Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Франківського районного суду м.Львова до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради "Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер", третя особа: головний лікар Львівського обласного шкірно-венерологічного диспансеру Вісьтак Ярослав Володимирович про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення моральної шкоди. В обгрунтування позову посилається на те, що 11 травня 2000 року на підставі наказу №29 Львівського обласного шкірвендиспансеру вона була прийнята на посаду лікаря дерматовенеролога. З 01 червня 2012 року її переведено на посаду завідувача ІІ відділення на підставі наказу №48, а 02 січня 2018 року на підставі наказу №4-к її було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з реорганізацією установи, скорочення чисельності та штату працівників. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 24.07.2018 року її позов було задоволено частково, визнано недійсним та скасовано наказ Головного лікаря КЗ ЛОР "Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер" №4-к від 02.01.2018 року "Про звільнення з роботи", визнано незаконним звільнення [PERSON] та поновлено її на роботі у КЗ ЛОР "Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер", стягнуто з відповідача середньомісячний заробіток на посаді завідувача ІІ-м стаціонарним відділенням за весь час вимушеного прогулу у розмірі 5983,00 грн. На виконання вищевказаного рішення позивачку було поновлено на роботі відповідно до наказу №67-к від 25.07.2018 року "Про поновлення на роботі [PERSON] ". Зазначає, що на виконання рішення Львівської обласної ради від 17.04.2018 року №669 КЗ ЛОР "Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер" реорганізовано шляхом перетворення у КНП ЛОР "Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер", після чого наказом директора КНП ЛОР "Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер" №19-к від 01.03.2019 року "Про поновлення на посаді" на виконання того ж рішення Личаківського районного суду м.Львова від 24.07.2018 року її вдруге поновлено на посаді завідувача ІІ-м стаціонарним відділенням. Обгрунтовуючи завдану їй моральну шкоду, зазначає, що внаслідок її незаконного звільнення їй було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що вона постійно відчуваючи упереджене ставлення до неї з боку керівника постійно змушена боротись за свої права та виправляти помилки і порушення чинного законодавства, що допускаються працедавцем щодо неї. Враховуючи вищевикладене, просить визнати незаконним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради "Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер" від 01.03.2019 року №19-к "Про поновлення на посаді", підписаний директором КНП ЛОР ЛОШВД Я.Вісьтаком, стягнути з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради "Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер" на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 5000 гривень. Не погоджуючись з вказаним позовом, представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якій просить відмовити у задоволенні позову. Відзив мотивує тим, що вважають висновки позивачки про наявність повторного її поновлення на посаді неправильними, оскільки зміст п.4 оскаржуваного наказу свідчить виключно про переміщення працівника, оскільки [PERSON] забезпечено робочим місцем за адресою: [ADDRESS] , а п.п.1-3 наказу були виконані раніше. При цьому наказом №19-к від 01.03.2019 року не змінювались ні посада позивача, ні її посадові обов`язки, ні розмір заробітної плати, не доручалась робота, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. Вважають, що при переміщенні позивачки було дотримано принципу незмінності істотних умов трудового договору, який випливає зі змісту ч.2 ст.32 КЗпП України. Щодо запису у трудовій книжці [PERSON] зазначають, що оскаржуваний позивачем наказ №19-к від 01.03.2019 року не змінював умов трудового договору, а за своїм змістом був саме наказом про переміщення працівника, тому з урахуванням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників старший інспектор з кадрів запис про переміщення до трудової книжки [PERSON] не вносила. Окрім цього, до особової картки працівника оскаржуваний наказ №19-к від 01.03.2019 року також не вносився. Щодо завданої, на думку позивачки, моральної шкоди зазначають, що позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження її доводів та обставин, якими вона обгрунтовує свої вимоги, а також не доведено, яким саме чином порушення, як вона вважає, її прав завдало їй моральне переживанняі у чому саме воно полягало. 18.10.2021 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та участі позивачки у зв`язку із технічними несправностями електропостачання у Франківському районному суді м.Львова. Від представника відповідача 18.10.2021 року надійшла заява про розгляд справи без його участі у зв`язку із технічними несправностями електропостачання у Франківському районному суді м.Львова. Щодо задоволення позовних вимог заперечив. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 24.07.2018 року позов [PERSON] задоволено частково, визнано недійсним та скасовано наказ Головного лікаря КЗ ЛОР "Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер" №4-к від 02.01.2018 року "Про звільнення з роботи", визнано незаконним звільнення [PERSON] та поновлено її на роботі у КЗ ЛОР "Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер", стягнуто з відповідача середньомісячний заробіток на посаді завідувача ІІ-м стаціонарним відділенням за весь час вимушеного прогулу у розмірі 5983,00 грн. Постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу КЗ ЛОР "ЛОШВД" залишено без задоволення, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Личаківського районного суду м.Львова від 24.07.2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено, стягнуто з КЗ ЛОР "ЛОШВД" на користь [PERSON] середньомісячний заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 37720,00 грн. Відповідно до наказу №67-к від 25.07.2018 року голови комісії з припинення КЗ ЛОР ЛОШВД, головного лікаря Я.Вісьтака "Про поновлення на роботі [PERSON] " скасовано наказ про звільнення [PERSON] від 02.01.2018 року №4-к; поновлено [PERSON] на роботі на виконання рішення Личаківського районного суду м.Львова від 24.07.2018 року внесено зміни в штатний розпис, а саме введено посаду завідувача ІІ-м стаціонарним відділенням за адресою [ADDRESS] ; до погодження змін до штатного розпису та набрання чинності відповідних змін допущено [PERSON] до роботи в КЗ ЛОР ЛОШВД; розраховано та виплачено компенсацію за час вимушеного прогулу; внесено зміни про поновлення на роботі до трудової книжки [PERSON] , внесено зміни до інших кадрових документів, складено корегований табель обліку використання робочого часу; забезпечено [PERSON] робочим місцем за адресою: [ADDRESS] до роз`яснення рішення Личаківського районного суду м.Львова від 24.07.2018 року №2/463/1054/18. Наказом №19-к від 01.03.2019 року директора КНП ЛОР "ЛОШВД" Я.Вісьтака "Про поновлення на посаді" внесено зміни до штатного розпису КНП ЛОР "ЛОШВД" на виконання рішення Личаківського районного суду м.Львова від 24.07.2018 року, а саме введено посаду завідувача ІІ-м стаціонарним відділенням; поновлено [PERSON] на роботі, а саме на посаді завідувача ІІ-м стаціонарним відділенням; складено корегований табель обліку використання робочого часу; забезпечено [PERSON] робочим місцем за адресою: [ADDRESS] . Згідно з повідомленням про скорочення посади №262 від 12.04.2019 року [PERSON] у зв`язку з виробничою необхідністю, яка спричинена відсутністю в структурі КНП ЛОР "ЛОШВД" ІІ стаціонарного відділення на підставі наказів №14-ос від 10.04.2019, №15-ос від 10.04.2019, №16-ос від 10.04.2019 року попереджено про скорочення посади 30.06.2019 та запропоновано перелік посад з 01.07.2019 року. Відповідно до ч. 1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно з ч.8 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. На вимогу вищевказаної норми роботодавцем наказом №67-к від 25.07.2018 року поновлено позивачку на роботі на підставі рішення Личаківського районного суду м.Львова від 24.07.2018 року. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, наказом №19-к від 01.03.2019 року позивачку повторно на виконання рішення Личаківського районного суду м.Львова від 24.07.2018 року поновлено на роботі. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача, що вищевказаний наказ "Про поновлення на роботі" свідчить виключно про переміщення працівника, у зв`язку з тим, що [PERSON] забезпечено робочим місцем за адресою: [ADDRESS] , оскільки як з назви самого наказу, так і з його змісту вбачається, що позивачку саме поновлено на роботі, що в свою чергу не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки вищевказане було здійснено на підставі попереднього наказу від 25.07.2018 року. На підставі вищевикладеного та виходячи з принципів правової визначеності та рівності прав усіх учасників цивільно-правових відносин, закріплених в частині 1 статті 1 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в частині вимог про скасування наказу Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради "Львівський обласний шкірно-венерологічний диспансер" від 01.03.2019 року №19-к "Про поновлення на посаді", підписаний директором КНП ЛОР ЛОШВД Я.Вісьтаком. Щодо заявленої позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У відповідності з ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Враховуючи роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, даних у п.9 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р., згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Судом враховується, що внаслідок неправомірного видання повторно наказу про поновлення на роботі, у позивачки відбулося порушення звичного укладу життя, вона змушена звертатись в суд для захисту своїх порушених прав, що призвело до завдання їй моральної шкоди. На підставі викладеного та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, з урахуванням вимог розумності та справедливості суд вважає, що на користь позивачки до відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню грошова сума в розмірі 2000,00 грн. Такий розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди суд вважає співмірним з моральними стражданнями, які заподіяні позивачці. Визначений позивачкою розмір моральної шкоди в сумі 5000,00 грн. суд вважає завищеним та таким, що не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, позивачкою не подано суду належних і допустимих доказів на підтвердження запропонованого нею розміру моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн., тобто значно більшого у порівнянні з тим, який було визначено судом. Суд також врахував правову позицію Верховного Суду висловленої у постанові ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі за № 752/17832/14-ц, а саме, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial