Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Хмільницького міськрайонного суду, Вінницької області із вказаним позовом до відповідача Качанівської сільської ради, Хмільницького району, Вінницької області, відповідно до якого просить визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Позов мотивований тим, що [INFO] в с. Качанівка Хмільницького району Вінницької області померла бабуся позивача - [PERSON]. Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в [ADDRESS]. Ще за життя 22 жовтня 2005 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого усе належне їй майно заповідала позивачу по справі [PERSON] Позивач своєчасно звернувся з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса [PERSON], про що є витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі і отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом 21 серпня 2013 року на земельну ділянку, але в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок йому було відмовлено листом нотаріуса № 577/01-16 від 25 грудня 2013 року в зв'язку з тим, що на житловий будинок відсутні правовстановлювальні документи. Пунктом 23 постанови Пленума Верховного Суду України від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, що в разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Сторони в судове засідання не з'явились, надіслали суду заяви у яких просили справу розглянути у їх відсутність. При цьому позивач зазначив, що повністю підтримує позовні вимоги, викладені у позовній заяві, а відповідач не заперечує проти їх задоволення. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про ухвалення рішення виходячи з наступного: Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 24 листопада 2012 року підтверджується, що [INFO] у віці 88 років, в с. Качанівка, Хмільницького району, Вінницької області померла [PERSON], про що 24 листопада 2012 року складено відповідний актовий запис № 31. Після смерті спадкодавця залишилось спадкове майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований в [ADDRESS]. Заповітом, складеним [PERSON] 22 жовтня 2005 року, доведено, що все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі, все те, що буде належати її на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON]. Довідкою № 879 від 13 грудня 2013 року виданою Качанівською сільською радою Хмільницького району, Вінницької області, підтверджено, що житловий будинок [ADDRESS] належав на праві власності [PERSON], відповідно до господарської книги за № 1 за 2011 - 2015 роки, об'єкт по господарського обліку за № 0069-1. Також, відповідно виписки з рішення Качанівської сільської ради, Хмільницького району, Вінницької області від 13 серпня 1993 року [PERSON] була безкоштовно передано у приватну власність земельна ділянка загальною площею 0,26 га по [ADDRESS]. Відповідно до довідки Качанівської сільської ради, Хмільницького району, Вінницької області, доведено, що після смерті [PERSON] спадкоємцем за заповітом є [PERSON] Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справі про спадкування", судам роз'яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на новостворене нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року N 1952-ІV, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення спірних правовідносин пов'язаних із набуттям спадкодавцем [PERSON] права на житловий будинок, діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, згідно із ст. 1, ст. 6 якої встановлено, що реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Вказана інструкція передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ у тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Відповідно до пп. 6-7 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5-24/26, дані погосподарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян. Тобто записи у погосподарських книга визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Таким чином здобуті докази свідчать про те, що при житті спадкодавець [PERSON] володіла, користувалась та розпоряджалась вищевказаним житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, а отже він перебував у її власності, і вказане право власності зареєстроване за нею згідно вимог діючого на той момент законодавства. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 5 статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. А згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Зважаючи на вищезазначене, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги, оскільки матеріалами справи, дослідженими в судовому засіданні, доведено, що позивач являється спадкоємцем за заповітом, інших спадкоємців немає, відповідач визнав позовні вимоги повністю, задоволення позову не суперечить вимогам та законним інтересам сторін та відповідає чинному законодавству України, не порушує прав та інтересів третіх осіб, позивачем [PERSON] доведено викладені в позовній заяві обставини, що підтверджує його право як спадкоємця за заповітом на успадкування майна спадкодавця [PERSON], а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Оскільки питання про розподіл судових витрат позивачами не ставиться, понесені судові витрати по оплаті судового збору необхідно залишити за останніми.

Outcome: approved