Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача (остання редакція від 05.07.2016 року а.с.31, 32), в якому просив: визнати [PERSON] звільненим з посади директора ТОВ "Темп" на підставі ст.38 Кодексу Законів про працю України (з ініціативи працівника) з 01.02.2016 р. Зазначені позовні вимоги, мотивував тим, що він, позивач подав відповідачу, для вирішення загальними зборами останнього, заяву від 01.02.2016 року на звільнення з посади директора за власним бажанням, проте всупереч ст.ст.36, 38 КЗпП України він не був звільнений. У письмовій заяві позивач підтримав позовні вимоги, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог належить відмовити, виходячи з наступного. Згідно з наказом №1 від 06.07.2007 року позивач був призначений на посаду Директора ТОВ "Темп" (копія а.с.6, копія протоколу зборів учасників ТОВ "Темп" від 06.07.2007 р. а.с.4). Згідно з п.п.3) п.10.4, п.10.5, п.18.3 копії Статуту (на яку позивач посилається як на копію Статуту відповідача а.с.7-20) визначено, що до компетенції Загальних зборів Учасників належить створення та відкликання виконавчого органу Товариства, яким є його Директор, а згідно з переліком його Учасників, серед останніх відсутня особа з прізвищем [PERSON], підпис якого міститься на копії заяви позивача про звільнення, наданій останнім до суду (а.с.21, 33). При цьому, відсутня об"єктивна інформація як щодо призначення такого підпису, так і щодо співвідношення фізичної особи [PERSON], як до Загальних зборів Учасників відповідача, так і до самого відповідача. Отже, в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані, зокрема письмові докази, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, і вищевказані надані позивачем носії інформації на підтвердження обґрунтування позовних вимог, суд до уваги не приймає, оскільки на думку суду, вони не є належними та допустимими доказами щодо факту звернення позивача з заявою про звільнення, яка передбачена положеннями ст.38 КЗпП України. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст.3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст.15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Cтаття 38 КЗпП України передбачає наступний порядок та підстави розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника. Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення відповідачем трудових прав позивача, позивачем не надано доказів протиправності діяння чи бездіяльності відповідача, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed