Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-27 00:00:00

30 травня 2018 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] та проси суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості за договором позики від 15 січня 2008 р. у розмірі 13 070\~000,00 грн. (тринадцять мільйонів сімсот тисяч). В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що 15.01.2008 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на загальну суму 500\~000,00 доларів США (пятсот тисяч). Відповідно до п. 1.1. цього договору Позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим Договором, надає Позичальнику безвідсоткову позику у сумі 500\~000,00 доларів США (пятсот тисяч) для придбання домоволодіння за адресою: Дніпропетровська обл., Криворізький р-н., с. Вільне, вул. Набережна, буд. 3. Факт передання зазначених грошових коштів за Договором підтверджується відповідною розпискою від 15.01.2008 р. Згідно п. 3.4 Договору Повернення позики здійснюється рівними частками, щорічно, у розмірі 50\~000,00 доларів США (пятдесят тисяч) до 31 грудня протягом всього строку дії Договору, тобто до 31 грудня 2018 р. У звязку з чим, просив суд позов задовольнити та стягнути з відповідача суму заборгованості за договором позики від 15 січня 2008 р. у розмірі 13 070\~000,00 грн. (тринадцять мільйонів сімсот тисяч). Ухвалою суду від 20 червня 2018 року відкрито провадження по вказаній справі за правилами загального позовного провадження. Позивач та його представник до суду не зявились, 03 вересня 2018 року через канцелярію суду від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі та задоволення позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, через канцелярію суду 03 вересня 2018 року, подав заяву про розгляд справи без його участі, в заяві зазначив, що факт отримання від Позивача грошових коштів за договором позики від 15.01.2008 року у розмірі 500\~000 доларів США з метою придбання будинку, визнає, але фінансової можливості повернути дану позику на сьогодні не має. Відповідно до\~ст. 206 ЦПК України\~позивач може відмовитися від позову, а відповідач-визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у звязку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд розяснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій,перевіряє,чи необмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Уразі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи положення ч.4 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України, ст.17\~Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~при розгляді справи, ч.1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами,утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу,та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людиниу справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A.v.Spain). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Дослідивши матеріали справи та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, як окремо, так і в цілому з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємного звязку, всі докази по справі суд прийшов до наступного. В\~ст. 1046 ЦК України\~наведено визначення поняття договору позики. Відповідно до ч. 1 цієї статті, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як вбачається з матеріалів справи 15.01.2008 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на загальну суму 500\~000,00 доларів США (пятсот тисяч). (а.с. 6а-7) Відповідно до п. 1.1. цього договору Позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим Договором, надає Позичальнику безвідсоткову позику у сумі 500\~000,00 доларів США (пятсот тисяч) для придбання домоволодіння за адресою: Дніпропетровська обл., Криворізький р-н., с. Вільне, вул. Набережна, буд. 3. Факт передання зазначених грошових коштів за Договором підтверджується відповідною розпискою від 15.01.2008 р., що наявна в матеріалах справи (а.с.8) Згідно п. 3.4 Договору Повернення позики здійснюється рівними частками, щорічно, у розмірі 50\~000,00 доларів США (пятдесят тисяч) до 31 грудня протягом всього строку дії Договору, тобто до 31 грудня 2018 р. За ч. 1\~ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1\~ст. 628 ЦК України). Згідно ч. 1\~ст. 638 ЦК України,\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні засади цивільного законодавства встановлено ст.3 ЦК України. До цього переліку,зокрема, належить свобода договору. Частина 3ст.\~6\~ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Принцип свободи договору відповідно до статей 6,627\~ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Тому визначені сторонами на підставі Договору позики умови були законними та правомірними, такими, що відповідала дії принципу свободи договору та звичаїв ділового обороту. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої\~статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій\~статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. З урахуванням наведених висновків, викладених у Постанові Верховного Суду України за наслідками розгляду цивільної справи № 6-50цс16 від 24.02.2016 року та за відсутності заперечень з боку відповідача [PERSON] з приводу розміру отриманої позики та визначеної [PERSON] суми неповернутої суми позики, суд вважає доведеним факт передачі відповідачу грошової суми за договором позики від 15.01.2008 року грошової суми в розмірі 13070000,00 грн., що на момент укладання цього договору становило 500 000 доларів США. Згідно ч. 1\~ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 526 ЦК України, виконання зобовязань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобовязанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобовязанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 598 та ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 604 визначені умови припинення зобов'язання за домовленістю сторін. Разом з тим, суд бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини викладену ним у своїх рішеннях, зокрема, у справах "Федоренко проти України" від 01.06.2006, згідно якої відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги. З посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого "права власності". Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатись «правом власності», а відтак і «майном» (рішення Європейського суду з прав людини «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999, заява №31107/96). Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Згідно\~ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Отже, позивачем було належним чином виконано свої договірні зобовязання та надано відповідачу [PERSON] позику у розмірі 500 000 доларів США, однак відповідач свої зобовязання своєчасно не виконав внаслідок чого має заборгованість основну заборгованість за тілом позики у розмірі 13 070 000 грн.. Станом на момент розгляду даної справи докази виконання відповідачем зобовязань з належного, повного та своєчасного повернення заборгованості за основним боргом в матеріалах справи відсутні. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з положень п. 3 ч. 1 ст.141\~ЦПК України та, беручи до уваги, що позов задоволено в повному обсязі, вважає за необхідне судові витрати у вигляді судового збору покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved