Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], за участю органу опіки та піклування Вінницької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, мотивуючи позов тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 08.11.2004 року посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №3761 позивач є власником квартири [ADDRESS]. За даною адресою зареєстровані [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON], які не є членами сім'ї позивача. Дані особи в належній позивачу квартирі не проживають з 2012 року, що підтверджується відповідним актом. Плата за користування житловим приміщенням та комунальні послуги нараховується на всіх осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні, однак всі витрати сплачуються лише позивачем, що ставить позивача у досить невигідне матеріальне становище. Просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з наведених у позові підстав та суду пояснила, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. За даною адресою також зареєстровані [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON]. З відповідачем [PERSON] позивач підтримував стосунки, тому, за його згоди, відповідач разом із своїм сином зареєструвалася у квартирі позивача. Оскільки стосунки між ними припинилися, то з 2012 року відповідач [PERSON] із сином перестали проживати у квартирі позивача, однак залишилися зареєстрованими у квартирі позивача. Договір найму між ними не укладався, членами сім'ї позивача вони не були. Плата за користування житловим приміщенням та за комунальні послуги нараховується на всіх осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні, позивач змушений сплачувати комунальні витрати в більшому розмірі, що негативно впливає на його матеріальне становище. Дані обставини створюють позивачу перешкоди в користуванні власністю та порушуюють його права як власника. Просить позов задовольнити, судові витрати залишити без відшкодування. Представник органу опіки та піклування Вінницької міської ради в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність не надала. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення спору, суд ухвалив розглянути справу у відсутності відповідача в порядку ч. 4 ст. 169 ЦПК України та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, позивач є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 08.11.2004 року посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за №3761 та витягом з Державного реєстру правочинів. Як вбачається з акту ТОВ "Житлово-експлуатаційне об'єднання" від 02.09.2014 року про тимчасову відсутність особи зареєстрованої в житловому приміщенні, [PERSON], [PERSON] не проживають з 2012 року по даний час в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до положень ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до положень ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до довідки ТОВ "Житлово-експлуатаційне об'єднання" від 29.09.2014 року №1981 в квартирі [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [INFO] - власник, [PERSON], [INFO] - співмешканка, [PERSON], [INFO] - син співмешканки. Дані особи в належній позивачу квартирі не проживають з 2012 року, що підтверджується актом ТОВ "Житлово-експлуатаційне об'єднання" від 02.09.2014 року. Договір найму між позивачем та відповідачем [PERSON] не укладався, доказів того, що відповідач постійно проживала разом з позивачем та вела з ним спільне господарство, а отже може бути визнана членом сім'ї позивача, відповідачем до суду не надано. Натомість позивачем доведено, що він є власником майна і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищезазначене, аналізуючи встановлені фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підтверджені належними доказами у справі, а тому позов слід задовольнити, судові витрати залишити без відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: approved