Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] , 29.10.2015 року звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що з відповідачкою [PERSON] він перебував у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 22.09.2015 року розірвано. Вказує, що в період шлюбу і до моменту фактичного припинення шлюбних відносин ними, як подружжям, було придбане майно, яке підлягає поділу. Однак, відповідачка добровільно не бажає поділити майно придбане під час шлюбу, згоди щодо розподілу вищевказаного майна між ним та відповідачкою не досягнуто, а тому змушений за захистом своїх прав звернутись до суду. З огляду на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.75-77,243-245), просить суд ухвалити рішення, яким розділити майно, що було набуте ними за час шлюбу та є їх спільною сумісною власністю, в рівних частках, а саме: 1) виділити йому (позивачу [PERSON] ) у власність: Ѕ частину житлового будинку, підвалу, літної кухні, колодязя, стайні, стодоли, хлівця, криниці, воріт і огорожі, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; вулики із бджолами кількістю 24 шт., вулики пусті кількістю 25 шт., клітки під кролі кількістю 17 шт., борони кількістю 1 пара, косарку кінську 1шт., грабарку кінську 1шт., мотор від січкарні, палети із дощок кількістю 9шт., труби металеві кількістю 3 шт., бочки по 120л. кількістю 5шт., вікно пластикове 1шт., раму від автомобіля, телевізор, тумбочку під телевізор, диван, сервант, меблева шафа кількістю 1шт., газову плиту 1шт., стінку кухонну, холодильник, стіл, крісла дубові кількістю 3шт., розкладні крісла кількістю 2шт. та двері кількістю 2шт, всього на загальну суму 238007,50 грн; 2) виділити відповідачці [PERSON] у власність: Ѕ частину житлового будинку, підвалу, літної кухні, колодязя, стайні, стодоли, хлівця, криниці, воріт, огорожі, комори і вбиральні, що розташовані за адресою: [ADDRESS] ; вулики з бджолами кількістю 24 шт.; вулики пусті кількістю 24шт., клітки під кролі кількістю 17шт., борони кількістю 1шт., палети із дошок кількістю 9шт., бочки по 120л. кількістю 5шт., телевізор, тумбочку під телевізор, дивани кількістю 2шт., меблеву шафу, газові плити кількістю 2шт., холодильник, стіл, крісла дубові кількістю 3шт., розкладні крісла кількістю 2шт., двері кількістю 2шт., швейну машину, супутникову антену, меблеву стінку та морозильну камеру, всього на загальну суму 251928,50 грн. Також просить стягнути з відповідачки на його (позивача) користь Ѕ частину понесених ним судових витрат. Ухвалою судді від 03.11.2015року (а.с.15) відкрито провадження у даній цивільній справі. Ухвалою суду від 11.11.2015року (а.с.19) справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Відповідачка [PERSON] подала до суду письмові заперечення проти позову (а.с.78-80, 122-126), в яких просить в задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування своїх заперечень покликається на те, що будівельні матеріали та обладнання, з яких побудовано спірний житловий будинок в с.Крисовичі Мостиського району Львівської області, були придбані нею (відповідачкою) та її родичами ще до реєстрації шлюбу з позивачем, і такі не є спільно нажитим майном подружжя, а відтак позивач не має права претендувати на Ѕ частину даного будинку. Також зазначає, що фактично в шлюбних стосунках вони перебували до 2010року, з цього часу позивач проживає окремо, спільного господарства вони не ведуть. Крім того стверджує, що майно, яке вказане у позові, відсутнє і такого немає в наявності, оскільки позивач в період її відсутності викрадав дане майно, з приводу чого вона зверталася до поліції. Вказує, що позивач не надав жодних доказів про існування майна, що становить предмет його позову. В судовому засіданні позивач [PERSON] , та його представник [PERSON] , підтримали уточнені позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] , в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав, викладених нею у письмових запереченнях проти позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до такого висновку. ЦПК України встановлено, що: цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні права\~щодо здійснення\~всіх процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених законом. Кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна\~сторона несе\~ризик настання\~наслідків,\~пов`язаних із\~вчиненням чи\~невчиненням нею\~процесуальних дій Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13); збирання доказів\~у цивільних\~справах не\~є обов`язком\~суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом.\~Суд має\~право збирати\~докази,\~що стосуються\~предмета спору,\~з власної\~ініціативи лише\~у випадках,\~коли це\~необхідно для\~захисту малолітніх\~чи неповнолітніх\~осіб або\~осіб,\~які визнані\~судом недієздатними\~чи дієздатність\~яких обмежена,\~а також\~в інших\~випадках,\~передбачених цим\~Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина 2 і 3 статті 13);\~ обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82); доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76); належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77); жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89). Обставини справи: Судом встановлено, що сторони у справі з 14.07.1984 року перебували між собою у шлюбі, зареєстрованому у Раденицькій сільській раді Мостиського району Львівської області за актовим записом №11. Даний шлюб було розірвано рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 22.09.2015року. Від шлюбу у сторін народилося троє дітей, які на даний час досягли повноліття. Вказані обставини сторонами не оспорюються та встановлені рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 22.09.2015року у цивільній справі №448/936/15-ц, яке набрало законної сили, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.9), а відтак такі обставини в силу ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Матеріалами справи також встановлено, що за час перебування сторонами у зазначеному шлюбі, а саме 25.10.1989року відповідачкою [PERSON] , на підставі рішення виконкому Мостиської районної Ради народних депутатів від 19.10.1989року №206, набуто у власність в цілому житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами в [ADDRESS] , що підтверджується копією Свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 25.10.1989року. Згідно Довідки КП Мостиське РБТІ №2017 від 19.10.2015року (а.с.8), інвентаризаційна вартість будинковолодіння, яке знаходиться у [ADDRESS] , становить 247727гривень. До складу будинковолодіння входять: літ.А-1 Житловий будинок, вартістю 132165грн; пд.Підвал, вартістю 14225грн; літ.Б Літня кухня, вартістю 40422грн; літ.В Стайня, вартістю 30637грн; літ.Г Стодола, вартістю 14484грн; літ.Д. Хлівець, вартістю 3818грн; літ.Е Комора, вартістю 3793грн; літ.Є Вбиральня, вартістю 1828грн; літ.К Криниця, вартістю 2095грн; 1 Ворота, вартістю 534 грн; 2 Огорожа, вартістю 1356 грн; 3 Огорожа, вартістю 2370 грн. Згідно Довідки КП Мостиське РБТІ №2000 від 03.09.2015року (а.с.47а), спірний житловий будинок (цегляний), який знаходиться у [ADDRESS] , що належить [PERSON] , загальною площею 134,3 м.кв., житловою 56,1 м.кв., складається із трьох житлових кімнат, 2-х коридорів, комірки, веранди, кухні та 2-х підвалів. Також до будинку відносяться: літня кухня Б, стайня В, стодола Г, хлівець Д, комора Е, вбиральня Є, криниця К, ворота 1, огорожа 2,3. Відповідно до п.1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції України), норми СК застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004року. Враховуючи те, що спільне майно подружжя набуте як до 01 січня 2004 року, так і після, а тому правовідносини у справі регулюються положеннями\~Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі -\~КпШС України) та\~Сімейного кодексу України. Так, відповідно до положень\~статті 22 КпШС України\~майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно положень статті\~28 КпШС України\~в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Аналогічні положення містять статті\~60,\~70 СК України, ст.368 ЦК України. Так, відповідно до вимог ч.3\~ст.368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.\~60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, ч.1\~ст.61 СК України\~встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Тобто, як законодавство, яке діяло до 2004 року, так і законодавство, що діяло з 01.01.2004 року, визначає, що спільним майном подружжя є придбане за рахунок спільних доходів рухоме й нерухоме майно, незалежно від того, що один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку, і незалежно від того, на ім`я кого з подружжя це майно придбано. Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, у відповідності до вищевказаних норм, оскільки спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , був набутий у власність відповідачкою [PERSON] , під час перебування в шлюбі з позивачем [PERSON] , то даний будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування заперечень проти позову відповідачка [PERSON] , покликається на те, що спірний житловий будинок був збудований виключно за рахунок її та її родичів коштів та будівельних матеріалів, у той час як позивач майнової участі у будівництві будинку не приймав. Однак, з огляду на досліджені у судовому засіданні докази, суд оцінює такі посилання відповідачки критично, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження самостійного будівництва нею спірного житлового будинку суду не надано. При цьому, суд не бере до уваги копію Договору дарування матеріалів на будівництво будинку своїй дочці [PERSON] с.Раденичі Мостиського району Львівської області від 06.04.1984року (а.с.127), оскільки із даного договору неможливо встановити, що саме подаровані відповідачці [PERSON] , будівельні матеріали, були використані виключно для будівництва спірного житлового будинку в [ADDRESS] . Крім того, матеріали справи містять копію трудової книжки позивача [PERSON] (а.с.147-149), з якої вбачається, що в період шлюбу між сторонами, в тому числі на час набуття у власність відповідачкою спірного будинку (у 1989 році) останній був працевлаштований, а отже отримував відповідний дохід, а відтак посилання відповідачки на неможливість фінансової участі позивача у будівництві спірного житлового будинку є такими, що не відповідають встановленим фактичним обставинам у справі. Суд вважає за необхідне зазначити, що у будь-якому випадку незначний дохід одного із подружжя, не може бути підставою для позбавлення його частки у спільному майні подружжя. Отже, доводи відповідачки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені у постанові від 21 грудня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК\~та\~ст. 372 ЦК. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до \~ст. \~372 ЦК України у разі поділу \~майна, що є \~у спільній \~власності, вважається, що частка співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не \~встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1\~ст.70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом із цим, ч.2 та ч.3 ст.70 передбачено, що при вирішенні\~спору про\~поділ майна\~суд може\~відступити від\~засади рівності\~часток подружжя\~за обставин,\~що мають\~істотне значення,\~зокрема якщо\~один із\~них не\~дбав про\~матеріальне забезпечення\~сім`ї,\~ухилявся від\~участі в\~утриманні дитини\~(дітей),\~приховав,\~знищив чи\~пошкодив спільне\~майно,\~витрачав його\~на шкоду\~інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно ст.\~71\~СК України\~майно,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~ділиться між\~ними в\~натурі. Якщо\~дружина та\~чоловік не\~домовилися про\~порядок поділу\~майна,\~спір може\~бути вирішений\~судом.\~При цьому\~суд бере\~до уваги\~інтереси дружини,\~чоловіка,\~дітей та\~інші обставини,\~що мають\~істотне значення. Неподільні\~речі присуджуються\~одному з\~подружжя,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними. Речі\~для професійних\~занять присуджуються\~тому з\~подружжя,\~хто використовував\~їх у\~своїй професійній\~діяльності.\~Вартість цих\~речей враховується\~при присудженні\~іншого майна\~другому з\~подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 року № 11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. \~ Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11). Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. При вирішенні даного спору, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що чинним законодавством встановлена презумпція рівності часток подружжя, підстави для відступу від якої потребують доведення. Як встановлено судом, шлюбний договір між сторонами не укладався, домовленості щодо збільшення або зменшення \~часток майна що є об`єктом спільної сумісної власності \~подружжя \~не було, договір про поділ спільного майна між ними також не укладався. Також, матеріали справи не містять жодних доказів наявності обставин, визначених ч.2 та ч.3\~ст.70 СК України, які б давали право суду відступити від засади рівності часток подружжя. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 1 Протоколу 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено: кожна фізична або юридична особа має право мирно своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Статтею 41 Конституції України\~передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Враховуючи вищенаведені положення закону та встановлені судом обставини справи про те, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін та підлягає розподілу, проте такий є неподільною річчю, а сторони не бажають присудження такого майна одному з них та отримання грошової компенсації іншим, суд вважає за необхідне поділити дане спільне майно подружжя [PERSON] та [PERSON] виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за сторонами право власності по Ѕ ідеальній частці спірного житлового будинку за кожним та залишивши такий у їх спільній частковій власності. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині поділу між сторонами господарських будівель та споруд, які входять до складу будинковолодіння, а саме: літня кухня літ.Б, стайня літ.В, стодола літ.Г, хлівець літ.Д, комора літ.Е, вбиральня літ.Є, криниця літ.К, ворота 1, огорожа 2,3, то такі не підлягають до задоволення, оскільки враховуючи норми\~ст.ст.186,\~380,\~381 ЦК України, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі як на окремі об`єкти визнаватися не може. Що ж стосується решти майна, вказаного у позовній заяві, яке позивач [PERSON] , вважає спільним майном подружжя та просить поділити між сторонами (вулики, клітки під кролі, борони, косарку, грабарку, та ін.), то суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо наявності даного майна на час розгляду справи, а також докази щодо придбання даного майна у період шлюбу між сторонами. При цьому, дані обставини повністю заперечується відповідачкою [PERSON] , тому такі відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, потребують доведення, однак доказів на їх підтвердження в ході розгляду справи позивачем та його представником суду не надано. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Згідно ст.77 ЦПК України належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони\~мають право\~обґрунтовувати належність\~конкретного доказу\~для підтвердження\~їхніх вимог\~або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ст.78 ЦПК України суд не\~бере до\~уваги докази,\~що одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Варто відзначити, що в ході розгляду даної справи, суд роз`яснював сторонам їх права та обов`язки, попереджав про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій з цього приводу, однак своїми процесуальними правами сторони та їх представники розпорядились на власний розсуд. У зв`язку із цим, оскільки позивач покладені на нього процесуальні обов`язки пов`язані з тягарем доказування по справі не виконав, суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Таким чином, беручи до уваги заперечення відповідачки [PERSON] щодо наявності такого та відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів існування даного майна на час розгляду справи та придбання такого у період шлюбу між сторонами, суд, виходячи із засад змагальності та диспозитивності, вважає за необхідне відмовити в цій частині позовних вимог у зв`язку із їх недоведеністю. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує наступне. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при пред`явлені даного позову було сплачено судовий збір на загальну суму 4 134 гривень, що підтверджується квитанцією АТ КБ «Приватбанк» №0.0.453475167.1 від 26.10.2015року (а.с.10). При цьому, позов [PERSON] , задоволено частково, а саме задоволено позовні вимоги в частині поділу спірного житлового будинку (вартість якого становить 247 727 гривень), в рівних частинах, тобто по Ѕ ідеальній частині за кожним. В задоволенні позовних вимог щодо поділу решти майна відмовлено. За таких обставин, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог на суму 1238,64 грн. (2477,27:2=1238,64).

Outcome: partial