Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Ковельське шляхово-будівельне управління №63» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди . В обгрунтування\~позову позивач\~вказує,\~що з 26 червня 2014 року працював дорожнім робітником третього розряду ПрАТ «Ковельське шляхово-будівельне управління № 63». 29 червня 2016 року між ним та Міністерством оборони України в особі командира військової частини ППВ-0259 полковника [PERSON] було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, який є строковим. 12 серпня 2016 року наказом № 16-1 ПрАТ " Ковельське шляхово-будівельне управління № 63" був звільнений з роботи за п.3 ст. 36 КЗпП\~у зв`язку із призовом на військову службу, який отримав та був ознайомлений 22 червня 2016 року. З 29.06 2016 року проходить службу у Збройних Силах України, за цей час двічі був у відпустці, в червні 2017 року та в червні 2018 року. Зі слів військовослужбовців дізнався, що йому по місцю роботи мають виплачувати середньомісячну заробітну плату. В червні 2018 року він звернувся по місцю роботи до ПАТ «Ковельське шляхово-будівельне управління № 63» про належну йому виплату, дізнався, що він звільнений ще в серпні 2016 року. 22 червня 2018 року він отримав на руки трудову книжку та був ознайомлений з наказом про звільнення з роботи. На його адресу по місцю проживання не надходили ніякі листи з інформацією про звільнення. Вважає, що його звільнили з посади дорожнього робітника третього розряду ПАТ «Ковельське шляхово-будівельне управління № 63»\~\~незаконно та безпідставно. Незаконним звільненням було порушено його права, які визначені\~ст. 119 КЗпП України, зокрема на збереження місця роботи, посади та середнього заробітку за час проходження військової служби за контрактом, оскільки був призваний в особливий період, у зв`язку з цим на нього поширюються положення\~Закону України «Про військовий обовязок і військову службу»\~в редакції від 03.03.2016 року, зокрема ч. 2\~ст. 39 цього Закону, відповідно до яких за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, до оголошення рішення про демобілізацію, зберігається місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, установі, організації. Оскільки відповідач звільнив його без законної підстави, тому відповідно до\~ст. 235 КЗпП України\~зобов`язаний поновити його на попередній роботі та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.07.2016 року по день поновлення на роботі. Відповідно до орієнтовного розрахунку середнього заробітку заборгованість по виплаті сереньомісячного заробітку з 01.07.2016 року по 10.07.2018 року ( на момент звернення до суду) становить 74068,28 грн. Крім майнової шкоди протиправними діями службових осіб ПАТ «Ковельське шляхово-будівельне управління № 63» йому було заподіяно і моральну шкоду, яка полягає в тому, що відповідач, знаючи про його службу звільнив з роботи без можливості продовжити працювати в майбутньому незважаючи, що він неодноразово безпосередньо брав участь у виконанні бойових завдань в зоні АТО, а відтак прохає стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 5000 гривень. Ухвалою суду від 01 жовтня 2018 року до початку розгляду справи по суті позовні вимоги [PERSON] в частині поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди за заявою представника позивача залишено без розгляду. В судовому засіданні представниками позивача визнано розрахунок заборгованості по заробітній платі в сумі 60162,18 грн. на який посилався представник відповідача. Останні не заперечували проти ухвалення рішення та стягнення з відповідача вказаної суми коштів. Представник відповідача [PERSON] у ході судового розгляду визнав розрахунок заборгованості по заробітній платі в сумі 60162,18 грн., щодо стягнення з ПрАТ «Ковельське шляхово-будівельне управління №63»на користь позивача [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 60162,18 грн. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача на суму, що становить 60162, 18 грн. Судом встановлено, що позивач з 26 червня 2014 року працював дорожнім робітником третього розряду «Ковельського шляхово-будівельного управління №63» 29 червня 2016 року з ним було укладено строковий контракт на проходження військової служби в Збройних силах України. 01 серпня 2016 року його було звільнено з роботи за п.3 ст36 КЗпП України в зв`язку з призивом на військову службу. Відповідно до п. 3 ч.1\~ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи відповідно до частин третьої та четвертої\~ст. 119 КЗПП, призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. Статтею 119 КЗпП України\~\~передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених\~законами України «Про військовий обовязок і військову службу», «;Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. Згідно з ч. 3 даної статті, за працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у звязку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у звязку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно доЗакону України"Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Пунктом 6 ст. 24 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу»\~передбачено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у звязку із закінченням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу за новим контрактом військовослужбовцями, які проходили військову службу за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої\~статті 23 цього Закону. Постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 4\~березня 2015\~року №105 затверджено Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у звязку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у звязку з прийняттям на військову службу за контрактом. Дія цієї постанови поширюється на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; 08 лютого 2015 року були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану; 11 червня 2015 року були призвані на строкову військову службу, а також призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом. На момент виникнення спірних правовідносин, так і на теперішній час наявна кризова ситуація яка загрожує національній безпеці України, відповідно до рішенням Ради національної безпеки та оборони України "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України" від 01 березня 2014 року, яке введене в дію\~Указом Президента України N 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Відповідно до ч. 2\~ст. 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу»\~за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, до оголошення рішення про демобілізацію, зберігається місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до\~Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до\~статті 27 Закону України «Про оплату праці», пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно з пунктом 5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно долученої позивачем довідки від 02 липня 2018 року, розмір заробітної плати позивача за лютий 2016 року становив - 2171,13 грн., за березень 2016 року 2220,92 грн. квітень 2016 року - 2242,08 грн. травень 2016 року - 2411,45 грн., червень 2016 року 2858,20 грн., а всього 11903,78 грн. Так, позивач [PERSON] звернувся про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 липня 2016 року по 10 липня 2018 року, тобто 506 днів згідно виробничих календарів за відповідні роки в сумі 74068,28 грн. Разом з тим, суд враховує позицію представників позивача, які визнали розрахунок заборгованості по заробітній платі в сумі 60162,18 грн. на який посилався представник відповідача, відтак суд вважає за можливе задовольнити позов частково. \~ \~ \~ \~Таким чином суд повно, всесторонньо та об`єктивно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, прийшов до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 60162,18 грн. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, тому у відповідності до вимог\~ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати у справі.

Outcome: partial