Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

До суду надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та пікулування Первомайської міської ради Миколаївської області, про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав. Мотивуючи вимоги позивачка вказала, що відповідачка [PERSON] , яка є її донькою, і відповідач [PERSON] є батьками малолітнього онука позивачки [PERSON] , [INFO] , які всі разом проживали з нею в період з 2011 по 2013 роки за адресою в [ADDRESS] . Шлюбні відносини між подружжям припинилися через те, що подружжя ніде не працювали, зловживали спиртними напоями та постійно вчиняли сварки. 14.09.2014 року за рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області у справі №484/3239/14-ц, яке набрало законної сили 25.09.2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 23.07.2011 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Первомайську Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №209, було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] змінено прізвище на " [PERSON] ". З моменту народження та по теперішній час дитина проживає постійно з позивачкою, яка займається його вихованням, повністю утримує його та приймає активну участь в житті онука. Батько дитини [PERSON] з дитиною не спілкується з 2014 року, до садочку та школи жодного разу не приходив, матеріальної допомоги не надає, має заборгованість з аліментів. Мати дитини [PERSON] ніякої участі у вихованні сина з 2017 року не приймає, не цікавиться умовами його проживання, станом його здоров`я, веде аморальний спосіб життя, а саме вживає спиртні напої, не працює, палить, співмешкає з різними невідомими особами, часто надовго зникає в невідомому напрямку, залишаючи сина. Батьки не приділяють належної уваги вихованню сина, не піклуються про нього, отже ухиляються від виконання батьківських обов`язків. Ухвалою від 31.05.2021р. позовна заява прийнята до розгляду, відкрите провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, визначені строки для подачі заяв по суті, зобов`язано орган опіки та піклування надати висновок щодо розв`язання спору, підготовче засідання призначене на 22.06.2021р. 22.06.2021р. підготовче засідання відкладене через перебування головуючого судді у відпустці та неявкою відповідачів по справі на 16.07.2021р. 16.07.2021р. ухвалою суду закрите підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду на 17.08.2021.р., про місце, дату та час розгляду справи відповідачів повідомлено шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду. Представником органу опіки та піклування надано висновок про доцільність відібрання без позбавлення батьківських прав у відповідачів їх малолітнього сина. В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, однак до суду від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідачі на судове засідання повторно не з`явились, хоча про місце, час та день розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином. Причини неявки не відомі. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду від них не надходили. Відзиви до суду не надані. Представник органу опіки та піклування Радзілевич С.А. в судове засідання не з`явилася, однак до суду від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Із заяви представника третьої особи вбачається, що орган опіки та піклування підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити в інтересах дитини, вказуючи, що відповідачі не виконують батьківських обов`язків відносно сина, не цікавляться його життям, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Оскільки учасники справи на судове засідання не з`явились, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. З матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] є рідною донькою позивачки, а відповідач [PERSON] колишнім чоловіком доньки. Перебуваючи у шлюбі у відповідачів [INFO] народився син [PERSON] . Протягом 2012-2013 років відповідачі з онуком проживали разом з нею у її будинку за адресою в [ADDRESS] . Шлюбні відносини між подружжям припинилися через те, що подружжя ніде не працювали, зловживали спиртними напоями та постійно вчиняли сварки. 14.09.2014 року за рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області у справі №484/3239/14-ц, яке набрало законної сили 25.09.2014 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 23.07.2011 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Первомайську Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №209, було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] змінено прізвище на " [PERSON] ". З моменту народження та по теперішній час [PERSON] , [INFO] , проживає постійно з позивачкою, яка займається його вихованням, повністю утримує його та приймає активну участь в житті онука. Батько дитини [PERSON] з дитиною не спілкується з 2014 року, до садочку та школи жодного разу не приходив, матеріальної допомоги не надає, має заборгованість з аліментів. Мати дитини [PERSON] ніякої участі у вихованні сина з 2017 року не приймає, не цікавиться умовами його проживання, станом його здоров`я, веде аморальний спосіб життя, а саме вживає спиртні напої, не працює, палить, співмешкає з різними невідомими особами, часто надовго зникає в невідомому напрямку, залишаючи сина, має боргові зобов`язання. Батьки не приділяють належної уваги вихованню сина, не піклуються про нього, отже ухиляються від виконання батьківських обов`язків. Вищевказана інформація підтверджується письмовими поясненнями мешканців кварталу [ADDRESS] та характеритсиками голови квартального комітету від 20.10.2019р. та 12.12.2020р. Відповідно до довідок, наданих дошкільним навчальним закладом ясла-садком №16 "Калинонька" від 12.09.2019р. та від 12.02.2021р., дитина, [PERSON] [INFO] , відвідувала заклад з серпня 2014 року до серпня 2018 року. Під час відвідування закладу вихованням та належним забезпеченням життєдіяльності дитини займалася його бабуся [PERSON] : приводила до закладу та забирала його, оплачувала витрати на харчування, канцелярію та господарчі товари, купувала необхідний одяг та інші речі, відвідувала батьківські збори, заняття, свята та інші заходи. Батько дитини [PERSON] взагалі не виконував своїх батьківських обов`язків, зовсім не брав участі у житті дитни, ніяким чином не виявляв себе батьком. Мати хлопчика в дитячому закладі з`являлась декілька разів, неодноразово була на підпитку. Участі у вихованні сина не брала. Коли [PERSON] відвідував чергову групу (з 17.30 до 19.00) дуже часто траплялись випадки, що дитину мати не забирала у відведений термін, що змушувало вихователів телефонувати та нагадувати про необхідність забрання дитини із закладу. Крім цього, також траплялись випадки, коли працівники навчального закладу самі відводили дитину додому, бо мати була в стані алкогольного сп`яніння та неспроможна йти до дитячого садка. З характеристик №573 від 12.09.2019 року та №05 від 05.01.2021 року, виданих Первомайською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №4, в якій [PERSON] навчається з 2018 року, вбачається, що мати та батько не цікавляться шкільним життям сина, який навчається у 3 класі, матеріальної допомоги не надають, жодного разу не відвідували батьківські збори, батька в школі взагалі не бачили. Вихованням та утриманням хлопчика займається бабуся [PERSON] , яка постійно відвідує батьківські збори, приходить на індивідуальні консультації до вчителя, допомагає онукові в навчанні, залучається до вирішення організаційних питань. Згідно висновку від 08.04.2021р., оскільки батьки самоусунулись від виконання батьківських обов`язків по відношенню до малолітнього сина, орган опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради Миколаївської області вважає доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини, негайне відібрання малолітнього [PERSON] , [INFO] , у його батьків гр. [PERSON] та [PERSON] без позбавлення їх батьківських прав. Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються. Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі, шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі "Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії" (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): "136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, "відновити" сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Ельсхольц проти Німеччини" (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі "Марсалек проти Чехії" (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)". Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року). У рішенні по справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Відповідно до статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року №2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно частини 1 статті 14 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Судом встановлено, що відповідачі залишили свого малолітнього сина [PERSON] на утримання бабусі, не забезпечують дитині належних умов для проживання, не дбають про неї, отже ставляться до своїх батьківських обов`язків безвідповідально, належним чином не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини. Суд вважає, що наведені обставини свідчать про наявність підстав для застосування такого тимчасового заходу як відібрання дітей від батьків без позбавлення їх батьківських прав, який здійснюється на підставі статті 170 СК України, в якнайкращих інтересах дитини з метою охорони її фізичного та психічного здоров`я, забезпечення нормального розвитку. Так, частина 1 статті 170СК України передбачає, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також, в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Згідно пунктів 2-5 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Аналізуючи обставини справи, суд вважає за доцільне застосувати такий тимчасовий захід як відібрання дитини від батьків без позбавлення батьківських прав, мета якого є захист прав та інтересів дітей. При цьому суд зазначає, що якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини батьками, (ставлення до виконання батьківських обов`язків щодо виховання та догляду за дитиною, приведення житлових умов до стану, придатного для проживання дітей) суд за їх заявою може постановити рішення про повернення їм дитини. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved