Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

[PERSON] , правонаступником якого є [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Казак І.Ю. про визнання довіреності та договорів купівлі-продажу недійсними. У ході розгляду справи вказаний позов було об`єднано в одне провадження з позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А. про визнання договорів купівлі-продажу недійсними. [PERSON] та її представник адвокат Шабатенко А.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд ухвалити рішення, яким визнати недійсною довіреність видану Сіваєвим Віктором Павловичем на ім`я [PERSON] , посвідчену 11 квітня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Казак І.Ю. за реєстровим номером 298; визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , посвідченого 21.08.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж O.A. за реєстровим №508; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки №262-а (кадастровий номер: 1221455400:02:010:0359) розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідченого 21.08.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж O.A. за реєстровим №509; скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис про право власності №32904392 від 21.08.2019 року про державну реєстрацію права власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] ( [INFO] , ІПН: [NUMBER] ); скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, запис про право власності на нерухоме майно №32907338 від 21.08.2019 року про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку по [ADDRESS] за [PERSON] ( [INFO] , ІПН: [NUMBER] ); визнати за [PERSON] ( [INFO] , ІПН: [NUMBER] ) право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1525 га (кадастровий номер: 1221455400:02:010:0359) цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , як на частку в спільному майні подружжя; визнати за [PERSON] ( [INFO] , ІПН: [NUMBER] ) право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , як на частку в спільному майні подружжя. [PERSON] у судовому засіданні 20 січня 2021 року проти задоволення позову заперечував, просив суд у задоволенні позову відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю. [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, відповідно до відмітки на конверті, судові повістки повернуті до суду за закінченням терміну зберігання (а.с. 55) Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Міссіяж О.А. у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, відповідно до відмітки на конверті, судові повістки повернуті до суду за закінченням терміну зберігання (а.с.54). Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Казак І.Ю. у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши в судовому засіданні думку сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, дійшов до наступного. Позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини (частина 1 статті 30 ЦПК України). Оскільки предметом у цій справі є визнання права власності на будинок, розташований у смт. Обухівка на території Дніпровського району Дніпропетровської області - справа підсудна Дніпропетровському районному суду Дніпропетровської області. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Окрім того, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Разом із цим, відповідно до ч 3. ст. 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Так, відповідно до ч.ч. 2 - 4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ст. 82 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 29.03.1969 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження виданим 29.03.1969 року. За період перебування в шлюбі [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти було придбано земельну ділянку, розташовану за адресою [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 07.07.1998 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Юрченко Л.Л.,серія ААО №158357. Згодом [PERSON] та [PERSON] побудували житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності [NUMBER] від 17.07.2008 року, та рішенням виконавчого комітету №115 від 18.06.2008 року. 30.12.2012 року було зареєстровано право власності на земельну ділянку, що підтверджується державним актом про право власності на землю, виданого 30.12.2012 року. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Таким чином, земельна ділянка та житловий будинок за адресою [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та частки майна дружини та чоловіка є рівними. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відсутність згоди одного із співвласників - подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369. статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданим 23 жовтня 2020 року Виконавчим комітетом Обухівської сільської ради. Копією спадкової справи після смерті [PERSON] підтверджується, що наразі єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] , яка в силу ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги та успадковує всі права та обов`язки померлого чоловіка. Як пояснила [PERSON] в судовому засіданні, в 2018 році у її чоловіка [PERSON] виявлено тяжке онкологічне захворювання та такі захворювання як цукровий діабет та гіпертонія, а вона в цей період перенесла операцію на серці. Тому з`явилася необхідність в значних сумах грошових коштів. Її чоловік вирішив продати належну йому частку в статутному фонді підприємства, але в зв`язку з тим, вони не могли на той моменті вільно пересуватися з огляду на хворобу, а їхні діти проживають за кордоном, допомогу у вирішенні цього питання запропонував [PERSON] . [PERSON] був другом родини, тому у них з чоловіком не було сумнівів у його порядності. В зв`язку з поганим станом здоров`я її чоловіка, що [PERSON] запропонував оформити на нього довіреність з правом врегулювання питань та підготування документів до продажу, оскільки діючий директор підприємства відмовлявся сприяти в підготуванні необхідних документів без довіреності. Жодних прав на продаж частки підприємства чи іншого майна ні вона, ні її чоловік не давали, та [PERSON] запевнив, що її чоловік буде присутнім на підписанні договору купівлі-продажу, з ним буде узгоджена ціна правочину та будь-які інші важливі питання. Тому, вважаючи, що зміст довіреності, виданої на [PERSON] буде саме таким, який він визначив, знаходячись у нотаріуса її чоловік зміст самої довіреності не читав, оскільки нотаріус роз`яснив, що повноваження [PERSON] будуть стосуватися тільки підшукування покупця, підготування необхідних документів, та не будуть стосуватися права продажу, чи вирішення інших важливих питань без його участі. Оскільки чоловік повністю довіряв [PERSON] , він підписав таку довіреність від 18.12.2018 року, як вважав чоловік, на право представляти його інтереси при підшукуванні покупця на частку в статутному фонді підприємства, і як він вважав, без права розпорядження. Пізніше, у квітні 2019 року, [PERSON] розуміючи, що стан здоров`я її чоловіка погіршується, повідомив, що довіреність, що видано в грудні 2018 року недійсна, оскільки закінчився строк її дії, та необхідно оформити аналогічну довіреність, для того щоб продовжити оформлювати документи для продажу частки в підприємстві. 11 квітня 2019 року, вони з чоловіком, подолавши своє фізичне недомагання, приїхали до нотаріуса Казак І.Ю. І нотаріус Казак І.Ю. і [PERSON] бачили стан здоров`я її чоловіка, який дуже погано себе почував, оскільки приймав сильнодіючі препарати, але нотаріус не дав чоловіку часу щоб прочитати довіреність, та зазначив, що зміст довіреності такий самий, що був і в першій довіреності, та це стандартна форма довіреності для таких ситуацій. Її чоловік [PERSON] довіряючи повністю [PERSON] підписав зазначену довіреність не читаючи її, та не усвідомлюючи її змісту, вважаючи, що дає повноваження Тичинському на підшукування покупця на частку в статутному фонді підприємства та підготовку необхідних документів. Жодних роз`яснень від нотаріуса щодо того, що [PERSON] цією довіреністю надає [PERSON] право розпорядження усім своїм майном не було. Після цього [PERSON] перестав до них приїжджати та інформувати про свої дії, посилаючись на свою зайнятість. Оскільки це продовжувалося досить тривалий час, її чоловік [PERSON] вирішив звернутися до юриста. Із відомостей з єдиного реєстру юридичних осіб стало відомо, що власником частки підприємства в статутному фонді підприємства, що належала [PERSON] , є [PERSON] . Крім того, з єдиного реєстру прав власності на нерухоме майно стало відомо, що на підставі договорів купівлі-продажу, посвідчених 21 серпня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. житловий будинок та земельна ділянка за адресою [ADDRESS] , були відчужені [PERSON] , за довіреністю, яку підписував [PERSON] в квітні 2019 року, за дивним збігом обставин тому ж [PERSON] . Після з`ясування цих обставин, [PERSON] одразу ж скасував всі довіреності, що видавав на ім`я [PERSON] та звернувся до органів поліції, та за заявою [PERSON] було відкрито кримінальне провадження. В ході проведення розслідування, слідчий повідомив, що [PERSON] неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі і за шахрайство з нерухомістю, після стало зрозуміло, що [PERSON] та [PERSON] мали зловмисну домовленість щодо заволодіння майном подружжя [PERSON] , без їх волі та згоди. [PERSON] акцентувала увагу суду на той факт, що вона не мала намір продавати належний родині будинок та земельну ділянку за адресою [ADDRESS] , не давала нотаріальної згоди на продаж вказаного майна, і взагалі дізналася про продаж у 2020 році. Адвокат Шабатенко А.М. акцентувала увагу суду на той факт, що жодних дій, направлених на продаж будинку та земельної ділянки [PERSON] та його дружина [PERSON] не проводили; сторонами оспорюваного правочину, як продавцем так і покупцем не вчинено жодних дій, спрямованих на виконання правочину: ні до укладення спірних договорів ні після їх укладення; жодних повноважень на продаж будинку та земельної ділянки подружжя [PERSON] [PERSON] не надавали, текст довіреності [PERSON] не читав, в момент її підписання знаходився під дією сильнодіючих ліків, що могли діяти на його свідомість; всі оригінали правовстановлюючих документів зберігаються у [PERSON] , та подружжя нікому їх ніколи не надавали; ніяких грошей від [PERSON] будь хто з подружжя [PERSON] не отримував; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживання в спірному будинку після укладення договору. Враховуючи викладене, довіреність та договори купівлі-продажу повинні бути визнані недійсними входячи з наступного. Статтею 41 Конституції України, встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути його протиправно позбавлений. Згідно ст. 317,321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно Позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 ЦК України). Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Відповідно до ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Згідно з п. 25 Постанови від 07.02.2014 р., набувач визнається добросовісним, якщо у момент вчинення правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна (наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна). При цьому в діях набувача не повинно бути необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, але й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. [PERSON] не може вважатися добросовісним набувачем, оскільки він перед підписанням договору купівлі-продажу не оглядав предмет договору, достовірно знав про відсутність у [PERSON] , оригіналів правовстановлюючих документів, фактична передача спірного нерухомого майна не відбулася, доказів щодо сплати грошей [PERSON] до підписання договору суду не надано. [PERSON] до дня смерті був зареєстрований та проживав в спірному будинку, іншого житла не мав, був пенсіонером, в силу стану здоров`я та віку потребував сторонньої допомоги. [PERSON] , діючи на підставі довіреності, відчужив за договором купівлі-продажу будинок, при цьому довіритель [PERSON] зазначений правочин не схвалював, грошових коштів від продажу будинку та земельної ділянки не отримував. [PERSON] , як представник [PERSON] усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя [PERSON] та свідомо допускав настання несприятливих наслідків для довірителя. Крім того, ціна домоволодіння та земельної ділянки, визначена у договорі купівлі-продажу, вочевидь не відповідає їх ринковій вартості. Після укладання договорів купівлі-продажу [PERSON] та його дружина продовжували проживати в спірному будинку, не підозрюючи про продаж домоволодіння, а отже вказані обставини у своїй сукупності переконують у відсутності наміру та волі [PERSON] чи його дружини [PERSON] на відчуження спірного будинку. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229 - 233 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин. який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд повинен враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18) зроблено висновок по застосуванню статті 232 ЦК України та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову - від представника чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють». Відповідно до частин першої, третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частина третя статті 238 ЦК України). За змістом статей 244-245 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Також суд бере до уваги порушення Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом Міссіяж О.А. при посвідченні договорів купівлі продажу. Так, у главі 2 Порядку зазначено, що правочини щодо відчуження майна, право власності на яке підлягає реєстрації посвідчується лише за умови подання документів, що посвідчують право власності на майно яке відчужується. Право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним з таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі - продажу, пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором; свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділ); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. У разі коли державну реєстрацію права власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, відповідно до закону проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, право власності підтверджується на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. В даному випадку державна реєстрація права власності [PERSON] проводилась на підставі Свідоцтва про право власності та державного акту на право власності на земельну ділянку. Зазначений документ не був наданий нотаріусу при посвідченні правочину, що ще раз свідчить про відсутність волі [PERSON] на продаж свого майна. Також, при посвідченні правочинів відчуження земельних ділянок у випадках, встановлених статтею 13 Закону України „Про оцінку земель" та статті 172 Податкового кодексу України, нотаріус вимагає надати йому документи про грошову оцінку відчужуваної земельної ділянки. При посвідченні спірного правочину такого документу нотаріусу не надавалось. Як зазначено в Порядку вчинення нотаріальних дій, основною вимогою до змісту довіреності є наявність чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити представнику. Але в довіренності, виданої на ім`я [PERSON] не зазначено конкретно на розпорядження яким саме майном він начебто вповноважував [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Згідно із ч. З ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Відповідно до листа Верховного Суду України «Аналіз практики застосування судами ст.16 ЦК України» від 01 квітня 2014 року у разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України за позовом про скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача. Таким чином, сукупність наданих доказів, свідчить про наявність зловмисної домовленості [PERSON] , який діяв за довіреністю від імені [PERSON] , з іншою особою [PERSON] при укладенні договору купівлі-продажу належних подружжю [PERSON] житлового будинку та земельної ділянки, оскільки про це свідчить те, що договір укладався без дійсної волі продавця, а кошти за договором передані не були. Відповідно до ст. ст. 141, 142 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути суму судового збору в розмірі 3390,24 грн. Крім того, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути суму судового збору в розмірі 3390,24 грн.

Outcome: approved