Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] \~звернувся до\~суду\~з\~позовною заявою\~до\~ [PERSON] ,\~третя особа:\~ [PERSON] про\~визнання права\~власності на\~21/320\~частину земельної\~ділянки. В обґрунтування позову зазначає, на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31 березня 2020 року йому в порядку спадкування за заповітом на праві власності належить 21/320 частина житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по [ADDRESS] . 13/20 та 21/160 частина вказаного домоволодіння, а також 13/20 та 21/160 частина земельної ділянки, на якій розташоване домоволодіння, належать 3-й особі [PERSON] на підставі договорів дарування від 30.03.2017 року та від 08.10.2019 року, посвідчених приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кімлик Н.І. Свої спадкові права на домоволодіння по [ADDRESS] позивач оформлював у судовому порядку через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів, які знаходилися у спадкоємця [PERSON] , яка спадщину після смерті своєї матері [PERSON] прийняла, але не оформила свої спадкові права. [INFO] [PERSON] померла. Спадкоємців першої та інших черг за законом або за заповітом після смерті [PERSON] не має. Як спадкоємці за правом представлення - двоюрідні брати до нотаріальної контори звернулися позивач та відповідач [PERSON] . Позивач залишив у нотаріуса заяву про відмову від прийняття спадщини на користь відповідача [PERSON] , а він написав заяву про прийняття спадщини. Домоволодіння по [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,1000 га., кадастровий № 6310138500:04:018:0001, на яку 15.07.2005 року спадкодавець [PERSON] та на той час співвласник домоволодіння [PERSON] отримали Державний Акт. Спадкодавець [PERSON] на належні їй 7/20 частин домоволодіння зробила заповіт від 20.11.1996р., посвідчений 12-ю Харківською державною нотаріальною конторою, а земельна ділянка під домоволодінням, яка була приватизована 15.07.2005р., до складу спадщини за заповітом не увійшла. Після отримання позивачем правовстановлюючого документа на право власності за заповітом на 21/320 частину житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] з`ясувалося, що земельна ділянка під будівлями позивачу не належить. У зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняв, але свої спадкові права не оформив, а також через відсутність оригіналу Державного Акту про право власності на земельну ділянку, позивач позбавлений можливості вирішити спір без звернення до суду. 13 листопада 2020 року ухвалою суду прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження та призначено в підготовче судове засідання. 15 лютого 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Представник позивача адвокат Соловей Л.М. в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки не повідомив, заяв про відкладення судового засідання та відзиву на позовну заяву не надав. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ « Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» 11 від 17.04. 2014 р., розумним, зокрема вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправдних зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федінапроти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірновапроти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Так як, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, то відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з такого. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Порушене право може бути захищено у спосіб, хоча і не передбачений зазначеною нормою, законом чи договором, але такий, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим порушенням. Стаття 328 ЦК України встановлює підстави набуття права власності. Так, відповідно до цієї норми, право власності набувається на підставах, що незаборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1,2\~ст. 78 ЗК України\~право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 31.03.2020 року визнано за [PERSON] право власності на 21/320 частин домоволодіння по [ADDRESS] , яке складається з житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 31,8 кв.м., та відповідної частини надвірних будівель, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Рішення набрало законної сили 07.08.2020 року (а.с. 6-7). Як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 452191, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Також з вказаного державного акту вбачається, що співвласниками цієї земельної ділянки є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Фрунзенського\~районного суду\~м.\~Харкова від\~20.03.2019\~рокуу задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання права власності на 21/160 частин земельної ділянки відмовлено у повному обсязі. Постановою Харківського апеляційного суду від 18.07.2019 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.03.2019 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на 21/160 частину земельної ділянки, кадастровий номер 6310138500:04:018:0001 за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 21/320 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 60,3 кв. м., житловою площею 31.8 кв.м. розташованого за адресою: [ADDRESS] . За змістом ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, права користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 19 даного Закону, державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Крім того, в п/п. «ґ» п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 № 7 (зі змінами, внесеними Постановою Верховного Суду України з 19.03.2010 № 2) зазначено про те, що з 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до ст. 377 ЦК України і ст. 120 Земельного кодексу України в редакції Закону України від 05.11.2009 № 1702-VІ. Зазначені правові норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій він розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який, хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018, справа №910/18560/16). Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Таким чином, ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Відповідно до ст. 27 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" правовстановлюючими документами, на підставі яких проводиться реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, є рішення суду про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна. \~\~\~\~\~\~ На підставі ч. 2 ст. 80 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. \~ \~ \~ \~Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, врахувавши, що задоволення позовних вимог не порушає нічиїх прав та інтересів, суд приймає до уваги, що право власності на 21/320 частин домоволодіння по [ADDRESS] рішенням суду від 31.03.2020 року визнано за [PERSON] і земельна ділянка, на якій розташована відповідна житлова будівля, належить позивачу по справі, а також враховуючи, неможливість позивачем іншим шляхом оформити свої права на зазначене нерухоме майно, приходить до висновку, що позовні вимоги є доведеними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. З огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи відсутність відзиву на позов, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved