Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на нерухоме майно та стягнення коштів, мотивуючи позов тим, що в березні 2004 р. він, працюючи різноробочим у ВАТ "Керамік" в м. Вінниці, познайомився із відповідачем, яка на той час також працювала у ВАТ "Керамік". З грудня 2004 р. вони вирішили проживати однією сім'єю. На той час він проживав в квартирі своєї рідної сестри [PERSON] по [ADDRESS], а відповідач проживала в гуртожитку ВАТ "Керамік". В грудні 2004 р. він перейшов проживати в гуртожиток ВАТ "Керамік", який знаходиться по [ADDRESS] В даному гуртожитку вони проживали із відповідачем в окремій кімнаті, в цій же кімнаті проживала [PERSON] Бажаючи проживати окремо, в червні 2005 р. вони вирішили придбати квартиру. В спільних інтересах та для спільного проживання, за кредитні кошти, 09 червня 2005 р. ними на ім'я відповідача була придбана однокімнатна квартира [ADDRESS] В Акціонерному комерційному інноваційному банку "Укрсиббанк" (на даний час Публічне акціонерне товариство "Уксиббанк") на ім'я відповідача [PERSON] було оформлено кредитний договір № 0000010701350 та отримано 18 000 доларів США, цільовим призначенням яких було придбання квартири. Кредитні кошти були сплачені в повному обсязі в березні 2009 року. Кошти за даним кредитним договором сплачувалися матір'ю позивача. На початок спільного проживання з відповідачем вони вважали, що необхідності у реєстрації офіційного шлюбу немає, оскільки на тому ніхто не наполягав, відтак шлюб між ними зареєстровано не було. Однак вони вважали себе подружжям, між ними склалися стосунки, що притаманні подружжю, вони проживали однією сім'єю як чоловік та жінка у придбаній за спільні кошти однокімнатній квартирі [ADDRESS] мали спільний бюджет, були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, однаковою мірою дбали про матеріальне забезпечення сім'ї, за спільні кошти придбавали продукти харчування, одяг, предмети домашнього побуту та обстановки, підтримували один одного як морально, так і матеріально. 22.11.2005 року вони з відповідачем уклали шлюб. [INFO] року від шлюбу у них народилася дочка [PERSON], участь у вихованні якої вони брали спільно з відповідачем. За період перебування у шлюбі в липні 2011 р. позивачем та відповідачем було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] за 36 000 доларів США, що еквівалентно 288 000 грн. Договір купівлі-продажу був оформлений на ім'я відповідача. Окрім того, вони з відповідачем з метою здійснення ремонту в даній квартирі, неодноразово брали кредитні кошти в банківських установах. 15.09.2012 року між позивачем та ПАТ "Банк Руский Стандарт" був укладений кредитний договір № 99918232, згідно якого були надані кошти у сумі 3 372 грн. 60 коп. Станом на 15.11.2013 року заборгованість за договором погашена в повному обсязі та кредитний договір закритий. 27.12.2011 року між позивачем та ПАТ "Банк Руский Стандарт" було укладено кредитний договір № 94321125 на суму 1 306 грн. 92 коп. На даний час позивач сплачує щомісячні внески за кредитним договором, тобто даний кредитний договір не є закритий. Відповідно до Заяви (оферти) № 014-99910-141112 від 14.11.2012 р. поданою позивачем до ПАТ "Дельта Банк", банк надав позивачеві кредитні кошти в сумі 18 900 грн. 00 коп. Плата за користування кредитом, згідно графіку платежів, становить 10 289 грн. 36 коп., плата при обслуговуванні кредитної заборгованості складає 9 321 грн. 48 коп. За надання кредиту позивач додатково сплатив ПАТ "Дельта Банк" 900 грн. 00 коп. Всього позивач має заплатити банку 38 510 грн. 84 коп. 09.06.2005 року в спільних інтересах в Акціонерному комерційному інноваційному банку "Укрсиббанк" (на даний час Публічне акціонерне товариство "Уксиббанк") на ім'я відповідача [PERSON] було оформлено кредитний договір № 29-200 та отримано 10 500 доларів США, цільове призначення яких було придбання квартири. За використання кредитних коштів у межах установленого терміну кредитування процентна ставка встановлювалася в розмірі 11,5% річних, кредитні кошти були сплачені банку в повному обсязі в березні 2009 року. При цьому кошти за кредитним договором сплачувалися матір'ю позивача. Решту суми сплачував квартирант [PERSON], який проживав в квартирі по [ADDRESS] Кошти за кредитними договорами були отриманні позивачем за згодою відповідача та були використані в інтересах сім'ї, а тому ці кошти є спільним майном подружжя, тому у відповідача виник солідарний обов'язок перед банками щодо погашення кредитів. В 2013 році їх сімейні відносини з відповідачем погіршилися, після розірвання шлюбу вони перестали спільно проживати як чоловік та жінка. З часу припинення шлюбних відносин по теперішній час позивачем особисто сплачуються отримані кошти. Оскільки добровільної згоди щодо забезпечення його житловою площею відповідач не надає, та враховуючи, що згоди відносно поділу майна вони дійти не можуть, позивач змушений ставити питання про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна в рівних долях. Просить встановити юридичний факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивача та відповідача з грудня 2004 року по 22 листопада 2005 року. Визнати однокімнатну житлову квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Визнати за позивачем право власності на 1/2 частину однокімнатної житлової квартири [ADDRESS]. Визнати двокімнатну житлову квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю позивача та відповідача. Визнати за позивачем право власності на 1/2 частину двокімнатної житлової квартири [ADDRESS]. Визнати кредитні кошти (гроші) в сумі 3 372 грн. 60 коп., отримані позивачем в період шлюбу із відповідачем, згідно кредитного договору № 99918232 від 15.09.2012 року, укладеного між позивачем та ПАТ "Банк Руский Стандарт" об'єктом права спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача. Визнати кредитні кошти (гроші) в сумі 1 306 грн. 92 коп., отримані позивачем в період шлюбу із відповідачем, згідно кредитного договору № 94321125 від 27.12.2011 року, укладеного між позивачем та ПАТ "Банк Руский Стандарт" об'єктом права спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача. Визнати кредитні кошти (гроші) в сумі 18 900 грн. 00 коп., отримані позивачем в період шлюбу із відповідачем., відповідно до заяви (оферти) № 014-99910-141112 від 14.11.2012 року, поданої позивачем до ПАТ "Дельта Банк", об'єктом права спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача. Визнати кредитні кошти (гроші) в сумі 10 500 доларів США, отримані відповідачем відповідно до кредитного договору № 29-200 від 09.06.2005 року, укладеного між відповідачем та ПАТ "УкрСиббанк", об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стягнути з відповідача на користь позивача кошти, які є 1/2 часткою виплаченої позивачем ПАТ "Банк Руский Стандарт" в якості погашеної заборгованості по кредиту та відсотках за користування кредитом, згідно кредитного договору № 99918232 від 15.09.2012 року. Стягнути з відповідача на користь позивача кошти, які є 1/2 часткою виплаченої позивачем ПАТ "Банк Руский Стандарт" в якості погашеної заборгованості по кредиту та відсотках за користування кредитом, згідно кредитного договору № 94321125 від 27.12.2011 року. Стягнути з відповідача на користь позивача кошти, які є 1/2 часткою виплаченої позивачем ПАТ "Дельта Банк" в якості погашеної заборгованості по кредиту та відсотках за користування кредитом, згідно заяви (оферти) № 014-99910-141112 від 14.11.2012 року. Стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з наведених у позові підстав та в судовому засіданні пояснили, що в лютому 2004 р. позивач познайомився із відповідачем, на той час вони разом працювали у ВАТ "Керамік", з березня 2004 року вони почали підтримувати близькі стосунки. На той час позивач перебував у шлюбі із першою дружиною [PERSON], однак подружніх стосунків вони не підтримували та проживали окремо. З грудня 2004 р. вони з відповідачем вирішили проживати однією сім'єю. В березні 2005 року позивач перейшов проживати в гуртожиток ВАТ "Керамік", де проживав із відповідачем в окремій кімнаті. Дана кімната мала перегородку і в іншій частині кімнати проживала [PERSON] В червні 2005 р. вони з відповідачем вирішили придбати квартиру, щоб проживати окремо. Зазначають, що дані факти підтверджуються фотографіями, на яких зображені вони з відповідачем, дані фотографії були зроблені під час їх спільного проживання. 09 червня 2005 р. в спільних інтересах та для спільного проживання, за кредитні кошти, ними на ім'я відповідача була придбана однокімнатна квартира [ADDRESS] В Акціонерному комерційному інноваційному банку "Укрсиббанк" на ім'я відповідача було оформлено кредитний договір та отримано 18 000 доларів США на придбання квартири. Даний кредит вони з відповідачем взяли для придбання квартири. Кредитні кошти були сплачені банку в повному обсязі в березні 2009 року, дані кошти сплачувалися матір'ю позивача. Крім того кошти надсилала сестра позивача, яка працювала за кордоном. Частина коштів в розмірі 4000 доларів США була надана батьками позивача на придбання квартири як подарунок, відповідач не позичала кошти у своєї сестри на придбання квартири. Шлюб з відповідачем вони не реєстрували, оскільки у цьому не було потреби, однак вважали себе подружжям, проживали однією сім'єю як чоловік та жінка у придбаній за спільні кошти однокімнатній квартирі [ADDRESS] мали спільний бюджет та побут. Позивач працював на підприємстві і, крім того, неофіційно працював на будівництві, забезпечував сім'ю матеріально. В даній квартирі позивач проживав з відповідачем, однак реєструвати своє місце проживання не бажав, оскільки був зареєстрований у своїх батьків у м. Гайсині Вінницької області. 22.11.2005 року позивач з відповідачем укласти шлюб. [INFO] рокуву них народилася дочка [PERSON] В період перебування у шлюбі в липні 2011 р. позивачем та відповідачем було придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] за 36 000 доларів США. Договір купівлі-продажу був оформлений на ім'я відповідача. Після придбання квартири, в серпні 2008 року вони переїхали проживати в дану квартиру. Оскільки квартира потребувала ремонту, коштів не вистачало, відповідач тривалий час перебувала у відпустці за свій рахунок, тому він змушений був брати кошти в кредит. 15.09.2012 року між позивачем та ПАТ "Банк Руский Стандарт" був укладений кредитний договір № 99918232, згідно якого були надані кошти у сумі 3 372 грн. 60 коп. Станом на 15.11.2013 року заборгованість за договором була погашена. 27.12.2011 року між позивачем та ПАТ "Банк Руский Стандарт" було укладено кредитний договір № 94321125 на суму 1 306 грн. 92 коп. На даний час позивач сплачує щомісячні внески за даним кредитним договором. Відповідно до Заяви (оферти) № 014-99910-141112 від 14.11.2012 р. поданою позивачем до ПАТ "Дельта Банк", банк надав позивачеві кредитні кошти в сумі 18 900 грн. 00 коп., за даним договором позивач має заплатити банку 38 510 грн. 84 коп. Кошти отриманні позивачем за даними договорами були отриманні в період шлюбу та в інтересах сім'ї, відповідач знала про дані кредитні договори, кошти були витрачені на проведення ремонту в квартирі [ADDRESS]. Зокрема в квартирі зробили перепланування, поклеїли шпалери, для проведення ремонтних робіт наймали працівників. Кошти за даним договором сплачувалися позивачем особисто, оскільки відповідач кожного року взимку перебувала у відпустці за свій рахунок, участі у поверненні даних кредитних коштів вона не брала. 09.06.2005 року в спільних інтересах в Акціонерному комерційному інноваційному банку "Укрсиббанк" на ім'я відповідача [PERSON] було оформлено кредитний договір № 29-200 та отримано 10 500 доларів США, цільове призначення яких було придбання квартири. Кредитні кошти були сплачені банку в повному обсязі в березні 2009 року. При цьому кошти за кредитним договором сплачувалися матір'ю позивача. Решту суми сплачував квартирант [PERSON], який проживав в квартирі по [ADDRESS] Однак всі квитанції по сплаті кредиту були оформлені на позивача, так як на її ім'я було оформлено кредит. Кошти за кредитними договорами були отриманні позивачем за згодою відповідача та були використані в інтересах сім'ї, а тому ці кошти є спільним майном подружжя, та у відповідача виник солідарний обов'язок перед банками щодо погашення кредитів. В 2013 році їх сімейні відносини з відповідачем погіршилися, після розірвання шлюбу вони перестали спільно проживати як чоловік та жінка. З часу припинення шлюбних відносин по теперішній час позивачем особисто сплачуються отримані в кредит кошти. Крім того, пояснили, що позивач є інвалідом ІІІ групи, пенсіонером, як інвалід, потребує збільшення житлової площі, позивачем сплачуються аліменти в розмірі, достатньому для утримання дитини, аліменти стягуються з пенсії позивача. Вважають, що немає підстав для того щоб відступити від засад рівності часток подружжя. Крім того позивач зазначає, що на даний час в квартирі [ADDRESS] проживає відповідач з дочкою та з іншим чоловіком, він бажає проживати в квартирі, оскільки іншого житла немає, однак відповідач його в квартиру не пускає. Просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов визнали частково та пояснили, що двокімнатна квартира [ADDRESS], яка на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.07.2011 р., була придбана та зареєстрована на ім'я відповідача в період проживання позивача та відповідача у шлюбі є спільною сумісною власністю подружжя. Однак при вирішенні питання щодо визначення часток позивача та відповідача у спірній квартирі, відповідно до ст. 70 СК України, позивач просить врахувати, що для можливості купівлі даної квартири, діючи в інтересах сім'ї, позивач позичила у своєї сестри [PERSON] кошти в сумі 20 000 доларів США, які зобов'язалась повернути до 31.12.2012 р. Ці кошти були позивачем отримані від продажу сестрою належної сестрі квартири [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу квартири від 31.05.2011 р. Дані кошти були використанні для придбання квартири. На даний час позичених у [PERSON] коштів, без яких придбання квартири було б неможливим, вони з позивачем не повернули через його небажання приймати особисту участь у забезпеченні добробуту сім'ї, у тому числі повертати борги. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 20.06.2014 р. з позивача та відповідача у даній справі стягнуто 81 112 грн. 08 грн. боргу з кожного на користь [PERSON] Шлюб між позивачем та відповідачем офіційно розірваний 07.08.2013 р., проте фактично шлюбні стосунки між ними припинились на початку 2013 р. через негідну поведінку позивача в сім'ї. Жодної участі в утриманні спірної квартири позивач не приймає. У спірній квартирі з нею проживає та перебуває на її утриманні їх неповнолітня дочка [PERSON], [INFO]. Позивач на утримання дочки жодної матеріальної допомоги не надає, а тому відповідач змушена була звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.09.2013 року з позивача стягнуто аліменти на користь відповідача на утримання їх малолітньої дочки, на даний час судове рішення відповідачем не виконується, наявна заборгованість по аліментах, розмір аліментів є недостатнім для утримання дитини. Відповідач вважає, що вищевикладені обставини в сукупності є істотними підставами для вирішення питання про збільшення її частки у праві спільної власності сторін у праві на спірну квартиру, а саме відповідачу має належати 3/4 частки квартири, а позивачу - 1/4 частка. В задоволені позову в іншій частині просять відмовити, оскільки вважають позов необґрунтованим та не підтвердженим належними доказами. Крім того відповідач в судовому засіданні заперечує, що в період з грудня 2004 р. по 22 листопада 2005 р. вони з позивачем спільно проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. Зазначає, що в цей період, тобто до реєстрації шлюбу, вони дійсно були знайомі з позивачем, але їх стосунки на той час носили дружній характер. Між ними не було усталених відносин, що притаманні подружжю, вони проживали окремо, не мали спільного сімейного бюджету, майна та не вели спільного господарства. Крім того відповідачу було відомо, що позивач на той час був у зареєстрованому шлюбі. Станом на грудень 2004 р. відповідач дійсно проживала у гуртожитку для одиноких працівників, але за адресою [ADDRESS] в одній кімнаті з [PERSON] Окремих кімнат в них не було, що виключає можливість спільного проживання з позивачем в одній кімнаті, де також постійно проживала [PERSON] Інколи позивач заходив в гості. Крім того, позивач на той час перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, що виключає можливість встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивача та відповідача. Відповідно до договору купівлі-продажу від 09.06.2005 р. відповідач дійсно придбала однокімнатну квартиру [ADDRESS], але з метою покращення власних (особистих) житлових умов. До купівлі даної квартири жодних планів на майбутнє стосовно створення сім'ї з позивачем у неї не було. Свої особисті наміри щодо можливості фінансових умов придбання цієї квартири відповідач обговорювала та погоджувала зі своїми близькими родичами до яких позивач на той час не належав. Позивач знав про її наміри придбати квартиру, оскільки вони на той час спілкувалися і вона повідомляла йому про намір придбати квартиру. Відповідно до ст. 57 СК України дана квартира є особистою приватною власністю відповідача. Для її придбання 09.06.2005 р. у АКІБ "УкрСиббанк" відповідач отримала кредитні кошти в сумі не 18 000 дол. США. як стверджує позивач, а 10 500 доларів США на підставі договору № 29-200. Даний кредит був повністю сплачений відповідачем банку не в березні 2009 р., а 18 березня 2008 р. На підставі договору поруки № 59-200 від 09.06.2005 р. поручителем була сестра відповідача [PERSON] Завдяки фінансовій допомозі сестри відповідач змогла достроково повернути кредит установі банку в березні 2008 р. Зазначають, що твердження позивача про те, що кошти за кредитом сплачувала його мати не відповідають дійсності. Номер рахунку, написаний на аркуші паперу, який міститься в матеріалах справи, відповідач записувала для себе. Що стосується грошових переказів від сестри позивача, то дані кошти були подарунком на день народження позивача та на день народження дочки. Кошти за даним кредитним договором нею були сплачені достроково з допомогою сестри, позивачем не доведено його участі у сплаті коштів за даним кредитним договором. Згідно відомостей, зазначених у витягу з трудової книжки позивача слідує, що в період з 16.06.2006 р. по 16.09.2007 р. позивач ніде не працював. Після придбання відповідачем в особисту приватну власність спірної квартири та розірвання позивачем в судовому порядку свого попереднього шлюбу, між ними склались серйозні стосунки з наміром створити власну сім'ю. Крім того зазначають, що однокімнатна квартира [ADDRESS], яка є особистою приватною власністю відповідача на підставі договору купівлі-продажу від 27.06.2013 р. була продана іншій особі, на даний час відповідач не є власником цієї квартири. Крім того відповідач пояснила, що про кошти, які позивач брав в кредит у банках їй нічого не було відомо, позивач про отримання даних кредитів її не повідомляв, вона своєї згоди на отримання кредитів не давала, дані кошти в інтересах сім'ї позивачем не використовувалися. Після придбання влітку 2011 року квартири [ADDRESS] вони сім'єю переїхали проживати в дану квартиру, однак перепланувань та ремонту не робили, лише переклеїли власними силами шпалерами, найманих працівників не залучали. Вважають, що сплачені кредитні кошти не можуть бути предметом розгляду справи. Просять в задоволенні позовних вимог, що стосуються стягнення коштів за кредитними договорами відмовити, оскільки вони є безпідставними та необґрунтованими, жодних доказів на підтвердження того, що взяті в кредит кошти були витрачені в інтересах сім'ї, зокрема на ремонт квартири, позивачем не надано, також позивачем не надано платіжних документів про сплату ним кредитних коштів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач є її сином. Син з 2004 року працював у ВАТ "Керамік" де познайомився з відповідачем. На той час він був одружений із своєю першою дружиною [PERSON]. Проживали син з невісткою по [ADDRESS] однак їх сім'я розпалася і дружина покинула дану квартиру. Коли син почав підтримувати стосунки із [PERSON] вони спочатку жили в квартирі по [ADDRESS] однак потім [PERSON] забрала сина проживати в гуртожиток. З 2004 року син з [PERSON] вже жили разом, вона привозила їм у гуртожиток продукти харчування. Кімната була перегороджена на дві частини, в другій частині кімнати жила [PERSON] Її дочка на той час працювала за кордоном, в березні 2005 року дочка передала кошти і вони придбали для дочки квартиру по [ADDRESS] В червні син із відповідачем повідомили їй, що будуть брати кредит на квартиру. Син сказав, що відповідач оформить кредит на себе, оскільки в нього немає необхідного стажу роботи. Після чого син з відповідачем придбали квартиру [ADDRESS] та переїхали туди проживати. Батьки відповідача дали на придбання квартири кошти в розмірі 7 500 грн. Вона сказала, що буде сплачувати кредит. Вона постійно передавала кошти синові та відповідачу, щоб вони сплачували кредит, інколи вона самостійно вносила кошти в рахунок кредиту від імені відповідача, також кошти передавала її дочка, кошти також передавав квартирант [PERSON] Кошти вона не позичала, а подарувала на придбання квартири, вона привезла синові 32 000 грн., після чого протягом 2007 - 2008 року щомісячно передавала кошти на сплату кредиту або ж сама сплачувала кошти у відділенні банку на номер рахунку, який їй дала відповідач. В листопаді 2005 року син із відповідачем одружилися, в них народилася дочка. В 2011 році син із [PERSON] придбали двохкімнатну квартиру [ADDRESS], вона також дала частину коштів на придбання даної квартири. Після розлучення її син позбавлений можливості проживати в даній квартирі, оскільки там проживає відповідач з іншим чоловіком. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що з січня 2006 року винаймав квартиру по [ADDRESS] домовленості про найм квартири у нього були з матір'ю позивача, письмовий договір не укладали. Вони домовились, що він буде сплачувати 150 доларів щомісячно. Кошти він передавав або позивачу або відповідачу, з якими зустрічався на проспекті Юності в м. Вінниці, інколи заносив гроші їм на квартиру. Мати позивача повідомляла йому, що дані кошти сплачуються за кредит на квартиру, за яку квартиру йому відомо не було. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він знайомий із матір'ю позивача. В кінці літа 2004 року мати позивача звернулася до нього за наданням правової допомоги, оскільки у позивача виникли проблеми. Він зустрічався із позивачем біля Замостянського РВ УМВС України у Вінницькій області, разом з позивачем бачив [PERSON], яку позивач представив як свою дружину, вона проти цього не заперечувала. Чи проживали вони разом на той час йому не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знайомий з позивачем та відповідачем, оскільки вони разом працювали у ВАТ "Керамік". Він проживав по [ADDRESS] у сусідньому будинку проживав позивач. Йому відомо, що позивач та відповідач планували купити квартиру за кредитні кошти, оскільки позивач цікавився умовами кредитування. В жовтні 2004 року він приходив в гуртожиток, щоб запросити позивача на весілля. Йому було відомо, що серйозні стосунки між позивачем та відповідачем виникли з весни 2004 року, з кінця літа або з початку осені 2004 року позивач та відповідач жили разом в кімнаті в гуртожитку, там було дві кімнати. Він знав, що позивач на той час був одружений з іншою жінкою. Йому також відомо, що влітку 2005 року позивач та відповідач перевозили речі з гуртожитку на квартиру по [ADDRESS] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в 2005 році придбав квартиру на [ADDRESS] та робив в квартирі ремонт. Йому відомо, що продавалася сусідня квартира, бачив біля цієї квартири матір позивача та самого позивача. З 2006 року в квартирі проживав квартирант. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з 2002 року вона працювала у ВАТ "Керамік", проживала в гуртожитку в одній кімнаті з [PERSON], яка також працювала на підприємстві. З [PERSON] вони проживали разом в одній кімнаті, поряд була інша кімната, однак вона в ній не жила. Також вона була знайома із позивачем [PERSON], який також працював на підприємстві. Їй було відомо, що позивач спілкувався з [PERSON], інколи [PERSON] приходив до них у гості в гуртожиток, разом вони їздили відпочивати, але позивач спільно із [PERSON] в кімнаті не проживав Їй також відомо, що в позивача була квартира на [ADDRESS] Які між ними були стосунки [PERSON] їй не розповідала. В кімнаті вона проживала постійно, наскільки часто приходив позивач в кімнату сказати не може. Влітку 2005 року [PERSON] повідомила їй, що з'їжджає з кімнати, оскільки планує купити в кредит квартиру. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що в 2004-2005 роках вона працювала у ВАТ "Керамік". Була знайома з [PERSON] та з [PERSON], які на той час проживали в гуртожитку в одній кімнаті. Вона заходила до них у гості, однак не бачила щоб там проживав позивач [PERSON], в кімнаті його речей не бачила. Перегородка в даній кімнаті з'явилася після того, як з [PERSON] виїхала з кімнати і [PERSON] зробила ремонт. Їй відомо, що [PERSON] в 2005 році придбала в кредит квартиру, допомагали їй батьки. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Згідно положень ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно положень ст. 74 Сімейного кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно роз'яснень, що містяться в п. п. 19, 20, 23 - 25, 30 постанови Пленуму Верховного суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 р. № 11, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. При застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. В судовому засіданні позивач просить встановити юридичний факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивача та відповідача з грудня 2004 року по 22 листопада 2005 року, визнати однокімнатну житлову квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю позивача та відповідача, визнати за ним право власності на 1/2 частину однокімнатної житлової квартири [ADDRESS] а також визнати кредитні кошти (гроші) в сумі 10 500 доларів США, отримані відповідачем відповідно до кредитного договору № 29-200 від 09.06.2005 року, укладеного між відповідачем та ПАТ "УкрСиббанк", об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено в судовому засіданні 22.11.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], прізвище чоловіка після реєстрації шлюбу змінено на [PERSON], про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за № 3085, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Згідно із свідоцтва про народження дитини [PERSON], [INFO] її батьком є [PERSON], матір'ю є [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER]. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.08.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 20.08.2013 року. Дослідивши надані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін, суд зазначає, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Твердження позивача про те, що він з відповідачем проживали однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з грудня 2004 року по 22 листопада 2005 року не підтверджено належними та допустимими доказами, хоча за правилами ст. ст. 10, 60 ЦПК України обов'язок доказування в даному випадку покладено саме на позивача. Натомість дані твердження позивача спростовуються як поясненнями відповідача так і поясненнями свідка [PERSON], яка проживала в одній кімнаті з відповідачем, а також поясненнями свідка [PERSON] При цьому суд критично оцінює пояснення свідка [PERSON], яка є матір'ю позивача та є зацікавленою особою. Що стосується показань свідка [PERSON], то як вбачається з його показань, свідкові не відомо, чи проживали позивач та відповідач разом у вказаний період. Також факт проживання позивача та відповідача однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не підтверджується показаннями свідка [PERSON] Отже в судовому засіданні не встановлено як факт спільного проживання позивача та відповідача, так і наявність між ними в період з грудня 2004 року по 22 листопада 2005 року усталених стосунків зі взаємними правами та обов'язками, притаманних подружжю, зокрема, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету тощо. Крім того із листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького районного управління юстиції у Вінницькій області від 10.09.2013 року №3316-03.1-19 вбачається, що у відділі наявний актовий запис про шлюб №8 від 02.12.2003 року між [PERSON] та [PERSON], в даному актовому записі проставлена відмітка про розірвання шлюбу між ними на підставі актового запису про розірвання шлюбу №168 від 07.10.2005 року. Тобто позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, а отже встановлення факту спільного проживання позивача та відповідача у вказаний період не можливе за наявності іншого, зареєстрованого в законному порядку, шлюбу. Наданні позивачем фотографії, на яких позивач зображений разом із відповідачем, не можуть бути доказами спільного проживання в розумінні ст. 3 СК України. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу позивача та відповідача з грудня 2004 року по 22 листопада 2005 року є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, майно, набуте нею, ним до шлюбу. В судовому засіданні встановлено, що 09.06.2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір №29-200, відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальнику, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в сумі 10 500 доларів США у порядку і на умовах, зазначених у даному договорі, процентна ставка встановлена в розмірі 11,5 % річних, кінцевий термін погашення 08.06.2026 рік. Цільове призначення кредиту - придбання нерухомості. Як вбачається з договору поруки №59-200 від 09.06.2005 року даний договір було укладено між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та [PERSON]. Відповідно до умов даного договору поручитель [PERSON] зобов'язалася перед кредитором відповідати за виконання позичальником [PERSON] зобов'язань, шо виникли за кредитним договором №29-200 від 09.06.2005 року. Крім того 09.06.2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 60-200. Відповідно до договору [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] для забезпечення зобов'язань перед банком в повному обсязі за кредитним договором №29-200 від 09.06.2005 року. Як вбачається з квитанцій від 04.09.2007 року на суму 1 000 доларів США, що еквівалентно 5 050 грн. 00 коп., від 02.11.2007 року на суму 500 доларів США, що еквівалентно 2 525 грн.00 коп., від 08.01.2008 року на суму 150 дол. США, що еквівалентно 757 грн. 50 коп., [PERSON] вносила кошти за погашення кредиторської заборгованості за кредитним договором №000010701350. З листа ПАТ "УкрСиббанк" від 18.11.2014 року №54-2/200-125 вбачається, що даний кредит було погашено в березні 2008 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 09.06.2005 року [PERSON] продав а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Циц Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №1319. Як вбачається з реєстраційного посвідчення виданого Вінницьким обласним об'єднаним бюро технічної інвентаризації 22.06.2005 року, квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В. від 09.06.2005 року за реєстровим №1319. Дослідивши надані сторонами докази та заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що відповідач довела належними та допустимими доказами факт придбання нею квартири до шлюбу та за кошти отримані нею за кредитним договором укладеним 09.06.2005 року між відповідачем та ПАТ "УкрСиббанк". Натомість позивачем в судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю позивача та відповідача, визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] а також визнання кредитних коштів в сумі 10 500 доларів США, отриманих відповідачем відповідно до кредитного договору № 29-200 від 09.06.2005 року, укладеного між відповідачем та ПАТ "УкрСиббанк", об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зокрема позивачем не надано жодних доказів того, що спірне нерухоме майно придбане в період проживання з відповідачем однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, також не надано належних та допустимих доказів того, що позивачем або членами його родини сплачувалися кошти на погашення даного кредитного договору. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що дане нерухоме майно не відноситься до об'єктів права спільної сумісної власності сторін, оскільки було придбане відповідачем до шлюбу, тому позов в цій частині є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Суд критично оцінює показання свідків [PERSON] та [PERSON] щодо того, що позивач і відповідач придбали квартиру в кредит а матір'ю і сестрою позивача сплачувалися кошти за кредитним договором, оскільки показання свідків не є належними та допустимими доказами на підтвердження даних обставин. Крім того суд зазначає, що як вбачається з договору купівлі-продажу від 27.06.2013 року [PERSON] продала а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Храпенко Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №573. Продаж квартири вчинено за 171 111 грн. 00 коп. Даний договір свідчить про те, що на момент розгляду даної справи відповідач не є власником спірної квартири, дану квартиру було продано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Враховуючи викладене квартира не підлягає поділу як спільне майно подружжя. Разом з тим позивачем договір купівлі-продажу квартири від 27.06.2013 року в судовому засіданні не оспорюється, питання про грошову компенсацію у спільному майні подружжя не ставиться. Що стосується позовних вимог про визнання двокімнатної житлової квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю позивача і відповідача та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину двокімнатної житлової квартири [ADDRESS] суд зазначає наступне. Як встановлено в судовому засіданні, позивач та відповідач, перебуваючи у шлюбі, придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS]. З договору купівлі-продажу від 06.07.2011 року вбачається, що [PERSON] передав у власність (продав), а [PERSON] прийняла (придбала) квартиру [ADDRESS], договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Циц Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №1006. В даному договорі вказано, що [PERSON] придбала квартиру за письмовою згодою чоловіка [PERSON], посвідченою приватним нотаріусом 06.07.2011 року. Продаж квартири вчинено за 40 470 грн. 00 коп. Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав Вінницького обласного об'єднання бюро технічної інвентаризації від 24.07.2011 року № 30724191, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В. від 06.07.2011 року за реєстровим №1006. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 20.06.2014 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04.11.2013 року скасовано та ухвалено нове. Позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 81 112 грн. 08 коп. за договором позики. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 81 112 грн. 08 коп. за договором позики. В решті рішення залишено без змін. Отже, як вбачається із матеріалів справи та пояснень сторін, позивач та відповідач, перебуваючи у шлюбі, набули у спільну власність квартиру [ADDRESS]. Відповідачем не заперечується той факт, що вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, відповідач також не заперечує, що позивач має право на частку в даному майні. Враховуючи те, що квартира [ADDRESS] набута подружжям за час шлюбу, що відповідачем не заперечується, суд приходить до висновку, що дана квартира, згідно положень ст. 60 Сімейного кодексу України, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а відтак, підлягає розподілу між сторонами. Суд також зазначає, що обставини, визнані сторонами, з урахуванням ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Разом з тим в судовому засіданні відповідач просить врахувати негідну поведінку позивача в сім'ї, зокрема те, що він жодної участі в утриманні спірної квартири не приймає, у спірній квартирі з нею проживає та перебуває на її утриманні їх неповнолітня дочка [PERSON], позивач на утримання дочки жодної матеріальної допомоги не надає, на даний час існує заборгованість по виплаті аліментів, тому просить збільшити її частку у праві спільної власності на спірну квартиру і визнати за нею право власності на 3/4 частки квартири, а за позивачем на 1/4 частки. Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно положень ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 30 постанови Пленуму Верховного суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 р. № 11, при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Враховуючи зазначені норми законодавства та встановлені обставини справи суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання двокімнатної житлової квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю позивача та відповідача задоволенню не підлягає, оскільки на майно, набуте дружиною і чоловіком у період шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності, відповідачем не оспорюється, що квартира є спільною сумісною власністю, а тому немає потреби рішенням суду визнавати дану квартиру спільною сумісною власністю позивача та відповідача. В судовому засіданні також встановлено, що згідно довідки Міського комунального підприємства "Житлово - експлуатаційна контора №7" від липня 2013 року №1480 в квартирі [ADDRESS] зареєстрована власник [PERSON], чоловік [PERSON], дочка [PERSON] Із посвідчення серії [NUMBER] виданого 02.02.2007 року (категорія 4) вбачається, що [PERSON] має право на пільги і компенсації, встановлені ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відповідно до пенсійного посвідчення виданого Пенсійним фондом України [NUMBER] [PERSON] є інвалідом ІІІ групи загального захворювання та отримує пенсію по інвалідності. Із довідки відділу державної виконавчої служби Гайсинського районного управління юстиції від 04.12.2014 року №6092/2-26/6 вбачається, що заборгованість по аліментах [PERSON] згідно виконавчого листа №127/16132/13-ц виданого 01.10.2013 року станом на 01.12.2014 року становить 3 275 грн. 80 коп. Стягнення проводиться з пенсії боржника. За грудень 2014 року стягувачу нараховано аліменти в сумі 524 грн. 50 коп., які будуть виплачені 14.12.2014 року. При поділі нерухомого майна, а саме, квартири [ADDRESS] суд враховує, що дане нерухоме майно було придбане сторонами за час шлюбу у спільну сумісну власність. Крім того, суд враховує обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітньої дитини та інтереси сторін. Зокрема суд враховує те, що на даний час в квартирі проживає відповідач разом із малолітньою дитиною, позивач в квартирі не проживає, іншого житла немає, є інвалідом ІІІ групи, пенсіонером. При цьому суд не бере до уваги твердження відповідача про наявність підстав для відступу від засади рівності часток подружжя у спільному майні, оскільки доказів негідної поведінки позивача в сім'ї та доказів того, що він не приймає участі в утриманні спірної квартири, відповідачем до суду не надано. Суд не приймає як належний та допустимий доказ негідної поведінки позивача надані відповідачем фотографії із зображенням позивача та невідомої жінки, оскільки дані фотографії неможливо ідентифікувати та встановити коли і ким їх було зроблено. Також суд не приймає як належний та допустимий доказ негідної поведінки позивача надану позивачем копію квитка на потяг «Київ -Сімферополь», оскільки даний квиток не свідчить про негідну поведінку позивача в сім'ї. Що стосується наданих відповідачем копій листів Вінницького міського відділу УМВС України у Вінницькій області щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності, суд зазначає, що дані листи свідчать про неприязні стосунки, які склалися між позивачем та відповідачем, однак не є підставю для відступлення від засад рівності часток подружжя. Крім того в судовому засіданні встановлено, що стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини проводиться з пенсії боржника. Відповідачем в судовому засіданні не доведено, що розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення дитини. Отже відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів того, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, а тому суд не вбачає підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя відповідно до положень ст. 70 Сімейного кодексу України. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити та визнати за позивачем право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] Крім того, як вбачається з позовної заяви, позивач також просить визнати кредитні кошти (гроші) в сумі 3 372 грн. 60 коп., отримані ним в період шлюбу із відповідачем, згідно кредитного договору № 99918232 від 15.09.2012 року, укладеного між позивачем та ПАТ "Банк Руский Стандарт" об'єктом права спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача. Визнати кредитні кошти (гроші) в сумі 1 306 грн. 92 коп., отримані ним в період шлюбу із відповідачем, згідно кредитного договору № 94321125 від 27.12.2011 року, укладеного між позивачем та ПАТ "Банк Руский Стандарт" об'єктом права спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача. Визнати кредитні кошти (гроші) в сумі 18 900 грн. 00 коп., отримані ним в період шлюбу із відповідачем, відповідно до заяви (оферти) № 014-99910-141112 від 14.11.2012 року, поданою позивачем до ПАТ "Дельта Банк", об'єктом права спільної сумісної власності подружжя позивача та відповідача. Стягнути з відповідача на користь позивача кошти, які є 1/2 часткою виплаченої позивачем ПАТ "Банк Руский Стандарт" в якості погашеної заборгованості по кредиту та відсотках за користування кредитом, згідно кредитного договору № 99918232 від 15.09.2012 року. Стягнути з відповідача на користь позивача кошти, які є 1/2 часткою виплаченої позивачем ПАТ "Банк Руский Стандарт" в якості погашеної заборгованості по кредиту та відсотках за користування кредитом, згідно кредитного договору № 94321125 від 27.12.2011 року. Стягнути з відповідача на користь позивача кошти, які є 1/2 часткою виплаченої позивачем ПАТ "Дельта Банк" в якості погашеної заборгованості по кредиту та відсотках за користування кредитом, згідно заяви (оферти) № 014-99910-141112 від 14.11.2012 року. Позовні вимоги в цій частині позивач мотивує тим, що вони з відповідачем з метою здійснення ремонту в квартирі, неодноразово брали кредитні кошти в банківських установах. Кошти за кредитними договорами були отриманні позивачем за згодою відповідача та були використані в інтересах сім'ї, вважає, що ці кошти є спільним майном подружжя, тому у відповідача виник солідарний обов'язок перед банками щодо погашення кредитів. Як встановлено в судовому засіданні, 15.09.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Банк Руский Стандарт" та [PERSON] було укладено кредитний договір №99918232, сума кредиту 3 372 грн. 60 коп. строк кредиту з 15.09.2012 року по 17.03.2014 року, процентна ставка за кредитом 0,01% річних. Відповідно до довідки Публічного акціонерного товариства "Банк Руский Стандарт" від 15.11.2013 року №22/43-06-501, станом на 15.11.2013 року заборгованість за кредитним договором №99918232 погашена в повному обсязі та кредитний договір закрито. 27.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством "Банк Руский Стандарт" та [PERSON] укладено кредитний договір №94321125, сума кредиту 1 306 грн. 92 коп., строк кредиту з 27.12.2011 року по 27.09.2012 року, процентна ставка за кредитом 0,01% річних. 14.11.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Дельта банк" та [PERSON] оформлено заяву (оферту) №014-99910-141112, сума кредиту 18 900 грн., строк кредиту 36 місяців, розмір процентної ставки перші шість місяці 0,01 % річних, починаючи з сьомого місяця 48% річних, авансовий платіж 1 800 грн. 00 коп. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 24 постанови Пленуму Верховного суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 р. № 11, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. (ч. 4 ст. 65 СК). Отже, як вбачається з положень ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Із цього слідує, що дружина і чоловік як під час шлюбу, так після його припинення мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого майна у шлюбі, так як розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за кредитним договором. Суд зазначає, що у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 19.06.2013 року у справі № 6-55 цс-13, яка є обов'язковою для виконання в силу ст. 360-7 ЦПК України, вказано, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя. Однак в судовому засіданні позивачем не доведено, що дані договори були укладені в інтересах сім'ї, а одержане за договорами було використано на задоволення потреб сім'ї, зокрема на ремонт квартири. Позивач в судовому засіданні лише зазначає, що в квартирі було проведено ремонтні роботи, однак жодних доказів того, що такі роботи дійсно були проведенні за дані кредитні кошти і що такі затрати були понесені саме позивачем, до суду не надано. Отже жодних належних та допустимих доказів на підтвердження даних позовних вимог позивачем до суду не надано, а тому грошові кошти, отримані позивачем за кредитними договорами, які не були укладені в інтересах сім'ї, не можна вважати спільними коштами подружжя та відповідно розглядати питання щодо їх поділу та стягнення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що на відповідача не може бути покладений обов'язок сплати коштів за зобов'язаннями позивача. Крім того, враховуючи суму позики за договором від 14.11.2012 року між Публічним акціонерним товариством "Дельта банк" та [PERSON], суд вважає, що предметом договору позики є цінне майно. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Однак, як вбачається з матеріалів справи, своєї письмової згоди на укладення даного договору відповідач не надавала. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов в цій частині є необгрунтованим та задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час судового розгляду справи, позивачем не доведено в повному обсязі тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а судом, за результатами розгляду справи, не встановлено підстав, передбачених законодавством для задоволення позовних вимог в повному обсязі, тому суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Оскільки позивачем було сплачено судовий збір при подачі позову до суду, то відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України понесені і документально підтвердженні судові витрати слід стягнути на його користь з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial