Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до Сарниківської сільської ради, Рогатинської районної державної адміністрації про визнання права власності на земельну частку (пай) в розмірі 1,3 га вартістю 28 847,38 грн. на території Сарниківської сільської ради. У позовній заяві зазначено, що [PERSON] з 02 січня 1992 року по 24 грудня 2003 року працювала на посаді акушера ФАП с. Сарники та Дібровської амбулаторії, яка територіально відноситься до Сарниківської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області. При розпаюванні земель позивачку не було внесено до списку пайовиків та не видано сертифікат про право на земельну частку (пай) і не виділено її в натурі, хоча вона мала право на одержання земельної частки (паю) та виділення її в натурі. Її не внесено до списку пайовиків з невідомих причин, чим порушено її права. При зверненні до Сарниківської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області з приводу отримання у власність земельної частки (паю) із резервного фонду отримала відмову. Просить визнати за нею право на земельну частку (пай) площею 1,3 га, на території Сарниківської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області. Позивачка позов підтримала повністю із підстав, наведених у позовній заяві, просила позов задовольнити, розгляд справи провести у її відсутності, про що направила на адресу суду письмове клопотання. Представники відповідачів - Сарниківської сільської ради, Рогатинської РДА позов визнали повністю, просили розгляд справи проводити у їхній відсутності про що подали письмові заяви. Відповідно до вимог ст.43 ЦПК України участь у судових засіданнях - це право, а не обов'язок сторін по справі. Суд, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з трудової книжки [PERSON], [INFO], 02 січня 1992 року переведена на посаду акушерки ФАП с. Сарники, 01 жовтня 2010 року переведена на посаду акушерки Дібровської амбулаторії, 21.07.2003 р. переведена на 0,5 ставки посади акушерки Дібровської амбулаторії та 0,5 ставки посади акушерки ФАПу с. Сарники. 24 грудня 2003 р. звільнена із займаної посади у зв'язку із виходом на пільгову пенсію. Згідно довідок виконавчого комітету Сарниківської сільської ради № 548 та № 550 від 31.07.2018 р. [PERSON] не виділялася земельна частка (пай) на території Сарниківської сільської ради. На даний час виконком Сарниківської сільської ради не в змозі надати позивачці по справі земельну частку (пай). Згідно довідки відділу у Рогатинському районі Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 01.08.2018 р., при розпаюванні земель спілки власників селянських господарств «Сарники» [PERSON] не набула право на отримання земельної частки (паю). Розмір середньої земельної частки (паю) на території Сарниківської сільської ради становить 1,3 га., нормативна грошова оцінка земельної частки (паю) станом на 01.01.2018 р. становить 28847,38 грн. Право власності на землю гарантується відповідно до положень ст. 14 Конституції України. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За частиною другою статті 5 Земельного кодексу України суб'єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до ст. 25 Земельного кодексу України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій. Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Право на приватизацію земельних ділянок працівників охорони здоров'я, окрім частини 1 ст. 25 ЗК України також передбачено іншим законом - Основи законодавства України про охорону здоров'я,від 19.11.1992, № 2801-XII, відповідно до п. "м" ч. 1 ст. 77 якого, медичні і фармацевтичні працівники мають право на безоплатне одержання у власність земельної ділянки в межах земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарської установи та організації, розташованих на території відповідної ради, із земель сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарської установи та організації, що приватизуються, або земель запасу чи резервного фонду, але не більше норм безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, встановлених законом для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до ч.2 ст.5 Земельного кодексу України суб'єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства. Постановою Верховної Ради України "Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею" від 13.03.1992 року № 2201 затверджена форма державного акта на право колективної власності на землю до якого додається за встановленою формою список громадян-співвласників цієї власності. Відповідно до Указів Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10 листопада 1994 року та "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08 серпня 1995 року землі, що належали на праві колективної власності КСП і перебували у колективній власності були розпайовані. Кожному членові КСП було видано Сертифікат, у якому визначалося: право на земельну частку(пай), розміри паю у кадастрових гектарах та у вартісному вираженні без визначення земельної ділянки в натурі (на місцевості). Указом Президента України від 08.08.1995 року визначено, що право на земельну частку (пай) мають члени сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами сільськогосподарського підприємства відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Внесеним до списку особам, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, видаються сертифікати на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка і проводиться їх реєстрація районною державною адміністрацією. Тобто, для набуття права на земельну частку (пай), відповідно до п.2 Указу Президента України від 08.08.1995 року №720, необхідна наявність двох обставин: членство у колективному сільськогосподарському підприємстві та внесення до списку осіб, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Стаття 1 протоколу до Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» 1950 року (ратифікована Законом України від 17.07.1997 року) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Право власності на землю гарантується відповідно до положень ст.14 Конституції України. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За ст.373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Суб'єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно з частинами першою, другою статті 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. За ст. 25 Земельного кодексу України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій. Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Відповідно до ст.152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання права, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Необхідність визнання прав на землю виникає тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо наявності у особи певного суб'єктивного земельного права, суб'єктивне право заперечується чи створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності на земельну ділянку чи права користування нею через наявність таких сумнівів чи відсутність або втрату належних правовстановлюючих документів на таку земельну ділянку. Відповідно до роз'яснень, даних у п.п.23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» згідно зі статтею 25 ЗК при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Власник майна, відповідно до ст.392 ЦК України, може пред'явити позов про визнання його права власності у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Спеціального визнання судом права власності на майно необхідне тоді, коли щодо його належності у позивача відсутні правовстановлюючі документи. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05.06.2003 № 899-IV право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно ч.2 ст. 2 вищезазначеного закону, одним з документів, що посвідчує право на земельну частку (пай), є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). За таких обставин та доказів, досліджених і перевірених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що [PERSON] набула право на земельну частку (пай) на території Сарниківської сільської ради, в список осіб, які мають право на земельну частку (пай) її не було включено помилково, вимоги позивача грунтуються на чинному законодавстві, а тому підлягають до задоволення.

Outcome: approved