користування кредитними коштами може відбуватись в іноземній валюті з дотриманням вимог Декрету КМУ Про систему валютного регулювання та валютного контролю від 19.02.1993р. №15-93. Що стосується вимог щодо стягнення з відповідача пені, то вона підлягає до стягнення у національній валюті гривні, оскільки вищезазначені положення Декрету КМУ не підлягають до застосування при вирішенні цього питання. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"\~від 19.02.1993 № 15-93 установлено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 цього Декрету. Судом встановлено, що зобов»язання сторін у спірному кредитному договорі виражені в іноземній валюті доларах США. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Стаття 2 Закону визначає терміни «кошти» - як гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Згідно із ч.1 ст. 49 ч.1 цього Закону, як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені у п.3 ч.1 та у п.п.3-7 ч.2 ст. 47 цього Закону. Тобто уповноважені банки на підставі виданої НБУ ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право використовувати іноземну валюту на території України при здійсненні розрахунків, в т.ч. і здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Згідно з ч.ч.2,4 ст. 5 вказаного Декрету (на час виниклих правовідносин) генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв»язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Як випливає з п.в) ч.4 ст.5 Декрету КМУ надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті потребує індивідуальної ліцензії, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Між тим, на час розгляду справи законодавством не встановлено термінів і сум кредитів в іноземній валюті, як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Відповідно до п.5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердж. Постановою Правління НБУ від 17.07.2001р. №275 (на час виниклих правовідносин), письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ від 19.02.1993р. №15-93. Такої ж позиції дотримується Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. в п.11 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» Відповідно до частини першої статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"\~від 19.02.1993 № 15-93\~валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобовязань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Отже, у ВАТ (ПАТ) «Райффайзен банк [PERSON]» були всі правові підстави для здійснення кредитування в іноземній валюті і, відповідно для укладення з [PERSON] кредитного договору від 16.01.2008р., враховуючи умови договору. Доводи відповідача та його представника про відсутність індивідуальної ліцензії у банку, - є безпідставними. Твердження відповідача та його представника про відсутність (ненадання позивачем) оригіналів первинних платіжних документів на видачу готівки, що як на їхню думку, дає підстави для відмови у задоволенні первісного позову, спростовуються сукупністю інших досліджених в судовому засіданні доказів щодо встановленого факту наявності між сторонами кредитних правовідносин за кредитним договором від 16.01.2008р. в рамках Генеральної угоди від 16.01.2008р. та послідуючих додаткових угод, в т.ч. укладання (підписання) кредитного договору та додаткових угод до нього, графіків (зокрема, й щодо визначення розміру фактичної заборгованості), факту отримання [PERSON] кредиту в розмірі 23500 доларів США, сплати частини кредитних коштів та відсотків за користування кредитом протягом 6-ти років (остання сплата кредиту та відсотків мала місце в грудні 2014р.). Також, подаючи відповідні заяви до банківської установи від 19.01.2010р., від 01.02.2011р., від 11.08.2009р., від 20.01.2010р., які досліджувались судом, підписуючи додаткові угоди та додатки до них, - відповідач визнавав розміри заборгованості за вказаним кредитним договором. Жодних доказів на спростування таких обставин відповідачем [PERSON] до суду не надано. Що стосується розрахунку розміру заборгованості за кредитними договором, то відповідачем та його представником також не надано належних, допустимих, достатніх та переконливих доказів, відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 57-61 ЦПК України, які б спростовували доводи позивача ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]». Крім того, позивач за первісним позовом визнає факт часткового погашення відповідачем виниклої заборгованості станом на 04.08.2015р. Безпідставними є доводи представника відповідача за довіреністю [PERSON], заявлені в судовому засіданні про те, що позовна заява, розрахунок заборгованості, виписка по рахунку та інші документи, - неналежно оформлені та надані особами, які не мають повноважень на їх подання, оскільки це спростовується дослідженими матеріалами справи, зокрема, - даними відповідних довіреностей та матеріали позову подані до суду прошитими та скріпленими печаткою банківської установи та підписом посадової особи банку. Крім того, вкотре слід зазначити, що всі надані в копіях документи відповідали їх оригіналам, які оглядались та досліджувались судом і були витребувані відповідно до ухвали суду від 14.12.2015р. за результатами розгляду клопотань відповідача. Також не знайшли свого підтвердження твердження представника відповідача в судовому засіданні про те, що за наданими позивачем документами, в т.ч. кредитного договору, додаткових угод тощо, оригінали яких досліджувались судом й оглядались самим представником відповідача, - однією із сторін кредитних угод/договорів, тобто із сторони банку, - ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]» не був належним кредитором, а була якась інша особа/юрособа. Заперечуючи проти доводів ПАТ щодо отримання кредитних коштів в сумі 23500 доларів США, відповідачем та його представником не надано до суду доказів, враховуючи положення ст.ст. 10, 11, 57-61 ЦПК, про те, що [PERSON] отримано кредит для придбання автомобіля у валюті гривні України. Що стосується зустрічного позову, то його позовні вимоги є необґрунтованими. За змістом ст. 203 (в ред. на час виниклих правовідносин), ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом ( ч.1 ст. 229 ЦК України). Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину; відсутність волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин вчинено у формі, яке не відповідає формі, встановленій законом; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За результатами розгляду даної цивільної справи, судом не встановлено будь-яких обставин та підстав для визнання кредитного договору від 16.01.2008р. недійсним. Не доведено факт обману та наявність умислу в діях кредитора - ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]» чи його посадових осіб, що є обов»язковою ознакою обману, на що звернуто увагу у п.20 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним». Отже, й відсутні підстави для застосування правових наслідків недійсності правочину, передбачені статтею 216 ЦК, на що вказує у зустрічному позові відповідач. Також відповідачем не доведено обставин щодо невідповідності кредитного договору від 16.01.2008р. вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Судом встановлено, що відповідач [PERSON] порушує умови кредитного договору від 16.01.2008р., укладеного в рамках Генеральної кредитної угоди від 16.01.2008р. не в повному обсязі та несвоєчасно вносить грошові кошти на погашення заборгованості за кредитними зобов»язаннями. Наявність таких порушень є підставою позивачеві для дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача. До суду 14.04.2016р. (т.2 а.с.177) надійшла заява від представника відповідача за довіреністю [PERSON] про виключення документів з числа доказів. Зокрема, зазначено, що документи, надані до позовної заяви представником позивача за первісним позовом [PERSON] та до суду представником позивача [PERSON], а саме, - розрахунок заборгованості за кредитним договором та виписка за кредитним договором, - не відповідають вимогам ст.ст. 58, 59, 64, 10 ЦПК, суперечать умовам п.5.1 кредитного договору. Вважає, що розрахунок заборгованості підписаний особою представником, повноваження на складання та завірення документів, що містять фінансові показники по рахунку клієнта банку, відсутні; не надано трудового договору між банком та особою [PERSON] і вона не має права підпису фінансових документів; відсутні наказ про призначення особи представника на певну відповідну посаду; підпис виконавця [PERSON], як спеціаліста Департаменту операційного сервісу відсутній. Що стосується виписки по рахунку, то на думку представника відповідача, - дана виписка не є документом, оскільки позичальник коштів готівкою не отримував; позивачем не надано договір про надання банківських послуг, укладений між сторонами за для обслуговування рахунку, відкритого в іноземній валюті для обслуговування кредиту; копія виписки не підписана та не завірена уповноваженою особою банку, яка має повноваження та доступ до рахунку банку, в т.ч. клієнта банку відповідача. Вважає, що копії документів, які надані позивачем, містять суперечливі дані щодо рахунків, з яких кредитні кошти були перераховані на поточний рахунок позичальника. Відповідно до вимог ч.2 ст. 185 ЦПК України, у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду особою, яка бере участь у справі, для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При цьому, під час судового засідання оголошувались матеріали цивільної справи та докази, якими позивач та відповідач обґрунтовують свої вимоги та заперечення, в т.ч. розрахунок заборгованості та виписка по рахунку. Крім того, позивачем за первісним позовом до суду 31.05.2016р. (вх. 16521) були надані оригінали документів (за переліком), що забезпечують кредитні правовідносини між ПАТ та [PERSON] та мають значення до спору, що вирішується судом. Представником відповідача під час судового засідання оригінали документів оглядались і ним надавались відповідні пояснення за результатами їх дослідження, в т.ч. щодо наданих розрахунку та виписці. Судом встановлено, що надані позивачем матеріали позовної заяви з додатками, в т.ч. розрахунок заборгованості та виписка по рахунку позичальника [PERSON] прошиті, посвідчені відповідною печаткою банківської установи та підписом заступника директора Департаменту проблемної заборгованості роздрібних клієнтів ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]», начальником управління [PERSON], а тому доводи представника відповідача про сумніви щодо достовірності вказаних документів, не знайшли свого підтвердження. Крім того, ні відповідачем, ні його представником не надано доказів, що спростовують значення відомостей оспорюваних ними документів. Отже, суд, враховуючи положення ст. 212 ЦПК України щодо оцінки доказів, вважає за необхідне відмовити у задоволенні вказаної заяви. Таким чином, з»ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги первісного позову слід задовольнити, а саме, - стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]» заборгованість за кредитним договором №010/02-2/35/01-08 від 16.01.2008р., укладеного в рамках Генеральної кредитної угоди №010/02-2/35-08 від 16.01.2008р.: борг за кредитом 7266,76 доларів США; борг за відсотками - 649,78 доларів США, а всього 7916,54 доларів США, а також пеню в розмірі 7274,49грн. Що стосується позовних вимог зустрічного позову, то у їх задоволенні необхідно відмовити. На думку суду, підстав для задоволення заяви позивача про застосування строку позовної давності щодо зустрічного позову, немає. На підставі ст. ст. 79, 88 ЦПК, ЗУ Про судовий збір необхідно стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Райффайзен банк [PERSON]»» судовий збір в розмірі 1792грн. 02коп., що підтверджується платіжним дорученням № 436054 від 19.08.2015р. На підставі викладеного, та

Outcome: approved