Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

Позивач звернулася в суд із позовом до відповідача про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу з червня 2003року по 31 серпня 2011року, визнання земельної ділянки [NUMBER] у садівничому товариства "Будівельник" у с. Сілець Тисменицького району Івано-Франківської області площею 0,812 га із літнім будинком площею 48,0 м.кв. спільною сумісною власністю подружжя; визнання за не права власності на 1/2 частини земельної ділянки [NUMBER] і літнього будинку площею 48,0 м.кв. у садівничому товаристві "Будівельник" у с. Сілець Тисменицького району Івано-Франківської області площею 0,812 га; поділ майна, набутого за час спільного проживання однією сім'єю та шлюбу , а саме гараж в кооперативі [NUMBER], бензопилу, скутер, мотоблок, холодильник, виділивши їй половину вартості майна в розмірі 8 900,00 грн та грошові кошти в розмірі 36 856,00 грн, виділивши їй 1/2 частини в розмірі 18 425 грн на загальну суму 27 325,00 грн. В подальшому позивачкою було подано заяву про зменшення та уточнення позовних вимог, відповідно до якої остання просить виділити їй бензопилу вартістю 800,00 грн, скутер вартістю 4 000,00 грн, мотоблок вартістю 4 500,00 грн, а також грошові кошти в розмірі 18 425,00 грн із заощаджених ними коштів в іноземній валюті - 1000,00 доларів США і 500 євро, що на час подання заяви складає відповідно 23 807,00 грн та 13 049,00 грн, а всього - 36 856,00 грн. Позов мотивований тим, що позивач проживала однією сім'єю із відповідачем із 2003року і за час спільного проживання було придбане майно, яке складає предмет позову. Оскільки вся документація на руках у відповідача і в добровільному порядку він відмовляється здійснити поділ майна, виникла необхідність звернутися до суду. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали із мотивів, наведених в позовній заяві. Просять позов задоволити. Відповідач позову не визнав, суду надав пояснення, що ніякого спільно нажитого майна із позивачкою в них немає, позов надуманий. Просить в позові відмовити. Свідки [PERSON] та [PERSON] суду показали, що їм відомо, що [PERSON]. проживала із [PERSON]. до моменту укладення шлюбу в 2011році, однією сім'єю. Щодо придбаного ними спільно майна, то їм відомо тільки зі слів позивачки про таке. Заслухавши пояснення сторін, свідків, вивчивши матеріали справи суд приходить до переконання, що позов є безпідставним та не підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, як встановлено судом, позивач [PERSON]. зареєструвала шлюб із відповідачем [PERSON] 31.08.2011року у відділі РАЦС Івано-Франківського МУЮ. Із довідки, виданої 05.09.2015року головою кооперативу "Будівельник" вбачається, що [PERSON] є членом садово-городнього кооперативу "Будівельник" і володіє земельною ділянкою [NUMBER] площею 0,812 га , приватизованою 21.01.1995року (а.с. 12). Тобто, земельна ділянка в садово-городньому кооперативі приватизована відповідачем задовго до укладення ним шлюбу із позивачкою, а тому не можу являтися спільно нажитим сумісним майном. Що ж до іншого майна, а саме бензопили, скутера, мотоблоку, грошових коштів в іноземній валюті, то суду не надано будь-якого жодного доказу на підтвердження існування, документального підтвердження придбання, а тим більше про грошову оцінку такого майна. Відповідно до ст.ст. 60, 63 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, їх права на володіння, користування і розпорядження майном є рівними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ст. 69 СК). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними (ст. 70 СК). За змістом ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Пунктом 23 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007року " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно з законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. Суд на підставі поданих сторонами доказів на обґрунтування своїм вимог та позицій не зміг з'ясувати наявність, джерело та час придбання майна, що становить предмет спору. Враховуючи наведене положення, а також істотні розбіжності щодо наявного та придбаного сторонами майна, їх вартості, суд не може визнати наведене в позовній заяві предмети та речі спільним майном, придбаним подружжям за час шлюбу. Майно, яке належало одному із подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною після реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого із подружжя чи їх обох. Не належить до спільної сумісної власності майно одного із подружжя, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному із подружжя особисто. В п.25 наведеної вище Постанови Пленуму вказано, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із наведеного, а також із того, що суду не надано документального підтвердження наявності майна та його вартості, які дійсно було нажите подружжя час шлюбу, суд не вбачає підстав для задоволення позову і вважає за доцільне відмовити в його задоволенні. На підставі наведеного, відповідно до ст. 124 Конституції України, ст. 60,53,63,69-71 СК України,

Outcome: dismissed