Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розподіл спільного сумісного майна подружжя, посилаючись на слідуючі обставини. [PERSON] перебувала у шлюбі з відповідачем по справі з 07 червня 1997 року. В період шлюбу у них народились діти: син - [PERSON], [INFO] та дочка - [PERSON], [INFO]. Сина позивачки [PERSON], [INFO] відповідач усиновив згідно рішення Саратського районного суду Одеської області від 11 вересня 2001 року. Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 03 червня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2011 року шлюб між сторонами по справі було розірвано. За період шлюбу сторони придбали наступне майно: - житловий будинок з господарськими та іншими спорудами, загальною площею 84,1 кв.м, житловою площею 44,9 кв.м розташований в [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 26.08.2003 року на ім'я відповідача по справі; - земельні ділянки: площею 0,1015 га, кадастровий номер 5124585700:02:001:0049 для ведення особистого селянського господарства та площею 0,2500 га, кадастровий номер 5124585700:02:001:0049 - присадибну ділянку, розташовані по [ADDRESS] згідно Державних актів на право власності на земельні ділянки від 12.12.2009 року, власником яких значиться відповідач по справі; - бензопилу марки MaxCut MC 3816 вартістю 150 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ на час придбання (2004 рік) 800 грн. та бензопилу марки Husqvarna 14215, придбану в 2007 році вартістю 1584 грн., які знаходяться в користуванні відповідача; - причеп вантажний «Путник» синього кольору, модель 814000 вартістю 5250 грн., який знаходиться в користуванні відповідача; - сінокосарку до трактора виробництва Польщі, вартістю 5000 гривень, придбану в 2006 році. Крім того, придбано в період з 2003 по 2010 роки живність, а саме - вівцематки дорослі у кількості 9 істот вартістю 800 грн. за одну на суму 7200 грн. та ягнята у кількості 10 істот вартістю 600 грн. за одну на суму 6000 грн. Вказана живність також знаходиться у відповідача. Оскільки сторони не домовились про порядок поділу майна, що є їх спільною сумісною власністю, позивачка звернулась до суду з вказаним позовом та просить визнати вищезазначене майно їх спільною сумісною власністю та поділити його, визнавши за нею право власності на: 2/3 частини житлового будинку з господарськими та іншими спорудами та 2/3 частини земельних ділянок площею 0,1015 га та 0,2500 га, вважаючи, що вона має право на більшу частку в спільному сумісному майні подружжя, оскільки отримує від відповідача аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] та повнолітнього сина [PERSON], який продовжує навчання, в такому ж самому розмірі, як відповідач отримує аліменти від неї на сина [PERSON], виходячи із розміру його пенсії та розміру її заробітної плати за 2013 рік, яка перевищує його дохід в два раза. За відповідачем просить визнати право власності, відповідно, на 1/3 частину житлового будинку з господарськими та іншими спорудами та 1/3 частини земельних ділянок площею 0,1015 га та 0,2500 га. Також визнати за ним право власності на інше зазначене нею рухоме майно, що знаходиться в його користуванні та живність, стягнувши з останнього на її користь компенсацію вартості 2/3 частини: бензопили марки MaxCut MC 3816 вартістю 800 грн., що складає 534 грн.; бензопили марки Husqvarna 14215 вартістю 1584грн., що складає 1056 грн.; причепа вантажного «Путник» вартістю 5250 грн., що складає 3500 грн.; сінокосарки до трактора виробництва Польщі, вартістю 5000 гривень, що складає 3334 грн., вівцематок дорослих у кількості 9 істот вартістю 800 грн. за одну на суму 7200 грн., що складає 4800 грн. та ягнят у кількості 10 істот вартістю 600 грн. за одну на суму 6000 грн., що складає 4000 гривень. Крім того, з урахуванням уточнень до позову, просила визнати спільним майном подружжя пістолет марки "Рінг" з гумовими кулями вартістю 800 грн., залишивши його на праві власності відповідачу, а на її користь стягнути 1/2 частину його вартості. В судовому засіданні позивачка підтримала вимоги позову, з урахуванням уточнень, в повному обсязі. Відповідач та його представник позов визнали частково, надавши суду заперечення та пояснивши, що позивачка в позові зазначила лише частину майна, яке було придбане сторонами в період шлюбу і навіть те, що зазначено нею, не все було придбане за їхні сумісні кошти, а саме: бензопили марки MaxCut MC 3816 та марки Husqvarna 14215, причеп вантажний «Путник» синього кольору модель 814000 належать брату відповідача - [PERSON], який придбав вказане майно за власні кошти та передав відповідачу у тимчасове користування, а після розірвання шлюбу - останній повернув його брату. Відносно поділу сінокосарки, відповідач та його представник також заперечують та вважають, що вона не підлягає поділу, оскільки ще до розірвання шлюбу вона була викрадена невідомою особою, про що беззаперечно знає позивачка. Із запропонованим позивачкою варіантом поділу будинку на 1/2 частину - йому, та 2/3 частини - їй заперечує, оскільки вважає, що частки майна подружжя є рівними відповідно до ч.1 ст.70 СК України, тому в цій частині позов визнають, однак по 1/2 ідеальної частки кожному. Заперечення відповідача щодо поділу земельних ділянок грунтуються на тому, що зазначені позивачкою земельні ділянки були безоплатно приватизовані ним в період шлюбу на підставі рішення сесії Світлодолинської сільської ради Саратського району, а тому є його особистою приватною власністю відповідно до п.5 ч.1 ст.57 СК України. Крім того, позивач, в своїх запереченнях посилається на те, що ними в період шлюбу було придбано значно більше майна та живності, яке залишилось в розпорядженні та користуванні позивачки, всього на суму 62580 грн., а також його особистого майна на суму 25050 грн., яке йому було подароване його батьками та також залишилось в користуванні останньої. Вислухавши пояснення та доводи позивачки, відповідача та його представника, вислухавши пояснення свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.ст.10,11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Судом з'ясовано, що підставою звернення позивачки до суду є захист прав і майнових інтересів, пов'язаних із правом володіння, користування та розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, у зв'язку з тим, що це право не визнається відповідачем у справі. Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України та згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень) норми ЦК України 2003 року застосовуються до цивільних відносин, які виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У зв'язку із чим, для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин, суд застосовує положення Конституції України, Кодексу України про шлюб і сім'ю, Цивільного кодексу України в редакції 2004 року, Сімейного кодексу України, судову практику Верховного Суду України. Так, згідно ст.41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Як встановлено в судовому засіданні, сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.06.1997 року по 20.07.2011 року, що підтверджується рішенням Саратського районного суду (а.с.29), залишеним в силі ухвалою апеляційного суду Одеської області (а.с.28). В період шлюбу у них народилось двоє дітей: син - [PERSON], [INFO] та дочка - [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.8,9). Сина [PERSON], [INFO] (а.с.7), відповідач усиновив, відповідно до рішення Саратського районного суду від 11.09.2001 року (а.с.10). Після розірвання шлюбу, рішенням Саратського районного суду від 16.11.2012 року визначено місце проживання дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] за місцем проживання матері [PERSON]; місце проживання [PERSON], [INFO] - за місцем проживання батька [PERSON] (а.с.31-32). На утримання вказаних дітей сторони сплачують аліменти відповідно до рішень: Татарбунарського районного суду від 23.08.2013 року (а.с.34-35), ухвали Саратського районного суду про роз'яснення рішення від 17.03.2014 року (а.с.39); рішення апеляційного суду Одеської області від 27.06.2014 року (а.с.42-44). Після розірвання шлюбу, сторони не домовились про порядок поділу спільного сумісного майна, тому позивачка просить визнати спільною сумісною власністю та поділити зазначене нею в позові майно, визнавши за нею право власності на: 2/3 частини житлового будинку з господарськими та іншими спорудами та 2/3 частини земельних ділянок площею 0,1015 га та 0,2500 га, вважаючи, що вона має право на більшу частку в спільному сумісному майні подружжя, оскільки її внесок в сім'ю та майно набагато більший за внесок відповідача, оскільки її заробітна плата фактично майже в два раза перевищує розмір пенсії за вислугу років, яку отримує відповідач, що підтверджується наданими суду довідками за 2013 рік (а.с.33,40). Крім того, мотивує свій довод щодо виділу їй частки в 2/3 частини тим, що розмір аліментів, які стягуються з неї на користь відповідача на утримання сина [PERSON], фактично рівний тому, що вона отримує від відповідача на утримання доньки [PERSON] та буде отримувати на сина [PERSON]. Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Як передбачено ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однією з підстав набуття права спільної сумісної власності виступає факт укладення (реєстрації) шлюбу. Стаття 60 Сімейного кодексу України поширює правовий режим спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, що є продовженням загальної норми ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. Статтею 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором. Оскільки спільна сумісна власність не передбачає визначення часток учасників, а поширюється на усе майно, при здійсненні поділу такого майна слід виходити з презумпції рівності часток. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Пунктом 23 цієї ж постанови визначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок з господарськими та іншими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS], придбаний [PERSON] в період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 26.08.2003 року, зареєстрованому в реєстрі за №3732 (а.с.17), в зв'язку з чим останній значиться власником вказаної нерухості відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно(а.с.16) та в добровільному порядку не бажає визначити частку позивачки у вказаному житловому будинку. Вартість вказаної нерухомості визначена висновком суб'єкта оціночної діяльності, відповідно до наданих їй законом повноважень(а.с.66-69), станом на 25.07.2014 року в сумі 45472 грн.(а.с.65). Суд вважає, що позивачка, відповідно до вимог ст.ст. 60, 69, 70 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України має право на отримання частки від вищезазначеного спільно нажитого майна подружжям, в тому числі житлового будинку, придбаного сторонами в період шлюбу. Разом з тим, суд не вбачає підстав для визнання за нею права власності на 2/3 частки житлового будинку, враховуючи засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. При цьому, доводи останньої щодо її значно більшого внеску в сім'ю до розлучення, незначного розміру аліментів на дітей, які вона отримує від відповідача, після розлучення, оскільки його пенсія, майже в два рази менша від її заробітної плати та необхідності додаткових витрат на утримання та розвиток здібностей доньки [PERSON], яка займається в декількох гуртках, не приймаються судом до уваги, оскільки вказані обставини не можуть бути розцінені судом як істотні в розумінні ч.2 ст.70 СК України, яка передбачає зменшення частки одному з подружжя в разі його протиправної поведінки, як то: не дбання про матеріальне забезпечення сім'ї, приховування, знищення чи пошкодження спільного майна, витрачання його на шкоду інтересам сім'ї, тощо. Що стосується участі батьків у додаткових витратах на дитину, то вказані правовідносини регулюються ст.185 СК України, яка передбачає обов'язок батьків брати участь у таких витратах в разі висунення та доведення таких вимог. Тому вимоги позивачки в частині поділу житлового будинку підлягають частковому задоволенню з визнанням за позивачкою та відповідачем права власності по 1/2 частині в ідеальній частці житлового будинку з будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS]. Вимоги позову щодо поділу земельних ділянок площею 0,1015 га та 0,2500га, розташованих по [ADDRESS] згідно Державних актів від 12.12.2009 року, виданих на ім'я відповідача на підставі рішень сесій Світлодолинської сільської ради Саратського району від 22.03.1996 року б/н та від 13.10.2009 року №265 (а.с.21,22), суд вважає безпідставними, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно п.18-2 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами Земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Законом України №4766-УІ від 17.05.2012 року «Про внесення зміни до статті 57 Сімейного кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя», статтю 57 СК України доповнено пунктом п'ятим частини першої, яким визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Згідно із ч.1 та 2 ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання чинності відповідними актами; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність. Враховуючи, що загальні положення СК України не передбачають врегулювання питання дії норм СК у часі, а зміни, внесені до ст.57 Сімейного Кодексу України не стосуються питань цивільної відповідальності, тому підстав для поширення цієї дії на правові відносини 2009 року відсутні. Така позиція була викладена у Постанові судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі №6-175цс12 від 6 лютого 2013 року, яка є обов'язковою для судів першої інстанції. Отже, спірні земельні ділянки, які одержані відповідачем шляхом приватизації у грудні 2009 року, та зареєстровані в ДП "Центр ДЗК" 19.01.2010 року, відповідно до Державних актів на право приватної власності на землю(а.с.21,22), не є спільною сумісною власністю подружжя. Тому, суд у цій частині відмовляє у задоволенні позову [PERSON], оскільки ці правовідносини виникли до набрання чинності вказаного вище Закону. Внесені Законом України від 11.01.2011 року №2913-У1 зміни до статті 61 СК України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя набули чинності 08.02.2011 року, зворотної сили не мають, застосовуються до правовідносин, які виникли після набуття цим законом чинності. У відповідності до положень ст.120 Земельного Кодексу України та ст.377 ЦК України до позивачки може перейти право власності на частину земельної ділянки у випадку набуття нею права власності на конкретну частину, розташованого на ній жилого будинку. Разом з тим, рухоме майно, яке є предметом позову, а саме: бензопили марки MaxCut MC 3816 та марки Husqvarna 14215, причеп вантажний «Путник» синього кольору модель 814000, сінокосарку до трактора виробництва Польщі, пістолет марки "Рінг", вівцематки дорослі у кількості 9 істот та ягнята у кількості 10 істот суд вважає спільною сумісною власністю подружжя, оскільки вони придбані в період шлюбу, що частково не заперечував відповідач по справі. Доводи останнього щодо належності бензопил та причепа його брату [PERSON], не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки заперечуються наданими позивачкою доказами, які суд вважає належними та допустимими, а саме: -актом приймання передачі транспортного засобу серії МВЧ №799949 від 10.07.2007 року на транспортний засоб причеп грузовий моделі 814000 синього коліру, прийнятого від підприємства-виробника відповідачем [PERSON] (а.с.18) та довідкою щодо вартості вказаної моделі транспортного засобу (а.с.19-20); -копією витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 21.11.2011 року, згідно якого заборонено відчужувати майно боржника [PERSON] - причеп 814000, 2007 року випуску; -копією гарантійного талону на бензопилу марки MaxCut MC 3816, проданої 03.06.2004 року, на якому є підпис відповідача в графі "покупець"(а.с.49) та довідкою інтернет-магазину щодо її вартості (а.с.50); -копією талону на гарантійне обслуговування № F 13988 бензопили марки Husqvarna 14215, придбаної [PERSON] 10.07.2007 року, свідоцтвом сервісного центру та копією товарного чеку №1011 (а.с.52) за підписами відповідача по справі; -копією дозволу на право зберігання та носіння зброї, а саме пристрою для відстрілу патронів гумовими кулями марки "Рінг" калібру 9мм, виданого відповідачу 20.01.2010 року(а.с.138) та довідкою щодо його вартості в інтернет-магазині (а.с.186-187). При цьому, суд не може вважати належним доказом та критично відноситься до пояснень свідка [PERSON], що є рідним братом відповідача по справі, який повідомив суду, що дійсно бензопили: раніше - марки MaxCut MC 3816, а згодом в 2007 році - марки Husqvarna 14215 та причеп вантажний «Путник», що оформлені на ім'я брата, він придбав за власні кошти, які знімав з своєї карточки в банкоматі в м.Одесі в день покупки вказаного майна. Але доказів витрати своїх коштів на придбання вказаного майна, надати суду не може, оскільки ці покупки робив фактично для брата, тому ніяких розписок від нього не брав, кошти за вказане майно він йому не повернув. Вказаний висновок суду грунтується на вимогах ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 ЦПК України, згідно яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може погодитись з доводами позивачки щодо поділу між сторонами сінокосарки до трактора виробництва Польщі, оскільки вказане майно вибуло із власності подружжя ще задовго до припинення ведення сторонами сумісного господарства, що підтверджується поясненнями свідка [PERSON], допитаного в ході судового розгляду, копією листа-відповіді Саратського РВ від 13.07.2011 року, адресованого позивачці, із якого вбачається, що по факту викрадення сінокосарки за повідомленням в ЖРЗПЗ Саратського РВ за №1937 від 05.08.2010 року в порушенні кримінальної справи відмовлено (а.с.166). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, суд керується п.24 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11, яким передбачено, що до складу майна, яке підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Позивачкою ж доказів наявності вказаного майна у відповідача чи третіх осіб суду не надано, а факту викрадення вказаного майна до припинення сумісного проживання з відповідачем, вона не заперечувала. При вирішенні питання щодо поділу живності, суд не може прийняти до уваги довідку інтернет-магазину щодо вартості живності (овець та ягнят), надану позивачкою (а.с.47-48), оскільки нею підтверджується вартість певної породи ягнят (романівської) та овець певного віку(8 міс.), доказів чого суду позивачкою не надано. Разом з тим, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, як передбачено п.22 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11. При вирішенні питання щодо дійсної вартості живності на час розгляду справи, суд приймає до уваги довідку ДП "Ринок Саратської райспоживспілки" №2 від 15.01.2015 року, надану відповідачем по справі, згідно якої вартість однієї вівці живою вагою складає 300-350 грн., одного ягня - 180-200 грн. в залежності від ваги. Тому, на користь позивачки необхідно стягнути компенсацію за половину середньої вартості вказаної нею живності, а саме: 9 вівцематок по 325 грн. за одну та 10 ягнят по 190грн. за одне на загальну суму 2412,50 грн.(2925 + 1900): 2), враховуючи, що вказана живність залишилась у власності відповідача. При цьому, доводи останнього відносно того, що поділу підлягають лише 9 овець, а ягнята не можуть бути предметом поділу, оскільки вони вкотились після того, як він фактично припинив ведення сумісного господарства з позивачкою, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони заперечуються поясненнями свідка [PERSON], із яких слідує, що на травень місяць 2011 року, коли відповідач залишив сім'ю його дочки та виїхав, забравши овець та ягнят, 10 ягнят вже вкотились від 9 овець, наявних у них в господарстві. Вказану живність відповідач загнав до свого кума Гайдаржи, який займається випасом овець. Фактично, наявність ягнят на травень місяць 2011 року не заперечував і сам відповідач, однак просив прийняти до уваги як доказ, акт обстеження живності сім'ї сторін по справі, складеного комісійно (а.с.115), де ягнята у списку не значаться. Надаючи оцінку вказаному доказу, суд приймає до уваги, що згаданий акт датований ще 22.12.2010 року, а доказів припинення ведення сумісного господарства з позивачкою на вказаний в акті час, відповідач суду не надав. Копія позову, поданого до Саратського районного суду позивачкою 26.06.2010 року (а.с.224), на думку суду, не є належним доказом, який би свідчив про припинення ведення сторонами сумісного господарства на вказаний час, оскільки в ньому значиться, що "дотепер вони проживають однією сім'єю, за однією адресою", а рішення Саратського райсуду про розірвання шлюбу (а.с.29) винесено лише 03.06.2011 року. Доводи відповідача щодо належності йому на праві особистої приватної власності пістолету марки "Рінг", обгрунтовані лише тим, що дозвіл на право зберігання та носіння зброї виписаний на його ім'я (а.с.164), не приймаються судом до уваги, оскільки відповідач не заперечував суду, що пістолет куплено в період шлюбу, для особистого захисту, однак доказів придбання вказаної речі за власні кошти, суду не надано. Тому, суд вважає, що вказане майно також є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки компенсацію за половину вартості бензопили марки MaxCut MC 3816 в сумі 400 грн.; бензопили марки Husqvarna 14215 в сумі 792 грн.; причепа вантажного "Путник" в сумі 2625 грн.; пістолета марки "Рінг" в сумі 400 грн., а всього - 4217 грн. та 2412,50 грн. за половину вказаної в позові живності, що в загальній сумі складає 6629,50 грн., визнавши за відповідачем право власності на вказане майно, таким чином частково задовольнивши вимоги позову в цій частині. Відповідно до ст.88 ЦПК України, також з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки, сплачений нею відповідно до квитанцій №76(а.с.1) та №27 (а.с.161) судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 293,65 грн.

Outcome: partial