Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

[PERSON] , через свого представника - адвоката Лещенка С.В., звернувся до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» в особі Структурної одиниці Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» Слов`янської теплової електричної станції, про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що він працював у відповідача з 05 травня 2014 року. 19 липня 2021 року його було звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. На момент звільнення відповідач не здійснив повного розрахунку з ним щодо виплаті заробітної плати у розмірі 52286,44 грн., матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 36000,00 грн. також вважає, що є всі підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період 19 липня 2021 року по 19 жовтня 2021 року в сумі 36000,00 грн. Просити суд стягнути з Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» в особі Структурної одиниці Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» Слов`янської теплової електричної станції на його, [PERSON] заборгованості по заробітній платі у сумі 52286,44 грн., матеріальну допомогу у розмірі 36000,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період 19 липня 2021 року по 19 жовтня 2021 року в сумі 36000,00 грн., та витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» в особі Структурної одиниці Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» Слов`янської теплової електричної станції - Ковальова Т.А., яка діє на підставі Довіреності №36-21 від 22 грудня 2020 року, надала Заперечення на позовну заяву в яких зазначила, що 30 вересня 2021 року заборгованість зі сплати заробітної плати [PERSON] погашена в повному обсязі, таким чином станом на 01 жовтня 2021 року підприємство не має заборгованості зі сплати заробітної плати [PERSON] . Також, зазначає, що позивачем використано всі дні щорічної відпустки, тому компенсації, відповідно до вимог Закону України, «Про відпустки» у нього не виникло. В п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, зазначаються виплати, що не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження. Серед таких виплати є одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Тож, в даному випадку, матеріальна допомога на оздоровлення не підпадає під перелік виплат, що перераховані у Порядку №100, а має одноразовий характер та є матеріальною допомогою, а отже, немає необхідності включати такі суми при розрахунку розміру середньої заробітної плати. Тому, заявлена сума у розмірі 36000,00 грн. є необґрунтованими та без підставами, та не відповідає нормам чинного законодавства. Вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку також є необґрунтованим, тому також не підлягають задоволенню. Просить суд відмовити у задоволенні вимог позивача в повному обсязі. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» в особі Структурної одиниці Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» Слов`янської теплової електричної станції, про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У статті 1 Загальної декларації прав людини проголошено, що всі люди народжуються вільними й є рівними за своєю гід\-ністю та правами. Вони наділені розумом і совістю та повинні діяти один щодо одного в дусі братерства. Кожна людина має всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, неза\-лежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища (ст. 2). Згідно зі статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, всі особи є рівними перед судами і трибуналами. Це основоположні міжнародні правові норми з питань рівності прав людини, на які орієнтується всі правові держави світу. Конституція України закріплює основні засади правового статусу людини і громадянина в Україні, тобто ті провідні ідеї, що покладені в основу змісту й умов реалізації прав та обов`яз\-ків людини і громадянина в нашій державі. Передусім це стосу\-ється частин 1, 2 ст. 24 Конституції України, відповідно до яких: «Громадяни мають рівні« конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв і обмежень за ознаками раси, ко\-льору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального поводження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками». Крім того, ч. 2 ст. 21 Конституції України закріплює засаду невідчужуваності та непорушності прав і свобод людини. Відповідно до цієї заса\-ди не допускається не тільки відчуження прав і свобод, якими людина володіє, а й обмеження їхнього змісту, створення пере\-шкод для їх реалізації тощо. Дані положення повною мірою поширюються і на передбачені цивільно-процесуальним за\-коном права суб`єктів цивільного провадження. У загальному розумінні рівність перед законом означає обо\-в`язок всіх додержуватися приписів закону, використовувати закон у своїх інтересах. Закріплення рівності перед законом як засади здійснення правосуддя в цивільних справах означає, що жодна обста\-вина не може стати підставою для надання будь-яких привілеїв або запровадження будь-яких обмежень, що суперечать припи\-сам цивільно-процесуального закону щодо прав і обов`язків всіх суб`єктів провадження. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» « Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до п.п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно трудової книжки, [PERSON] працював в Публічному акціонерному товаристві «Донбасенерго» в особі Структурної одиниці Публічного акціонерного товариства «Донбасенерго» Слов`янської теплової електричної станції та його звільнено 19 липня 2021 року на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію за віком (а.с. 4-5). Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Суд, на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч.1 ст. 94 КЗпП України « Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу». Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. При нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Отже відсутність заборгованості перед позивачем із заробітної плати має довести роботодавець. Так, представник відповідача не заперечує той факт, що при звільнення з [PERSON] не було проведено розрахунку з виплати заробітної плати, однак зазначає, що 30 вересня 2021 року з [PERSON] було проведено розрахунок в повному обсязі та станом на 01 листопада 2021 року заборгованість у підприємства перед [PERSON] з виплати заробітної плати відсутня (а.с. 23). Таким чином, вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі не підлягають задоволенню, оскільки заборгованість з заробітної плати 30 вересня 2021 року йому виплачена в повному обсязі. Разом з тим, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходилася з відповідачем в трудових відносинах до 19 липня 2021 року, при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. У відповідності до ч.1 ст. 117 КЗпП України " в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку". За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці. В судовому засіданні встановлено, що при звільнення з [PERSON] не було проведено розрахунку з виплати заробітної плати, та таку виплату проведено лише 30 вересня 2021 року. Отже, оскільки судом встановлено, що відповідач перед позивачем мав заборгованість по заробітній платі на день звільнення позивача, дана невиплата була здійснена з вини відповідача, остаточно заборгованість виплачена 30 вересня 2021 року, тому відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2021 року по 30 вересня 2021 року включно, а не по 19 жовтня 2021 року, як про це просить [PERSON] . Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п.2 р.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100,для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. З наданої відповідачем на виконання ухвали суду довідки № 113 від 04 листопада 2021 року, вбачається згідно розрахунку середньої заробітної плати звільненого 19 липня 2021 року [PERSON] , здійсненого головним бухгалтером СО ПАТ «Донбасенерго» Криловою І., середньоденна заробітна плата становить 697,67 грн. (а.с.25). Відповідно до п.8 Постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення середньої заробітної плати" №100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин). Відповідно до п.8 Постанови КМУ № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Відповідно до Листа Міністерства соціальної політики України від 12.08.2020 № 3501-06/219 «Про розрахунок норм тривалості робочого часу на 2021 рік» у 2021 році норма робочого часу складала: у липні 14 робочих днів, у серпні 2021 року 21 робочий день, вересні 2021 року 22 робочих дня, всього 57 робочих днів. Враховуючи розрахунок розміру середньої заробітної плати, проведений відповідно до Постанови КМУ № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 року, загальна сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 19 липня 2021 року по 30 вересня 2021 року складає 39767,19 грн. (697,67 грн. - середньоденна заробітна плата * 57 днів затримки розрахунку при звільненні). Тобто, виходячи з встановлених по справі обставин, наведених законодавчих норм права та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку підлягають задоволенню в сумі 36000,00 грн., оскільки саме в такому розмірі позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 7, 8 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки відповідно до ст.97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з`ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами. Що стосується вимог [PERSON] про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, то суд приходить до переконання, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки матеріальну допомогу на оздоровлення виплачують у розмірі посадового окладу під час надання щорічної основної відпустки. Рішення про надання щорічної відпустки і про надання матеріальної допомоги оформлюють наказами роботодавця, тому головною умовою гарантованої виплати допомоги на оздоровлення є факт надання працівникові щорічної відпустки, а не звільнення. Статтею 168 Податкового кодексу України передбачений порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету. 168.1. Оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом. 168.1.1. Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. 168.1.2. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету. Відповідно до ч. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 цієї статті передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються всі судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15 грудня 2020 року № 1083-VIII, розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 січня 2021 року складає 2270,00 грн. Позивач звільнений від сплати судового збору в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі на підставі п.1 ч.1ст.5 Закону України «Про судовий збір». Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення заборгованості у розмірі 36000,00 грн. Отже процентне співвідношення задоволених вимог становить 28,97 % ((36000,00 грн. - задоволені вимоги) / (124286,44 грн. - заявлені позовні вимоги )*100%). З цих задоволених вимог підлягає сплаті судовий збір у сумі 263,05 грн. (2270*0,4* 28,97%), який підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Відповідно до п.п.1,2 ч. 3, ч.8 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно доп.48 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.14 р. Витрати на правову допомогу, мають бути документально підтверджені та доведені. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та адвокатом Лещенко С.В. було укладено Договір про надання правничої допомоги від 27 липня 2021 року, вартість наданих послуг складає 3000 грн. (а.с.8,9). Таким чином відповідача на користь позивача підлягає до стягнення понесені ним та документально підтверджені судові витрати на правову допомогу у співвідношенні до задоволених вимог у розмірі 869,10 грн. (3000 грн. * 28,97 %), які підлягаю стягненню з відповідача на користь позивача [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: partial