Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

в травні 2017 року позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів ТОВ "ОТП Факторинг Україна", ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним договір про відступлення права вимоги в частині. В обгрунтування позову, із врахуванням доповнень до нього, які були подані стороною позивача в ході розгляду справи, - зазначено, що 07.08.2007 року між ним та ЗАТ "ОТП Банк" був укладений кредитний договір № ML-005/107/2007, відповідно до якого він отримав від банку кредит в сумі 274050,00 доларів США до 07.08.2022 року зі сплатою за користування кредитом 5,99 % річних. З тексту письмової вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, позивачу стало відомо, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» придбало право вимоги за кредитним договором, у відповідності до договору купівлі-продажу кредитного портфелю. Крім того, на підставі договору відступлення права вимоги, банком було відступлено факторові право вимоги за договором іпотеки/застави. Позивач зазначає, що зазначені договори про відступлення права вимоги за кредитним договором та договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки за своєю правовою природою є договорами факторингу, а тому відповідно до вимог чинного законодавства одним із суб`єктів даних правовідносин має бути банк або інша фінансова установа, що має право здійснювати фінансові операції та включена до державного реєстру фінансових установ, має ліцензію на здійснення операцій із залученням фінансових активів від фізичних осіб, і у разі відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним з фізичною особою на споживчі цілі, остання, повинна бути зареєстрована як банківська установа та мати ліцензію на банківську діяльність. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не є банківською установою та ліцензій на здійснення такої діяльності не отримувало, було зареєстровано як фінансова установа 03.12.2009 р., а отже оспорювані договори були укладені за межами правоздатності юридичної особи. З огляду на викладене, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав з даним позовом та просить суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги, який був укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині відступлення права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № ML-005/107/2007 від 07.08.2007 року, із застосуванням наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 ЦК України. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 18.05.2017 року, у справі відкрито провадження (а.с.28). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29.05.2018 року, справу прийнято до провадження та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.53-54). Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 31.05.2019 року, у справі закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив його задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві. Одночасно зазначив, що оспорювані договори в частині відступлення права вимоги щодо позивача були укладені ТОВ «ОТП Факторинг Україна» без наявності ліцензії на здійснення операцій із залученням фінансових активів від фізичних осіб. Оскільки кошти за Кредитними договорами, за якими було передано право вимоги, були на дані на споживчі цілі, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» повинно було бути зареєтрована як банківська установа та мати ліцензію на банківську діяльність, однак такої не мала, а тому зазначене товариство не мало права на укладення договорів факторингу. Представники відповідача ПАТ «ОТП Банк» в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відзив не позов не надходив. Представник відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи міститься письмова заява про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Третя особа в судове засідання не з`явився. Судом про розгляд справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. З будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників відповідачів та третьої особи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх наявними у справі письмовими доказами, вважає, що в задоволенні позову слід вдмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що 07.08.2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк", - було укладено кредитний договір № ML-005/107/2007, відповідно до якого він отримав від банку кредит в сумі 274050,00 доларів США до 07.08.2022 року зі сплатою за користування кредитом 5,99 % річних. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За умовами зазначеного договору, сторнами було погоджено, що банк надає позичальнику Кредит в розмірі і валюті, визначеній в договорі, а позичальник приймає кредит, зобов`язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування Кредитом. В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між [PERSON] , що був майновим поручителем [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк" 07.08.2007 року було укладено Договір іпотеки PCL - 005/107/2007, у відповідності до умов якого - квартиру [ADDRESS] передано в іпотеку Закритому акціонерному товариству «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк». 07.06.2011 року відповідач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надіслав позивачу та третій особі досудові вимоги, в яких повідомив про укладення договору комісії, згідно якого банк уповноважений приймати платежі на користь фактора за кредитним договором, а також просив виконати вимоги договору та сплатити заборгованість. 05.11.2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (покупець) та ПАТ «ОТП Банк» (продавець) було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до якого в порядку та умовах, визначених цим договором, продавець продає (переуступає) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься в додатку № 1 до цього договору), а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов`язується сплатити на користь продавця винагороду. 05.11.2010 року між ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та ПАТ "ОТП БАНК" укладено договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, що посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим № 8676. У відповідності до п. 1.1 Договору про відступлення права вимоги, - у зв`язку з укладенням Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05.11.2010 року між Фактором (ТОВ "ОТП Факторинг Україна» та Клієнтом (ПАТ "ОТП БАНК"), за яким Клієнт передав Фактору права вимоги за Кредитними договорами, перелік яких міститься в Додатку № 1 до цього договору, укладеними між Клієнтом та позичальниками Клієнта, Додатку № 1 до цього договору, що забезпечений іпотекою/заставою за Договорами іпотеки\\застави, перелік яких міститься в Додатку № 1 до цього договору, укладеними між Клієнтом та Боржниками/Третіми особами. За пунктом 1.1.1 Договору про відступлення права вимоги Клієнт передає та відступає Фактору сукупність прав, належних Клієнту за Договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, правом звертати стягнення на заставлене майно. Заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області від 30.08.2012 року, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості, був задоволений. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 28.02.2013 року, заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 30.08.2012 року змінено в частині розміру пені, та в решті рішення суду залишено без змін. Відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (частина перша статті 1084 ЦК України). Статтею 1079 ЦК України визначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі Закон) встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Зокрема, у пункті 1 частини першої статті 1 Закону визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до законунадає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону, фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За пуктом 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою. В частині першій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. Таким чином, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ. Судом встановлено, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зареєстровано фінансовою установою на підставі розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 916 від 03.12.2009 р. та має право здійснювати фінансові послуги без ліцензій та/або дозволів, відповідно до законодавства з надання факторингу, що підтверджується Додатком до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи. Обґрунтовуючи недійсність договорів в частині, сторона позивача також вказує на те, що для укладення договорів факторингу банк повинен мати банківську ліцензію, видану Національним банком України, а для здійснення факторингових операцій, предметом яких є вимоги в іноземній валюті - відповідний письмовий дозвіл Національного банку України, який є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що ПАТ «ОТП Банк» має банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Розпорядженням Нацкомфінпослуг від 20 серпня 2015 року дійсно було прийнято рішення щодо виключення інформації по ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з Державного реєстру фінансових установ та анульовано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи, однак, з матеріалів справи вбачається, що свідоцтво про реєстрацію фінансової установи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» видано 03 грудня 2009 року. Договір купівлі-продажу кредитного портфелю між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено 05.11.2010 року, а тому на момент відступлення ПАТ «ОТП Банк» права вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна», останнє, було фінансовою установою. Позивач зазначає, що на даний час ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не є фінансовою установою та не може надавати фінансові послуги. Разом з тим, згідно договору купівлі-продажу, укладеного 05.12.2010 року, ПАТ «ОТП Банк» від свого імені, але за рахунок ТОВ «ОТП Факторинг Україна», буде приймати платежі за кредитними договорами від боржників/поручителів у національній та іноземній валюті. Доводи позову в частині відсутності у банку права уступати право вимоги до фізичної особи, не суб`єкта господарювання, судом до уваги не приймаються, оскільки чинним законодавством не встановлено заборони на вчинення такого правочину. Так, у відповідності до вимог ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Крім того, в обґрунтування позову сторона позивача в ході розгляду справи, серед іншого зазначала про положення конвенції УНІДРАУА про міжнародний факторинг щодо неможливості відступлення права вимоги за договорами купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями, придбаних для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до п. п. "а" пункту 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг (Оттава 28.05. 1988 року), постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Положення зазначеної Конвенції УНІДРУА (Оттава 28.05. 1988 року) про міжнародний факторинг, не встановлює обмежень щодо складу осіб, які є сторонами при укладенні договорів факторингу, а тому позиція сторони позивача в цій частині є хибною. Також слід вказати на те, що законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст.ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Так, відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Слід зазначити, що обставин, визначених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Суд звертає увагу на те, що ні при зверненні до суду, ні в ході розгляду справи позивач не обґрунтував в чому ж полягає порушення його прав укладенням договору про відступлення права вимоги. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача не надано суду доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, та доказів, які б свідчили про недійсність оспорюваних правочинів в частині, а також, які б підтверджували наявність порушеного права позивача укладенням зазначених договорів, суд вважає позовні вимоги безпідставними та недоведеними, в зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, в зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю по суті, клопотання відповідача про застосування до позову строків позовної давності, судом не вирішувалось. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачем по фактично понесеному.

Outcome: dismissed