Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивач звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду з позовом, в якому зазначила, що під час її звільнення з посади інспектора відділу охорони та режиму Публічного акціонерного товариства «Мелітопольський завод холодильного машинобудування «Рефма» з нею не було проведено остаточний розрахунок, а саме не виплачено заборгованість по заробітній платі в розмірі 8 775 грн. 52 коп. Зазначена затримка остаточного розрахунку потягла за собою передбачені ст. 117 КЗпП наслідки. Відповідно до листа відділу державної виконавчої служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області заборгованість по заробітній платі їй була сплачена 10 грудня 2013 року. Посилаючись на ст. 117 КЗпП, позивач просить стягнути 6282 грн. 90 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, які складають 117 день на час фактичного розрахунку по заробітній платі. Крім того, просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5000 грн., що виразилось в несвоєчасній виплаті їй заробітної плати при звільненні, в результаті чого вона та її родина залишились без джерела існування, в зв'язку з чим у неї порушився нормальний спосіб життя, змінився життєвий уклад. Представник позивача в судовому засіданні уточнив позовні вимоги, відповідно до яких просив стягнути з відповідача 6391 грн. 83 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, які складають 83 робочих днів на час фактичного розрахунку по заробітній платі, просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав частково, про що надав письмові заперечення, згідно яких, заборгованість середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати повинна вираховуватись з 66 робочих днів, що в перерахунку на грошовий еквівалент становить 5082 грн. 66 коп., оскільки зобов'язання на виплату грошових коштів позивачу по заробітній платі було виконано відповідачем з моменту перерахування списаних коштів на рахунок державного казначейства, тобто 20 листопада 2013 року. Позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди не визнав в повному обсязі, оскільки позивачем не доведено та не підтверджено доказами наявність такої шкоди, протиправності діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступними підставами. Позивач [PERSON] з 21 вересня 1976 року прийнята ученицею токаря механічного цеху № 5 в Мелітопольське виробниче об'єднання холодильного та компресорного машинобудування «Завод ім. 30-річчя ВЛКСМ». Наказом від 26 травня 2006 року [PERSON] переведена на посаду інспектора по режиму відділу охорони. Наказом від 15 серпня 2013 року [PERSON] звільнена з посади інспектора відділу охорони та режиму за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що при звільненні [PERSON] заборгованість з заробітної плати виплачена не була. Відповідно до судового наказу № 320/9556/13-ц, виданого 20 вересня 2013 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області було стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 8775 грн. 52 коп. У відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» примусове стягнення за вищевказаним виконавчим документом було здійснено відділом державної виконавчої служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області 10 грудня 2013 року, про що свідчить лист відділу державної виконавчої служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області № 1854/8 від 07 лютого 2014 року. Таким чином, судом встановлено, що за період з 15 серпня 2013 року по 10 грудня 2013 року відповідач не сплатив позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того, ст.117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що затримка у розрахунку сталася не з вини роботодавця за період з 20 листопада 2013 року по 10 грудня 2013 року, оскільки зобов'язання на виплату грошових коштів позивачу по заробітній платі було виконано відповідачем з моменту перерахування списаних коштів на рахунок державного казначейства, виходячи з наступного. Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Як зазначалось вище стягнення заробітної плати з відповідача на користь позивача було здійснено відділом державної виконавчої служби Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області 10 грудня 2013 року в рамках Закону України "Про виконавче провадження". Оскільки відповідачем заборгованість по заробітній платі в добровільному порядку виплачено не було, стягнення проводилось в примусовому порядку, отже дані обставини свідчать, що саме з вини відповідача не був проведений розрахунок. Отже, суд вважає, що у позивача є всі підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за затримки виплати заробітної плати. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України N 13 "Про практику застосування законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року не проведення розрахунку з працівником удень звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Даний висновок міститься у Постанові Верховного Суду України у справі №6-144цс13 від 29 січня 2014 року, ухваленої в порядку ст. 360-4 ЦПК України і у силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для усіх судів України, які зобов'язані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. З урахуванням п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньоденний заробіток позивача за останні два місяця роботи, що передували звільненню, складає 77 грн. 01 коп. З огляду на те, що з моменту звільнення - 15 серпня 2013 року по день фактичного розрахунку сплило 81 робочих дня, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати склав 6 237 грн. 81 коп. Згідно роз'яснень абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд обчислює суму, що підлягає стягненню без урахування податків та обов'язкових платежів, оскільки справляння податків і сплата обов'язкових платежів є відповідним обов'язком робітника і роботодавця. Таким чином, суд приходить до висновку, що стягненню підлягає сума середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 6 237,81 грн. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відшкодування працівнику моральної шкоди в зв'язку з порушенням його трудових прав врегульовано ст.237-1 КЗпП України, якою передбачено, що право на це відшкодування виникає у випадку, якщо порушення законних прав працівника призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Протиправна поведінка відповідача, порушення ним трудових прав позивача призвело до понесення останнім втрат немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, пов'язаних з тривалою не виплатою заробітної плати, що привело до прикладення додаткових зусиль, для організації свого життя. На підставі наведеного, виходячи з принципу розумності та справедливості позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 500 грн. Також, відповідно до ст. 88 ч.3 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі наведеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. - за розгляд справ немайнового характеру грн. та 243 грн. 60 коп. - мінімальний розмір судового збору за розгляд справ майнового характеру, що разом становить 487 грн. 20 коп. В іншій частині позовних вимог відмовити повністю.

Outcome: partial