Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору № 229464 від 06.06.2014 року та додатків до нього, укладеного між ним та ТОВ „Грандфінресурс". Свої вимоги мотивує тим, що з метою отримання позики в сумі 50000 грн. в червні 2014 року він звернувся до ТОВ „Грандфінресурс". Працівники відповідача його запевнили, що після сплати першого внеску у розмірі 3500 грн. він отримає позику в зазначеному ним розмірі. В цей же день він заплатив суму відповідно до наданої відповідачем квитанції у розмірі 3500 грн. та підписав договір № 229464 від 06.06.2014 року, при цьому договір не вичитував та вважав, що підписує типовий договір позики з фінансовою установою, яка у встановленому законом порядку має право на залучення коштів фізичних осіб та видачу позики, також аркуші паперу були дуже дрібним шрифтом. Однак кошти він не отримав та йому в телефонному режимі запропонували сплатити чергові платежі згідно умов договору. Він почав занепокоюватися і звернувся до фахівців у галузі права і лише після проведення консультацій дізнався, що уклав не договір позики і сплачені ним кошти є не первісний внесок, а комісійний платіж, який нікуди не враховується. Вважає, що при укладенні договору помилився щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки думав що укладає договір позики, а тому на підставі ст. 229 ЦК Україниукладений договір слід визнати недійсним. Також посилається на те, що відповідач не має відповідної ліцензії, а тому правочин згідно ст. 227 ЦК Україниє оспорюваним. Крім того при обґрунтуванні позову посилається на порушення відповідачем вимог ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів", вважає, що ТОВ „Грандфінресурс" здійснювало нечесну підприємницьку практику. Також вважає, що відповідач ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому до виниклих правовідносин підлягає також застосуванню ст. 230 ЦК України. В зв'язку з викладеним просить стягнути з відповідача сплачені ним кошти та розірвати договір. В судове засідання позивач не з'явився, згідно поданої заяви позов підтримав. Відповідач в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. В зв'язку з неявкою учасників судового розгляду фіксування судового процесу на підставі ст. 197 ЦПК Україниза допомогою звукозаписувальних технічних засобів не здійснювалося. Дослідивши матеріали даної цивільної справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 06.06.2014 року сторонами був підписаний договір № 229464 та додатки до нього (а.с.7-9). Відповідно до умов договору позивач сплатив відповідачу кошти в сумі 3500 грн. (а.с.6). Суд вважає, що договір слід визнати недійсним в зв'язку з відсутністю ліцензії на здійснення фінансових послуг, решта підстав для визнання договору недійсним, зазначених у позові, є необґрунтованими. Так, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частина 1 ст. 203 ЦК Українивстановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Укладений з позивачем договір суперечить діючому законодавству з наступних підстав. Пунктом 3 ч. 1 ст. 9 Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності"визначено, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягає господарська діяльність, зокрема із надання фінансових послуг. Згідно з п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"під фінансовою установою слід розуміти юридичну особу, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Такими фінансовими послугами, як зазначено у п.п. 2, 6, 11 - 1 ч. 1 ст. 4 цього ж Закону, вважаються довірче управління фінансовими активами, надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту та адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Пунктом 4 ч. 1 ст. 34 даного Закону передбачено, що національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 34 вказаного Законуздійснення такої діяльності дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Згідно з п. 3 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг" від 02 червня 2011 року № 3462-VІ(введено в дію з 09 січня 2012 року) фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом провести свою діяльність у відповідність із вимогами цього Закону. На підставі цього ЗаконуНаціональна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів дня придбання товарів у групах (розпорядження від 09 жовтня 2012 року № 1676 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах"). Фінансовим установам цим законом було надано час протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність до вимог цього Закону, тобто до 09 січня 2013 року. Оскільки спірний договір між сторонами був укладений 20 лютого 2014 року, тобто після 09 січня 2013 року, то відповідач не момент укладення договору зобов'язаний був отримати ліцензію, однак не вчинив таких дій. В зв'язку з визнанням недійсним договору з вказаної підстави, суд вважає необхідним застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 ЦК України, стягнувши з ТОВ „Грандфінресурс" на користь [PERSON] кошти в сумі 3500 грн. Поряд з цим суд знаходить недоведеним позов по іншим позиціям недійсності правочину, виходячи з наступного. Відповідно до положень, закріплених у частині першій, пункті 7 частини третьої, частини шостої статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, згідно з пунктом 7 частини третьої статті 19 цього Законузабороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України "Про захист прав споживачів"закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. При цьому в зазначеному Законі нормативне визначення поняття "пірамідальної схеми" не надано, однак визначені ознаки, які відносять діяльність суб'єкта підприємництва до "пірамідальної схеми". Аналіз пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів"дає підстави для висновку, що поняття "пірамідальна схема" у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення оплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару. Таким чином, для кваліфікації "пірамідальної схеми" необхідна наявність усіх зазначених ознак у сукупності. Відсутність будь-якої з вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як "пірамідальної", тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Висновок про саме таке застосування статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів"міститься в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року (справа № 6-14цс13). Суд вважає недоведеними позовні вимоги щодо фінансової піраміди, нечесної підприємницької практики відповідача, несправедливості і непрозорості договору, недобросовісних дій відповідача по відношенню до позивача, помилки останнього або введення його в оману. На підтвердження позовних вимог в цій частині позивач не надав достатніх доказів. Питання про судові витрати суд вважає необхідним вирішити відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved