Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги. Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що [PERSON] 25 серпня 2019 року було госпіталізований до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів, хворий являє собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих, лікування можливе лише у стаціонарних умовах. [PERSON] письмової поінформованої згоди на госпіталізацію до КЗ «ДКПЛ» ДОР не надав, що стало підставою для звернення до суду із даною заявою. У судовому засіданні лікар - психіатр пояснив, що заінтересована особа дійсно потребує психіатричної допомоги, однак, дані про особу не встановлено, оскільки документи які б підтвердили та ідентифікували особу відсутні. Представник заявника поклався на розсуд суду. У судовому засіданні прокурор висловив думку про те, що зазначена заява не підлягає задоволенню в зв`язку з неможливістю ідентифікувати особу госпіталізованого. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, лікаря - психіатра, заінтересованої особи, думку прокурора, суд вважає, що в задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав. Главою 10 (ст.ст. 339 - 342) ЦПК України та Закону України «Про психіатричну допомогу» врегульовано порядок розгляду заяви про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку. Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах та при встановлені в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до ч. 4 ст. 217 ЦПК України, головуючий встановлює особи тих, хто бере участь у судовому засіданні, а також перевіряє повноваження представників. Під час розгляду справи заявником не було підтверджено особу госпіталізованого громадянина, у самої особи, щодо якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги, також відсутні будь-які документи з її даними, в зв`язку з чим встановити особу відносно якої розглядається питання - не представляється можливим. Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час законного затримання психічнохворих осіб відповідно до підпункту (е) пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме: "за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є "психічнохворою". Сама сутність того, в чому слід переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обов`язкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу" (пункт 39 рішення у справі."Вінтерверп проти Нідерландів" від 24 жовтня 1979 року) Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку, зважаючи на відсутність у зацікавленої особи будь-якого документу, який би дав можливість суду встановити її особу, місце проживання (реєстрації), суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви Комунального підприємства «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради слід відмовити.

Outcome: dismissed