Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-14 00:00:00

[PERSON] 27.11.2018 року звернувся до суду з позовом до Кузнецовського міського суду, Апеляційного суду Рівненської області, Рівненського апеляційного суду, Зарічненського районного суду, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Верховного суду України, Державної судової адміністрації, Вищої ради правосуддя, Кабінету Міністрів України, управління державної казначейської служби України у м. Вараш Рівненської області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами державної (судової) влади при доступі до правосуддя, судову тяганину (т.1 а.с.1). Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 10.01.2019 року вказана справа визнана підсудною Володимирецькому районному суду Рівненської області і надійшла для розгляду до суду 16.01.2019 року (т.1 а.с.11, 13). 18.01.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку загального позовного провадження До початку підготовчого судового засідання представниками відповідачів подано суду відзиви на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у їх відсутності (т.1 а.с. 17-33, 49-50, 57-60, 86-91). 28.02.2019 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 05.03.2019 року позивачем заявлено відвід головуючому судді Поровському В., в задоволенні якого відмовлено (т.1 а.с. 104-114). 16.05.2019 року ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду (т.1 а.с.148). Ухвалою Волинського апеляційного суду від 15.11.2019 року ухвалу Володимирецького районного суду від 16.05.2019 року про залишення позову без розгляду скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т.1 а.с.219-224). 15.01.2020 року позивачем заявлено відвід головуючому судді Поровському В., в задоволенні якого відмовлено (т.2 а.с. 21, 47-48, 51). Позивач [PERSON] подав додаткові пояснення до позову (т.2 а.с.32-45). 25.02.2020 року за наслідками проведеного повторного авторозподілу справу за позовом [PERSON] передано мені для розгляду по суті. Як вбачається з ч. 12 ст.33 ЦПК України, у разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті, суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження. Враховуючи складність вказаної справи, значну кількість учасників, з метою належної підготовки справи до судового розгляду, призначено повторне підготовче судове засідання. Відповідачами направлялись до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності. 19.03.2020 року та 30.03.2020 року позивачем [PERSON] подано заяви про відвід головуючого судді Іванків О.В., в задоволенні яких відмовлено (т.2 а.с.60-66, 136-138) 01.04.2020 року судом закрито підготовче провадження у даній справі та призначено судовий розгляд позову [PERSON] (т.2 а.с.139). 16.04.2020 року позивачем заявлено про відвід головуючого судді, в задоволенні якого відмовлено (т.2 а.с.156-161) Починаючи з 25 лютого 2020 року, позивач [PERSON] , будучи належно повідомленим про час і місце проведення підготовчих та судових засідань у справі за його позовом, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про перенесення підготовчого та судового засідання не клопотав. Будь-яких додаткових доказів, заяв чи клопотань про їх витребування не надав. При цьому суд констатує, що позивач повідомлявся про призначені судові засідання своєчасно та у спосіб, передбачений чинним законодавством. Зокрема, у відповідності до положень ч.9 ст.130 ЦПК України, суд вважає [PERSON] належно повідомленим про судове засідання, призначене на 16.04.2020 року, оскільки судова повістка не вручена через відмову адресата від отримання (т. а.с.150-151). У відповідності до ухвали Володимирецького районного суду від 16.04.2020 року (т.2 а.с.162) [PERSON] повідомлено про судове засідання, призначене на 15.05.2020 року електронною поштою (т.2 а.с. 163-164), шляхом направлення повістки рекомендованим листом через підприємство поштового зв`язку «Укрпошта» (т.2 а.с.165-168) та кур`єром служби доставки «Нова пошта» (т.2 а.с.169). При цьому, поштове відправлення не вручено позивачу через відсутність адресата, а повістка, яка відправлялась кур`єром, завчасно вручена [PERSON] особисто. Разом з тим, вказана в поштових відправленнях адреса - [ADDRESS] - є єдиною відомою суду адресою, яка повідомлена позивачем. Як вбачається зі ст.131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. З урахуванням викладеного, враховуючи, що позивач не повідомляв суд про зміну адреси або місця перебування, приймаючи до уваги наведені вище норми процесуального законодавства, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлений про всі судові засідання, які призначались у даній справі, в т.ч. і про судове засідання, призначене на 15.05.2020 року, у зв`язку з чим вважає можливим судовий розгляд за його відсутності, на підставі наявних у справі доказів, як це передбачено ч.1 та ч.3 ст.223 ЦПК України. З приводу позовних вимог [PERSON] судом встановлено наступне. З позовної заяви (т.1 а.с.1) вбачається, що [PERSON] звернувся до суду із позовними вимогами про стягнення з відповідачів 3000000 грн. на захист його честі, гідності, ділової репутації, в рахунок заподіяної моральної шкоди та для відшкодування ущербу його здоров`ю. Разом з тим, з вказаної заяви неможливо зробити висновків, якими саме діями кожного з відповідачів йому заподіяна шкода і в чому вона полягає; у який спосіб слід стягнути кошти в сумі 3000000 грн - солідарно, частково, субсидіарно; не наведено викладу обставин в обґрунтування позовних вимог та доказів на їх підтвердження. 04.02.2020 року позивачем надано додаткові письмові пояснення щодо неправомірних, на думку [PERSON] , дій кожного з відповідачів, якими порушено його права (т.2 а.с.32-39). Дослідивши надані позивачем пояснення, долучені до них докази, доводи, наведені у відзивах відповідачів, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні. Зокрема, позивач вказав, що моральної шкоди йому заподіяно наступними діями: Кабінетом Міністрів України внаслідок внесення до Верховної Ради України законопроекту №484-У111 від 15.05.2015 року; Вищою радою правосуддя - внаслідок відмови у відкритті дисциплінарних проваджень за скаргами [PERSON] . Як вбачається зі ст.56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, шкоди здоров`ю є способами захисту цивільних прав та інтересів судом у відповідності до ст.16 Цивільного Кодексу . Разом з тим, такий захист повинен відбуватись за наявності для цього підстав, в порядку і спосіб, визначений законом. Зокрема, як вбачається зі змісту ст.1166, 1167, 1173-1176 ЦК України, підлягає відшкодуванню моральна шкода, заподіяна неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, в т.ч. органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх службових та посадових осіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Разом з тим, позивачем не надано будь-яких доказів незаконності чи протиправності вказаних дій та рішень державних органів, а також доказів заподіяння йому моральної шкоди. При цьому суд констатує, що вказані позивачем дії вчинялись відповідачами в межах повноважень кожного з органів влади, визначених Конституцією України та відповідними законами. Які неправомірні дії вчинили такі відповідачі, як Державна судова адміністрація України та управління Державної казначейської служби України у м.Вараш Рівненської області, позивач не вказав. Що стосується моральної шкоди, яка на думку [PERSON] заподіяна йому рішеннями та діями судів, то з цього приводу судом встановлено наступне. В додаткових письмових поясненнях позивач вказав, що така шкода заподіяна йому рішеннями Кузнецовського міського суду Рівненської області, Апеляційного суду Рівненської області, Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ та Верховного Суду України, внаслідок винесення рішень з приводу сплати судового збору споживачем фінансових послуг, з якими [PERSON] не погодився і оскаржив в апеляційному та касаційному порядку; Апеляційним судом Рівненської області та Рівненським апеляційним судом як його правонаступником, [PERSON] не видано копії рішень по цивільних справах; крім того, Кузнецовським міським судом Рівненської області та Зарічненським районним судом Рівненської області змінювались реєстраційні номери цивільних справ за позовами [PERSON] . Чинним законодавством України встановлено порядок відшкодування шкоди, яка заподіяна громадянинові внаслідок незаконних дій правоохоронних органів та суду. Зокрема, у відповідності до ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Порядок та підстави отримання такого відшкодування врегульовані Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" №266-1У від 01.12.1994 року з наступними змінами та доповненнями (надалі - Закон), а також Положенням про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженим спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 р. №6/5/3/41 (надалі - Положення). Зокрема, як вбачається зі ст.1 вказаного Закону, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема - незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття утримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Відповідно до п.1) ч.1 ст.2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, в тому числі, і у випадку постановлення виправдувального вироку суду. Таким чином, законодавством встановлено вичерпний перелік дій та рішень, які можуть бути підставою для відшкодування шкоди, заподіяної громадянину. Разом з тим, вказані позивачем в додаткових письмових поясненнях дії відповідачів - судів, до даного переліку не входять, відтак і не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Крім того, наведені позивачем пояснення, на думку суду, не містять відомостей про протиправність чи незаконність дій відповідачів, а також про заподіяну такими діями шкоду. Що стосується оцінки законності дій та рішень інших судів, то така оцінка неможлива під час розгляду Володимирецьким районним судом позову [PERSON] про відшкодування шкоди. Зокрема, відповідно до ст.124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Як вбачається зі ст.1 ЦПК України, Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Частиною 1 статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Законом України "Про судоустрій і статус судів" від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон України №1402-VIII) встановлено, що судоустрій в Україні побудований, зокрема, на засадах незалежності, юрисдикційності та інстанційності судів, відповідно до яких один суд першої інстанції не має право втручатися в діяльність іншого суду чи суддів у зв`язку з їх рішеннями чи діями, пов`язаних з розглядом справ. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд в системі судоустрою, який здійснює правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів чи суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається. Так, положеннями статті 23 Закону України №1402-VIII передбачено, що суддя місцевого суду здійснює правосуддя в порядку, встановленому процесуальним законом, а також інші повноваження, визначені законом. Порядок видачі та отримання судових рішень встановлено відповідними процесуальними Кодексами, в даному випадку - Цивільним процесуальним кодексом України, а також Законом України «Про доступ до судових рішень» та підзаконним нормативним актом - Інструкцією з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, апеляційному суді Автономної Республіки Крим та вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затвердженою наказом ДСА України №173 від 17.12.2013 року. Таким чином, законодавством України встановлено інший порядок оскарження рішень судів та інших дій і бездіяльності, вчинених і допущених судами в межах здійснення розгляду та вирішення конкретної справи. Пленум Верховного Суду України у постанові від 13.06.2007 № 8 "Про незалежність судової влади" роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Отже, зі змісту вищенаведеного вбачається, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання здійснити таку перевірку шляхом подання позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду. Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, які викладені у постановах по справах №21-319во07 від 15.04.2008 р. та №6-3139цс16 від 01.03.2017 р. Велика Палата Верховного Суду у пп.60-65 постанови від 21.11.2018 року у справі №757/43355/16-ц зазначає, що «здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом (частини перша та третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній до 30 вересня 2016 року; аналогічні приписи закріплені у частині першій і третій статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній з 30 вересня 2016 року). Закони України не передбачають можливість розгляду у суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом. Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді)». Подібна правова позиція, яка є обов`язковою для застосування судом при вирішенні аналогічних справ, повністю відповідає Висновкам Консультативної ради європейських суддів №3 (2002) та №11 (2008), а також положенням ст.ст.6,41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права. У своєму рішенні від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011 Конституційний Суд України зазначає, що давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи може лише апеляційна і касаційна інстанції при перегляді судових рішень. З урахуванням наведеного, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов`язаних з розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбаченому процесуальним законом порядку і їх виконання), чинним законодавством не передбачено. Питання щодо визнання протиправними дій щодо надіслання судом його рішення за результатами розгляду цивільної справи не являється самостійною діяльністю, яка порушує цивільні права учасника справи або іншої особи, а суд в такому випадку не може бути відповідачем у справі про оскарження його рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ, а тому його рішення, дії чи бездіяльність, вчинені у зв`язку з розглядом судових справ, не підлягають розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним Кодексом України. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що доказів заподіяння моральної шкоди позивачем не надано, позовні вимоги належним чином не мотивовані і не доведені, у зв`язку з чим підстав для задоволення його позову суд не вбачає. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed