Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, посилаючись на те, що йому на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області № 2-316/12 від 22 квітня 2013 року, яке частково було скасовано рішенням Апеляційного суду Київської області № 22ц-780/3418/2013 р. від 20 листопада 2013 року належить будинок [ADDRESS]; право власності зареєстровано, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.02.2014 року. Позивач вказує, що починаючи з дня смерті його батька [PERSON], який помер [INFO] року він не може потрапити до будинку, так як відповідачка закрила будинок, йому ключів не надає, категорично відмовляється його пускати до будинку, даний факт підтверджується відмовними матеріалами Ірпінського МВ ГУ МВС України у Київській області (лист № 15836) від 23.08.2011 року, крім цього факт, що відповідачка перешкоджає йому користуватися будинком підтверджується матеріалами справи № 2-316/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на будинок. Також цей факт відображається в ухвалі Апеляційного суду Київської області по вказаній справі. Вказує, що він намагався вирішити питання мирним шляхом, неодноразово дзвонив до відповідачки з проханням виселитися з будинку та надати йому ключі від нього, однак відповідачка на прохання не реагує. На сьогоднішній день він як власник будинку не може зробити навіть технічний паспорт. Відповідачка самовільно та незаконно зайняла будинок, який належить йому, при цьому має своє житло, тому він вважає, що відповідачка повинна бути виселена з його будинку. Так як відповідачка не бажає вирішувати це питання мирним шляхом, він вимушений звернутися до суду із даним позовом. В зв'язку із викладеними обставинами позивач просив постановити рішення суду, яким зобов'язати [PERSON] не перешкоджати йому користуватися та володіти будинком [ADDRESS]; зобов'язати відповідачку повернути йому ключі від будинку [ADDRESS]; виселити [PERSON] з будинку [ADDRESS]; стягнути з відповідачки на його користь судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала, підтвердила обставини, викладені в позовній заяві, просила позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася , про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила; 23.04.2014 року відповідачка [PERSON] направила до суду письмові заперечення, які знаходяться в матеріалах даної справи, в яких зазначає, що вона вважає позовну заяву [PERSON] безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню. Вказує, що посилання на повідомлення Ірпінського МВ ГУ МВС України в Київській області про відмову в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON] по-перше немає ніякого відношення до позивача, він не являється заявником; по-друге, ст. 190 КК України, за якою було відмовлено в порушенні кримінальної справи являється шахрайством, але аж ніяк злочинною перешкодою в користуванні житловим будинком; по-третє, власником вказаного будинку, як сам же зазначає позивач, він став після винесення рішення Апеляційного суду Київської області та подальшої реєстрації від 24.12.2013 року. Тобто на момент подання заяви до МВС та отримання відповіді про відмову в порушенні кримінальної справи позивач ще не був власником вказаного будинку, тому посилатися в силу ст. 391 ЦК України (перешкоду в користуванні майном) як на цю підставу він не має права. Позивач не довів суду, що після набуття ним на законних підставах права власності на вказаний житловий будинок відповідач створює йому перешкоди в його користуванні та розпорядженні ним. Також зазначає, що посилання на те, що позивач неодноразово дзвонив відповідачу та прохав виселитися з будинку та віддати йому ключі від нього нічим не підтверджуються, вона, як відповідач, заперечує ці обставини і пояснює, що з моменту набуття позивачем права власності на вказаний будинок, їй ніхто не телефонував та не звертався з цього приводу. Вона як відповідач самовільно не займала вищевказаний будинок, так як в даному будинку вона почала проживати ще коли була жива її сестра [PERSON] та її син ( її племінник) [PERSON] Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20.11.2013 року, на яке посилається позивач, було встановлено обставини її проживання в даному будинку, саме вона доглядала за хворою сестрою та племінником за їх проханням; на той час позивач не має ніяких прав на цей будинок, тому вона не займала незаконно цей будинок у позивача, оскільки між ними тривав судовий спір з приводу визначення власника вказаного будинку. Зауважує, що ст. 161 ЖК України, на яку посилається позивач стосується прав наймача будинку вселяти в будинок інших осіб, що належить громадянинові і там нічого не зазначено стосовно виселення будь-кого. Просила відмовити повністю у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю у вигляді будинку по [ADDRESS] та виселення її з вказаного будинку по цивільній справі № 367/1686/14-ц. В зв'язку із цим суд, заслухавши думку представника позивача [PERSON], яка не заперечувала проти розгляду справи у відсутності відповідачки та не заперечувала проти заочного розгляду справи, вважав за можливе розглянути справу у відсутності відповідачки на підставі наявних у справі доказів та ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 224-266 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], вивчивши письмові докази по справі, суд вважає заявлений позов таким, що підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного. У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником житлового будинку , який розташований за адресою [ADDRESS] на підставі рішення Апеляційного сулу Київської області від 20.11.2013 року. Встановлено, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області по справі № 2-316/12 від 22 квітня 2013 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на будинок в порядку спадкування за законом, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну черговості одержання права на спадкування за законом та визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом, розділ спадщини позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на будинок в порядку спадкування за законом задоволено частково; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] року; в інший частині позову відмовлено; зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про зміну черговості одержання права на спадкування за законом та визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом, розділ спадщини задоволено частково; змінено черговість та визнано за [PERSON] право на спадкування першої черги за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року разом з спадкоємцем першої черги [PERSON], який має право на спадкування за законом першої черги; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року; в інший частині зустрічного позову відмовлено . Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 листопада 2013 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 квітня 2013 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] задоволено, визнано за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] року право власності на домоволодіння [ADDRESS], яке за даними технічного паспорту, виданого Ірпінським бюро технічної інвентаризації 06 листопада 2003 року складається із житлового будинку під літерою "А", площею 38,5 кв. м., сараю "Б", погріба "В", вбиральні "Д", огорожі під № 1, 3, 5, 1/2 частини колодязя під № 2, водопровідного колодязя під № 4, вигрібної ями під № 6. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про зміну черговості одержання права на спадкування за законом та визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом, розділу спадщини відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2013 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника [PERSON] - [PERSON] на рішення апеляційного суду Київської області від 20 листопада 2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на будинок в порядку спадкування за законом; за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про зміну черговості одержання права на спадкування за законом, визнання права власності на частину спадкового майна в порядку спадкування за законом, розділ спадщини відмовлено. В судовому засіданні встановлено, що відповідачка проживає в спірному будинку та чинить позивачу перешкоди у користуванні належним йому на праві власності будинком [ADDRESS], не допускає його до будинку. Наведені обставини підтверджуються поясненнями представника позивача [PERSON], матеріалами справи. У відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником житлового будинку , який розташований за адресою [ADDRESS] на підставі рішення Апеляційного сулу Київської області від 20.11.2013 року, відповідачка проживає в спірному будинку та чинить позивачу перешкоди у користуванні належним йому на праві власності будинком [ADDRESS], не допускає його до будинку. Враховуючи вищевикладене суд прийшов до висновку, що оскільки відповідачкою чиняться перешкоди позивачу у володінні та користуванні належним йому на праві власності будинком [ADDRESS], право позивача на володіння, користування та розпоряджається своїм майном порушено, а тому виходячи із положень ст. 391 ЦК України слід зобов'язати відповідачку не чинити перешкод позивачу у володінні та користуванні належним йому на праві власності будинком [ADDRESS] та оскільки відповідачка добровільно не звільняє спірний будинок слід виселити її із спірного будинку, задовольнивши в цій частині позовні вимоги позивача. Що стосується вимог позивача про зобов'язання відповідача повернути йому ключі від спірного будинку, суд вважає, що оскільки в судовому засіданні позивачем не надано жодних доказів того, що він віддавав ключі відповідачці та у нього відсутні ключі від даного будинку, дані вимоги задоволенню не підлягають. Таким чином суд задовольняє заявлений позов частково. На підставі ст. ст. 316-319, 321, 386, 391 ЦК України,

Outcome: partial