Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в порядку ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування», так-як отримав право вимоги, в порядку регресу, на відшкодування шкоди, заподіяної відповідачем, внаслідок ДТП, та просив стягнути з відповідача, в порядку регресу, суму страхового відшкодування в розмірі 5200,00 грн. та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 23.12.2013 на вул. Шевченка, 6-А, в м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки «Нісан» д.н. [NUMBER], під керуванням [PERSON] (відповідач), власником якого він є та автомобіля марки «Ауді» д.н. [NUMBER], під керуванням [PERSON](потерпілий) Внаслідок ДТП були завдані механічні пошкодження автомобілю марки «Ауді» д.н. [NUMBER]. Дорожньо - транспортна пригода відбулася з вини водія автомобіля марки «Нісан» д.н. [NUMBER] - [PERSON], що підтверджується постановою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 29.01.2014 року в адміністративній справі № 760/922/14-п. В зв'язку з тим, що цивільно - правова відповідальність власника транспортного засобу автомобіля марки «Нісан» д.н. [NUMBER] - [PERSON], на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/7486887 застрахована у ПАТ «Страхове товариство «Іллічівське», то 11.02.2014р. [PERSON] (потерпілий) звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування. На виконання умов договору від 06.11.2013 р. № АС/7486887, за яким позивач застрахував цивільну відповідальність відповідача перед третіми особами, при використанні транспортного засобу «Нісан» д.н. [NUMBER], на підставі страхового акту № ЦО-43032-АС-0007486887-01 від 11.02.2014 року та розрахунку суми страхового відшкодування, звіту про визначення вартості матеріального збитку для автомобіля марки «Ауді» д.н. [NUMBER] № 419-А від 31.01.2014 року, позивачем було сплачено потерпілому страхове відшкодування в розмірі 5200,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1370 від 11.03.2014. 19.11.2014 року позивачем на адресу відповідача було надіслано лист-претензію № 205 ІЛЛ з вимогою сплатити борг. Проте, зазначена претензія залишилась без реагування та виконання. З урахуванням викладеного, позивач просив позов задовольнити. 11.06.2015 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги і просив суд позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково у сумі 2500 грн, без належного обґрунтування зазначеної суми. . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Позивач звернувся до суду з позовом, в порядку ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування», так-як отримав право вимоги в порядку регресу на відшкодування шкоди заподіяної відповідачем, внаслідок ДТП, та просив стягнути з відповідача, в порядку регресу, суму страхового відшкодування в розмірі 5200,00 грн. та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 23.12.2013 на вул. Шевченка, 6-А, в м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки «Нісан» д.н. [NUMBER], під керуванням [PERSON] (відповідач), власником якого він є та автомобіля марки «Ауді» д.н. [NUMBER], під керуванням [PERSON] (потерпілий) . Внаслідок ДТП були завдані механічні пошкодження автомобілю марки «Ауді» д.н. [NUMBER]. Дорожньо - транспортна пригода відбулася з вини водія автомобіля марки «Нісан» д.н. [NUMBER] - [PERSON], що підтверджується постановою судді Солом'янського районного суду м. Києва від 29.01.2014 року в адміністративній справі № 760/922/14-п. В зв'язку з тим, що цивільно - правова відповідальність власника транспортного засобу автомобіля марки «Нісан» д.н. [NUMBER] - [PERSON], на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/7486887, застрахована у ПАТ «Страхове товариство «Іллічевське», то 11.02.2014р. [PERSON] (потерпілий) звернувся до позивача із заявою про виплату страхового відшкодування. Як вбачається з матеріалів справи на виконання умов договору від 06.11.2013 р. № АС/7486887, за яким позивач застрахував цивільну відповідальність відповідача перед третіми особами, при використанні транспортного засобу «Нісан» д.н. [NUMBER], на підставі страхового акту № ЦО-43032-АС-0007486887-01 від 11.02.2014 року та розрахунку суми страхового відшкодування, звіту про визначення вартості матеріального збитку для автомобіля марки «Ауді» д.н. [NUMBER] № 419-А від 31.01.2014 року, позивачем було сплачено потерпілому страхове відшкодування в розмірі 5200,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1370 від 11.03.2014. 19.11.2014 року позивачем на адресу відповідача було надіслано лист-претензію № 205 ІЛЛ з вимогою сплатити борг. Проте, зазначена претензія залишилась без реагування та виконання. Стаття 22 Цивільного кодексу України встановлює, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно статті 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Вимогами статті 993 Цивільного кодексу України встановлено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ст.. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб". Згідно із п. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Статтею 4 Закону України "Про страхування" визначено, що майнові інтереси, які пов'язані із володінням, користуванням і розпорядженням майном, а також інтереси, пов'язані з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності) віднесені до об'єктів страхування. Статтею 9 Закону України „Про страхування" визначено, що страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов'язаний провести виплату при настанні страхового випадку, також визначено, що страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Згідно із статтею 27 Закону України „Про страхування" страховик має право вимоги в межах його фактичних затрат. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" суди, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, а між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Згідно статті 1191 Цивільного кодексу України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно статті 228 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який відшкодував збитки, має право стягнути збитки з третіх осіб у порядку регресу. Таким чином, до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Пунктом 37.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" передбачено право страховика за договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу в разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків. Таким чином, відповідач є відповідальною особою перед позивачем. Оскільки відповідач не відшкодував шкоду в добровільному порядку та згідно з положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» позивач отримав право вимоги на таке відшкодування. Відповідно до ст. 22 Закону України " Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Статтею 29 зазначеного Закону України " Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Частиною 1 ст. 5 Закону України " Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні " визначено, що суб'єктами оціночної діяльності є: суб'єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб'єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону. Відповідно до абз.10 ч. 2 ст. 7 зазначеного Закону України, проведення оцінки майна є обов'язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування. Згідно ст. 34 Закону України " Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні ", а також п. 4.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України, як належний доказ розміру заподіяної шкоди, вартості та об'єму необхідних для проведення відновлення пошкодженого транспортного засобу робіт, - має бути наданий відповідний звіт суб'єкта оціночної діяльності. Отже, звіт про визначення вартості матеріального збитку для автомобіля марки «Ауді» д.н. [NUMBER] № 419-А від 31.01.2014 року, є належним доказом розміру заподіяної шкоди, вартості та об'єму необхідних для проведення відновлення пошкодженого транспортного засобу робіт, відповідно до ст. 34 Закону України " Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні ", а також п. 4.3 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України, а тому твердження відповідача про необґрунтованість стягуваної суми є безпідставними та необґрунтованими. Статтею 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти в розмірі понесених витрат в сумі 5200,00 грн. Натомість, виходячи з вищевикладеного судом не приймається до уваги позиція відповідача щодо стягнення з нього 2500 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки даний спір вирішено на користь позивача, позов задоволено, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем, повинні бути відшкодовані відповідачем.

Outcome: approved