Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

В грудні 2014 року позивачка [PERSON] звернулась в суд з вищезазначеним позовом, в якому вказала, що 5 липня 2013 року вона з відповідачем домовилась про купівлю в останнього магазину "[INFO]", який розташований по [ADDRESS] Даний магазин належав відповідачу на праві власності. При цьому вони уклали попередній договір у формі розписки, згідно якого вона передала відповідачу суму грошей в розмірі 5 000 доларів США, що на той час в еквіваленті становило 40 800 гривень. В розписці зазначено, що розрахунок за купівлю магазину буде відбуватись за згодою сторін в обумовлений термін. У випадку відмови однієї із сторін завдаток повертається. Згоди на покупку магазину між ними не було досягнуто, а тому і договір купівлі -продажу не був укладений. 5 вересня 2013 року вона попередила відповідача про те, оскільки між нами не укладено договір купівлі-продажу магазину і в майбутньому не буде укладатись, то він зобов'язаний повернути їй аванс, який він отримав від неї в розмірі 5 000 доларів США. В жовтні місяці 2014 року їй стало відомо, що відповідач вказаний магазин продав іншим людям. На її неодноразові вимоги повернути аванс відповідач заявляє, що кошти, які він отримав як аванс в рахунок купівлі магазину, потратив на свої потреби і на даний момент немає можливості їх повернути, однак якщо в нього будуть відповідні кошти, то він їх поверне. В зв'язку з такими обставинами в позовній заяві позивачка просила стягнути з відповідача 76 483 гривні, що в еквіваленті згідно курсу Національного банку України становило 5 000 доларів США та понесені нею судові витрати. Під час судового розгляду справи позивачка збільшила позовні вимоги, вимагаючи стягнути з відповідача 125 487 гривень 95 копійок, що становить 5 000 доларів США згідно курсу Національного банку України станом на 2 червня 2016 року. В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримують, просять його задовольнити. Відповідач та його предстанвик в судове засідання повторно не з'явилися, про час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника відповідача [PERSON] до суду надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності сторони відповідача. Позов заперечує. В судовому засіданні 17 червня 2016 року представник відповідача обгрунтував заперечення позовних вимог тим, що відповідач був власником магазину "[INFO]", який мав намір продати, так як мав певні боргові зобов'язання. Магазин виявила бажання купити позивачка. Сторони домовилися про ціну і позивачка передала відповідачу 40 800 гривень, а не 5 000 доларів США, хоча на той час ця сума в еквівалентиі становила 5 000 доларів США. Відповідач написав власноручно розписку про отримання таких коштів. Оскільки позивачка не мала достатньо коштів на придбання магазину, то вона просила відповідача почекати, обіцяючи, що кошти будуть. Коли стали падати ціни на нерухоме майно, то відповідач продав магазин іншому покупцю, і внаслідок такої затримки з продажем він поніс певні втрати. Так як відповідчака не дотрималась умов, які були визначені в розписці від 5 липня 2013 року, то за таких обставин вона не може вимагати повернення коштів, а тому вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних мотивів. Судом встановлено, що 5 липня 2013 року відповідач згідно розписки отримав від позивачки завдаток в розмірі 40 800 гривень (або 5 000 доларів) в рахунок купівлі магазину. Цією розпискою визначено порядок проведення розрахунку за купівлю магазину та порядок повернення завдатку у випадку відмови від зобов'язання. Згідно ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст. 570 Цивільного кодексу України визначено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Отже, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності конкретного зобов'язання, тобто договору між сторонами, яким визначено предмет та істотні умови. Проте, наявна в матеріалах справи розписка відповідача про отримання ним завдатку не можна вважати договором, яким би стверджувалися наміри та взаємні зобов'язання сторін щодо укладення договору купівлі-продажу магазину. З огляду на викладене сума переданих позивачкою відповідачу коштів не може вважатися завдатком. Згідно з ч. 2 ст. 570 вищезазначеного Кодексу, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Оскільки відповідач, як вбачається з позовної заяви та пояснення позивачки, і це по суті не заперечується стороною відповідача, свої зобов'язання згідно розписки від 5 липня 2013 року не виконав, то за змістом ч. 2 ст. 570 Цивільного кодексу України в нього виникає зобов'язання повернути позивачці суму отриманого авансу. При визначенні суми авансу, яка підлягає стягненню з відповідача, суд виходить з наступних мотивів. В ст. 524 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня. Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 4 липня 2011 року № 3-62гс11, від 7 жовтня 2014 року № 3-133гс14). В розписці від 5 липня 2013 року сторони визначили суму отриманих відповідачем коштів в розмірі 40 800 гривень або 5 000 доларів США і в даному випадку сполучник "або" виступає в значенні "тобто", "іншими словами". Таке значення сполучника "або" визначено Сучасним тлумачним словником української мови і це дає суду підстави для висновку, що в розписці від 5 липня 2013 року сторони використали такий сполучник для визначення еквіваленту отриманої відповідачем суми в іноземній валюті. Станом на 2 червня 2016 року курс долара США до гривні становить 100 доларів США -- 2509 гривень 75,90 копійок. Отже, з врахуванням таких обставин борг відповідача буде становити 125 487 гривень 95 копійок (5 000 х 25 гривень 09,759 копійок). Законом не передбачено, що якщо аванс був переданий і зобов'язання не виконано, то він залишається у сторони, яка його отримала, а тому позиція представника відповідача з цього приводу є необгрунтованою. Не впливає на рішення суду і умови поверення завдатку, які визначені в розписці від 5 липня 2013 року. Відповідно до вимог ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача в корись позивачки слід також стягнути понесені нею документально підтверджені судові витрати в сумі 1 254 гривні 87 копійок. З врахуванням наведеного,

Outcome: approved