Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вказаною позовною заявою до ФГ «Плантера», обґрунтовуючи позовні вимоги таким. Позивачці на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Варварівською сільською радою Юр'ївського району Дніпропетровської області 15.10.2001 року та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1610, належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,375 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована на території Варварівської сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області. До 2014 року згідно з укладеним раніше договором оренди землі вказаною земельною ділянкою користувалось ФГ "Зоря". Після закінчення строку дії договору ФГ "Зоря" не повернуло [PERSON] земельну ділянку та здійснило державну реєстрацію права оренди належної їй земельної ділянки на підставі договору оренди, укладеного на новий строк. Заперечуючи факт підписання зазначеного договору, позивачка звернулась до суду та просила визнати правочин недійсним. Рішенням Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 16.03.2016 року, яке набрало законної сили 04.04.2016 року, позов [PERSON] задоволено, договір оренди земельної ділянки, укладений між нею та ФГ "Зоря", визнано недійсним. Після набрання судовим рішенням законної сили, позивачка звернулась до органів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно з заявою про скасування державної реєстрації права оренди належної їй земельної ділянки. Однак, від реєстратора дізналась, що державна реєстрація речового права вже скасована, але право оренди належної їй земельної ділянки знову зареєстровано на підставі іншого договору оренди, укладеного між [PERSON] та ФГ "Плантера" 23.07.2015 року. Проте, позивачка стверджує, що уклала договір оренди з відповідачем внаслідок введення її в оману. Так, 23.07.2015 року до неї додому приїхала працівниця ФГ "Зоря" з проханням підписати документи про виплату орендної плати, на що остання погодилась, але, як виявилось, [PERSON] насправді підписала спірний договір оренди землі з відповідачем. З огляду на викладене, на підставі ст.ст. 229, 230 ЦК України, позивачка просить суд визнати договір оренди земельної ділянки, укладений 23.07.2015 року між [PERSON] та ФГ «Плантера», недійсним. Позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, заявлених у позовній заяві. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи заперечував проти задоволення позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з'ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Варварівською сільською радою Юр'ївського району Дніпропетровської області 15.10.2001 року та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1610, належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,375 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована на території Варварівської сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області (а.с. 16). Починаючи з 2004 року вказана земельна ділянка позивачкою передавалась в оренду ФГ "Зоря". 15 грудня 2014 року між орендодавцем [PERSON] та орендарем ФГ "Зоря" в особі керівника Зоренка В.Г. укладено договір оренди земельної ділянки № 1313, який рішенням Юр'ївського районного суду Дніпропетровської області від 16.03.2016 року визнано недійсним, оскільки позивачка його не підписувала (а.с. 10-11). З матеріалів справи виходить, що 23 липня 2015 року між орендодавцем [PERSON] та орендарем ФГ "Плантера" в особі голови Зоренка О.В. укладено договір оренди спірної земельної ділянки за заявою [PERSON] від 01.07.2015 року. Згідно з умовами договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 6,3745 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану на території Варварівської сільської ради Юр'ївського району Дніпропетровської області, строком на 10 років (а.с. 5-6). 13.10.2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Тернівського міського управління юстиції Дніпропетровської області здійснено реєстрацію права оренди ФГ "Плантера" зазначеної земельної ділянки, номер запису про інше речове право 11643447, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна від 27.04.2016 року (а.с. 7-8). Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1. ст. 202 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За нормами частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Як зазначено у ст. 13 Закону України «Про оренду землі», за договором оренди землі орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння, користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 цього Кодексу) такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, коли сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Нормами частини 1 статті 229 ЦК України визначено, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що обман може стосуватись тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатись в активних та пасивних діях недобросовісної сторони. Та якою би не була форма обману, суть його полягає в тому, що недобросовісний контрагент створює у добросовісного неправдиве уявлення про певні обставини і переконує його в обов'язку або вигоді передачі майнових прав зацікавленій стороні. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Матеріалами справи та поясненнями [PERSON] не підтверджується факт вчинення представниками відповідача будь-яких дій (активних або пасивних), які б свідчили про умисне введення позивачки в обман щодо істотних обставин укладення договору. Зокрема, позивачкою не доведено (тоді як цим обґрунтовувався позов), що представником відповідача в день підписання договору оренди їй були навмисно повідомлені неправдиві відомості про те, що насправді для підписання надані документи про отримання орендної плати за договором оренди землі № 1313 від 15 грудня 2014 року, укладеним між [PERSON] та ФГ "Зоря". Натомість позивачка в судовому засіданні 28 липня 2016 року надала пояснення, що в 2015 році усно уповноважувала інших осіб на одержання орендної плати від ФГ "Зоря", сама не вчиняла таких дій та не підписувала відповідні документи, хоча з огляду на тривалі орендні відносини між нею та фермерським господарством добре обізнана як вони виглядають. Також [PERSON] повідомила, що 23 липня 2015 року підписувала саме договір, який за формою значно відрізняється від відомостей на отримання орендної плати. Крім того, за твердженням самої позивачки представник відповідача Захарцова Ю.А. жодним чином не обмежувала її в можливості ознайомитись з наданими на підпис документами та в разі необхідності отримати роз'яснення, однак [PERSON] підписала договір навіть не читаючи його. Більше того, ще 01 липня 2015 року [PERSON] оформила заяву на ім'я голови ФГ «Плантера» з пропозицією укласти договір оренди земельної ділянки, що належить їй на на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], власноручний підпис на якій позивачка підтвердила в судовому засіданні (а.с. 35). Якщо особа була ініціатором договору, в момент підписання мала можливість ознайомитись з усіма умовами договору, то могла обирати або взагалі не погоджуватись на його умови. Водночас суд зазначає, що доказів перебування позивачки в незадовільному стані здоров'я, який заважав з'ясувати сутність вчинюваного правочину, не здобуто. Не свідчить про вчинення орендарем дій, направлених на умисне введення позивачки в оману, надіслання позивачем в серпні 2015 року листів до органів реєстрації прав на нерухоме майно та орендаря з проханнями не реєструвати договір оренди земельної ділянки з ФГ «Плантера», небажання продовжувати орендні відносини з ФГ «Зоря» та звернення до суду з позовом про розірвання договору оренди земельної ділянки з останнім. Зокрема, Верховний Суд України неодноразово висловлював свою правову позицію стосовно моменту укладення договору оренди землі та наслідків відкликання підпису з укладеного договору до державної реєстрації останнього. Так, у постанові від 18 грудня 2013 року Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України зазначила, що своє волевиявлення на укладення договору учасник (сторона) правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору. Прохання учасника (сторони) правочину не здійснювати реєстрацію договору оренди земельної ділянки, волевиявлення на укладення якого він виявляв у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, не є підставою для визнання договору недійсним у порядку, визначеному частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК. У постанові від 25 грудня 2013 року Верховний Суд України підтвердив наведене вище правове судження та зазначив, що відповідно до статті 214 ЦК відмова від двостороннього правочину може відбуватися лише за взаємною згодою сторін. Одностороння незгода сторони з реєстрацією підписаного (укладеного) нею договору не може визнаватися обставиною для визнання його недійсним із підстав, передбачених частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК. Отже, зміна ставлення особи до укладеного нею договору, під впливом тих чи інших обставин, не може бути доказом обману в момент його укладення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу ч. 2 ст. 57 ЦПК, ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема висновків експерта. Нормами статті 60 ЦПК України закріплено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Необхідно зазначити, що судом в ході розгляду справи сторонам неодноразово роз'яснювався обов'язок доказування та наслідки невчинення процесуальних дій, але, не зважаючи на це, в ході розгляду справи позивачкою та її представником не представлено суду переконливих доказів, які б підтверджували ті обставини, на які вона посилається як на підставу позовних вимог. Про витребування або забезпечення доказів за допомогою суду, незважаючи на роз'яснення, клопотань не заявлено. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову, оскільки позивачка не надала суду переконливих доказів на підтвердження того, що представники відповідача умисно ввели [PERSON] в оману щодо обставин, які мають істотне значення для укладення договору, а лише сам факт відмови від реєстрації договору оренди земельної ділянки, так як і помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення не є самостійною підставою для визнання договору недійсним. З урахуванням положень ст. 88 ЦПК України, в зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed