Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-04 00:00:00

В липні 2013 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. В обгрунтування своїх вимог вказувала, що [INFO] року помер її батько [PERSON] Після смерті останнього було знайдено заповіт, в якому він заповів все належне йому майно [PERSON] Вказаний заповіт посвідчений секретарем виконавчого комітету Бубнівської сільської ради Волочиського району Хмельницької області Лисак Г.П. та зареєстрований в реєстрі за № 54. Вважає, що даний заповіт є недійсним, оскільки справжність підпису заповідача викликає сумнів, цей підпис відрізняється від інших підписів [PERSON] в інших документах, в тому числі і в паспорті, що посвідчує його особу. Крім того, позивач посилається на те, що при житті [PERSON] повідомляв про свій намір залишити належне йому майно своїм дочкам, в тому числі і їй, позивачці. Вважаючи, що даний заповіт не відповідає вимогам ст. 541 ЦК УРСР (1963 року), ст.ст. 1247, 1257 ЦК України, позивачка просить визнати його недійсним. В судове засідання позивачка не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином 08.08.2014 року відповідно до вимог ст. 415 ЦК України та Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.93 р. (Мінської конвенції), та не надіслала суду доказів наявності поважних причин нез'явлення до суду. Під час розгляду справи представник позивачки позов підтримувала, а тому суд, приймаючи до уваги наведене, вважає можливим провести розгляд даної справи у відсутності позивачки. Представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнав, вважає позовні вимоги безпідставними. Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Бубнівської сільської ради Волочиського району Хмельницької області в судове засідання не з'явився. Від Бубнівської сільської ради надійшла письмова заява про розгляд справи у відсутності його представника. Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Вирішуючи даний спір, суд вважає правильним керуватися нормами ЦК УРСР 1963 року. Частиною 1 ст. 143 цього Кодексу визначено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР (який діяв на момент складання оскаржуваного позивачем заповіту) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно зі ст. 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 3 Закону УРСР "Про державний нотаріат" від 25.12.1974 № 3377-VIII (чинної на момент складання заповіту) у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, нотаріальні дії, передбачені Законом СРСР "Про державний нотаріат" та цим Законом, вчиняють виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого Комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення нотаріальних дій. Заповіт, як одностороння угода, підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності угод, передбачених ст. 48 ЦК Української РСР, яка визначає недійсною угоду, що не відповідає вимогам закону. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Стаття 48 ЦК Української РСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (ст. ст. 45-47, 49-58 ЦК Української РСР). Судом об'єктивно встановлено, що 01 лютого 1992 року [PERSON] склав заповіт, яким все майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і все те, що належатиме йому за законом і на що він матиме право, в тому числі житловий будинок в селі Бубнівка, заповів своїй дружині [PERSON] Даний заповіт було підписано власноручно [PERSON] та посвідчено секретарем виконкому Бубнівської сільської ради Лисак Г.П. Ці обставини підтверджуються дослідженим в судовому засіданні заповітом від 01 лютого 1992 року, в якому наявний підпис заповідача [PERSON], висновком експерта Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 13.03.2014 року № 95/14-26, згідно якого підпис від імені [PERSON] в графі "Підпис" в заповіті від 01.12.1992 року, що зареєстрований секретарем Бубнівської сільської ради Лисак Г.П. за № 54, виконаний [PERSON] За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст. 60 цього ж Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Звертаючись до суду з даним позовом та посилаючись на те, що [PERSON] при житті не міг заповісти майно відповідачці, оскільки мав намір передати все своє майно дітям, в тому числі і їй, позивачці, а також посилаючись на те, що підпис у зазначеному заповіті належить іншій особі, позивачка належних та допустимих доказів суду не навела, а її доводи стосовно наявності вчинення на зазначеному заповіті підпису не [PERSON], а іншою особою, є непереконливими та спростовуються зазначеним вище висновком судової почеркознавчої експертизи. Підстав для сумніву в правильності даного висновку суд не вбачає. При цьому суд, зокрема, приймає до уваги, що експерт був належним чином попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладеного на нього обов'язку за ст.ст. 384, 385 КК України. Твердження позивачки про недійсність заповіту спростовуються також і показаннями в судовому засіданні свідка Лисак Г.П., яка в судовому засіданні показала, що на час складання [PERSON] заповіту в 1992 році, вона як секретар виконкому Бубнівської сільської ради виконувала обов'язки по реєстрації нотаріальних дій. 01 грудня 1992 року [PERSON] в приміщенні сільської ради склав заповіт на користь [PERSON] та власноручно його підписав. Оцінюючи докази у їх сукупності та

Outcome: approved