Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-09 00:00:00

В серпні 2013 року ТОВ „МЖК Чернігів" звернулось до суду з позовом, в якому, після уточнення позовних вимог, просило стягнути з [PERSON] на його користь 2073 грн. 60 коп. заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, що виникла станом на 28.02.2014 року. В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що відповідач є власником квартири [ADDRESS], який знаходиться на його балансі. Відповідач в порушення умов договору про надання послуг виконує свої зобов'язання неналежним чином, у зв'язку з чим станом на 28.02.2014 року має заборгованість по оплаті послуг у зазначеній вище сумі. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 травня 2014 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі ТОВ „МЖК Чернігів", посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права, просить дане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову. Апелянт вказує, що тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються із розрахунку за 1 кв.м. житлової площі, а не за чисельністю мешканців. Апелянт наполягає на тому, що чинним законодавством не передбачено зменшення розміру плати з утримання будинків і спору та прибудинкових територій. В письмових запереченнях [PERSON] просить апеляційну скаргу ТОВ „МЖК Чернігів" відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Представник позивача Вольфовський С.О. заперечував проти апеляційної скарги, вважав, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. З урахуванням положень ч.2 ст.305 ЦПК України його неявка не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач повідомив позивача про виїзд з місця проживання з квартири [ADDRESS] до м. Києва у зв'язку із працевлаштуванням, він не користується послугами, що надавались позивачем, в тому звільняється від сплачувати за ці послуги. Апеляційний суд не погоджується із даним висновком суду, оскільки він не відповідає встановленим по справі обставинам та не ґрунтується на вимогах закону. Відповідно до ст..213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення , ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує наступні питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (214 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.19). Указаний будинок знаходиться на балансі ТОВ «МЖК Чернігів», який є виконавцем житлово-комунальних послуг. Між сторонами 20 січня 2012 року був укладений договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, відповідно до положень якого [PERSON] зобов'язувалась оплачувати послуги в установлені договором строки. Позивач в установленому порядку надає послуги з утримання будинків та при будинкових територій, в т.ч. і щодо будинку [ADDRESS] та його прибудинкової території (а.с.51). Нормами ст. 64,68 ЖК України передбачено, що наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і за комунальні послуги. Члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами та несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відповідно до ст.382 ЦК квартира в житловому будинку є об'єктом права власності, і власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир. Виходячи ж зі змісту статей 320 та 360 ЦК України, відповідач [PERSON], як власник квартири, який є співвласником багатоквартирного будинку зобов'язаний утримувати майно, що йому належить та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Аналогічний обов'язок власника квартири в багатоквартирному будинку брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і його прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку закріплено і в п.п.1, 2 ст.10 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду". Згідно з п.5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до п. 6 ст. 20 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та (або) членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Із змісту ст. 60 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, обгрунтовуючи своє не проживання в спірній квартирі, посилався на те, що ним було відправлено на адресу позивача лист, в якому він повідомив останнього про те, що у зв'язку з працевлаштуванням він переїхав до м. Києва, де проживає за адресою [ADDRESS], надавши копію наказу про прийом його на роботу та копію трудової книжки. Апеляційний суд вважає, що факт працевлаштування відповідача у м. Києві не може бути визнано належним доказом його не проживання за місцем реєстрації в квартирі [ADDRESS] та не користування послугами, що надаються позивачем. Відповідачем в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано будь-якого доказу, що свідчить про його фактичне постійне проживання чи місце тимчасової реєстрації у [ADDRESS]. Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 року № 869, та рішенням Виконкому Чернігівської міської ради № 56 від 12 березня 2012 року „Про послуги з утримання будинків і посуд та прибудинкових територій" визначено, що тариф на послуги з утримання будинків для власників/орендарів (юридичних чи фізичних осіб) встановлений у розрахунку на 1 м2 загальної площі приміщення. Тобто, нарахування плати за послуги з утримання будинків та прибудинкових територій проводиться незалежно від кількості осіб, які користуються цими послугами. Крім того, умовами укладеного між сторонами договору про надання послуг з утримання будинків і посуд та прибудинкової території від 20.11.2012 року не передбачено звільнення споживача від оплати за послуги (п.10 договору). За викладених обставин, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що відповідач не повинен здійснювати оплату послуг, що були надані позивачем. Згідно розрахунку позивача (а.с.109) розмір заборгованості відповідача [PERSON] за період з листопада 2012 року по лютий 2014 року становить 2073 грн. 60 коп. даний розрахунок відповідачем не спростований. Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню у зазначеній вище сумі. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати в сумі 365 грн. 40 коп.

Outcome: approved