Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

У травні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про відшкодування шкоди. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 30 січня 1992 року близько 18 години на автодорозі «Суми-Ромни» в районі с. Єлісеєнково Сумського району з вини водія «Дванадцятий Київський авторемонтний завод», який керував автомобілем ЛМАЗ-677 без реєстраційних номерів, через порушення Правил дорожнього руху внаслідок невірно обраної швидкості руху, відбувся наїзд на позивача, завдавши йому тяжкі тілесні ушкодження. Цей факт встановлено, зокрема, згідно з постановою Апеляційного суду Сумської області 13 січня 2016 року по справі 587/925/15-ц. Відповідно рішення Сумського районного суду Сумської області від 15.09.1993 року з Дванадцятого Київського авторемонтного заводу, як з володільця джерела підвищеної небезпеки, на користь [PERSON] стягнуто 104437 крб. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої ушкодженням здоров'ю. Окрім того, стягнуто на користь [PERSON] 24188 карб, у відшкодування шкоди втраченого заробітку через втрату професійної працездатності щомісячно, починаючи з 16 вересня 1993 року і по 05 травня 1994 року. Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 01.02.2012 року збільшена сума відшкодування шкоди, завданої каліцтвом: з ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» на користь [PERSON] стягнуто щомісячно і безстроково по 1264,70 грн. відшкодування шкоди, починаючи з 01.02.2012 року, а також 694,20 грн. заборгованості по виплаті відшкодування. Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 14.02.2013 року по справі 1817/4302/12 стягнуто з ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» на користь [PERSON] 1345 грн. завданої каліцтвом шкоди щомісячно і безстроково, починаючи з 01.02.2013 року, а також 446,20 грн. заборгованості за період з 01.02.2012 року по 31.01.2013 року. На виконання якого було відкрито виконавче провадження. Постановою Господарського суду м. Києва від 18.12.2013 року ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» визнано банкрутом і виплата відшкодування припинилася з моменту визнання боржника банкрутом. Відшкодування не виплачувались з 18.12.2012 року. Постановою Господарського суду м. Києва від 18.12.2013 року було призначено ліквідатора - арбітражного керуючого [PERSON], підприємницька діяльність банкрута завершена, ліквідатор зобов'язаний надати суду ліквідаційний бланк банкрута та звіт ліквідатора. Постановою головного державного виконавця ВДВС Подільського районного управління юстиції міста Києва від 06.03.2014 року на підставі заяви призначеного ліквідатора виконавче провадження примусового виконання виконавчого листа №2/587/86/2013, виданого 11.07.2013 року Сумським районним судом Сумської області закінчено на підставі п. 8 ст. 37 Закону України «Про виконавчі провадження» (у зв'язку з порушенням господарським судом справи про банкрутство боржника). 27.03.2014 року позивач звернувся до ліквідатора [PERSON] з кредиторськими вимогами до банкрута про стягнення з банкрута коштів на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом. 11.06.2014 року ліквідатор [PERSON] листом №02-09/25 відмовив у визнанні цих вимог. Ухвалою Господарського суду м. Києва від 24.09.2014р. ліквідовано банкрута - ПАТ «Дванадцяти Київський авторемонтний завод», як юридичну особу. Вимоги конкурсних кредиторів, які були відхилені господарським судом, визнано погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнані такими, що не підлягають виконанню. ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» ліквідовано без правонаступника. Позивач вважає, що ліквідатор [PERSON] незаконно відмовив позивачу у задоволенні вимог про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом. Тому, позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача щомісячно і безстроково по 6200,00 грн., починаючи з 01.06.2018 року, майнову шкоду, заборгованість виплати відшкодування по каліцтву у розмірі 177468,00 грн. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 20.09.2017 року позовну заяву було повернуту позивачу для направлення до належного суду за підсудністю. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.12.2017 року було скасовано ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 20.09.2017 року та передано питання на розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 19.01.2018 року було відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі, а ухвалою від 14.08.2018 року дана цивільна справа направлена за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Піхур О.В. від 01.10.2018 року призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві, додавши, що позов подано до відповідача, як до фізичної особи. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, повно та всебічно дослідивши надані по справі докази, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 14.02.2013 року стягнуто з ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» на його користь 1345 гривень завданої каліцтвом шкоди, щомісячно і безстроково, починаючи з 01.02.2013 року. Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 01 грудня 2015 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] за безпідставністю позовних вимог. Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 13.01.2016 року апеляційні скарги [PERSON] та його представника - [PERSON] задоволено частково. Рішення Сумського районного суду Сумської області від 01 грудня 2015 року змінено в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позову. Судами встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 30 січня 1992 року біля 18 години на автодорозі «Суми-Ромни» в районі с. Єлісеєнково Сумського району з вини водія «Дванадцятий Київський авторемонтний завод», який керував автомобілем ЛМАЗ-677 без реєстраційних номерів, через порушення Правил дорожнього руху внаслідок невірно обраної швидкості руху, відбувся наїзд на велосипедиста [PERSON], завдавши йому тяжкі тілесні ушкодження. Вироком Сумського районного суду Сумської області від 12.07.1993р. водія [PERSON] визнано винним у скоєні злочину передбаченого ст. 215 ч.1 КК України 1960р. та засуджено до покарання у вигляді 2-х років виправлених робіт без позбавлення волі за місцем роботи з утриманням 20% його заробітку у дохід держави. Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 15.09.1993 року з «Дванадцятий Київський авторемонтний завод», як з володільця джерела підвищеної небезпеки, на користь [PERSON] стягнуто 104437крб. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої ушкодженням здоров'ю. Окрім того, стягнуто на користь позивача 24188 карб. у відшкодування шкоди втраченого заробітку через втрату професійної працездатності щомісячно, починаючи з 16 вересня 1993 року і по 05 травня 1994р. - чергового переогляду. Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 01.02.2012 року збільшена сума відшкодування шкоди, завданої каліцтвом: з ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» на користь [PERSON] стягнуто щомісячно і безстроково по 1264,70 грн. відшкодування шкоди, починаючи з 01.02.2012 року, а також 694,20 грн. заборгованості по виплаті відшкодування. Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 14.02.2013 року стягнуто з ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» на користь [PERSON] 1345 грн. завданої каліцтвом шкоди щомісячно і безстроково, починаючи з 01.02.2013 року, а також 446,20 грн. заборгованості за період з 01.02.2012 року по 31.01.2013 року ( а.с. 29). Постановою Господарського суду м. Києва від 18.12.2013 року ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» визнано банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура, призначений ліквідатор, підприємницька діяльність банкрута завершена, ліквідатор зобов'язаний надати суду ліквідаційний баланс банкрута та звіт ліквідатора (а.с. 3-8). Постановою головного державного виконавця ВДВС Подільського районного управління юстиції м. Києва від 06.03.2014 року на підставі заяви призначеного ліквідатора виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/587/86/2013, виданого 11.07.2013 року Сумським районним судом Сумської області закінчено на підставі п. 8 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв'язку з порушенням господарським судом справи про банкрутство боржника) (а.с. 12,13). За зверненням позивача, ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.09.2014 року провадження по справі в частині заявлених [PERSON] вимог на суму 17204,20 грн. припинено через сплату цієї суми відшкодування шкоди засновником підприємства-банкрута, а в частині визнання його кредитором ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» залишку заборгованості на суму 10760 відмовлено. На дану ухвалу господарського суду позивачем була подана апеляційна скарга, але через невиконання позивачем при подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного господарського суду умов ст. 95 ч.1 ГПК України та не сплату судового збору, апеляційна скарга повернута заявникові. Касаційна скарга [PERSON], подана на попередні судові рішення господарських судів, також повернута заявникові без розгляду, у зв'язку з тим, що касаційна скарга подана до перегляду в апеляційному порядку ухвали господарського суду від 17.09.2014 року. Таким чином ухвала Господарського суду міста Києва від 17.09.2014 року, якою відмовлено у визнанні позивача кредитором ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» на суму 10760 набрала законної сили. За повідомленням арбітражного керуючого [PERSON]. який виконував функції ліквідатора ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод», колишнім керівництвом ліквідатору не передавалися документи на підставі яких підприємство - банкрут на користь позивача сплачувало щомісячні грошові кошти присуджені судовими рішеннями, тому через відмову визнати позивача кредитором ліквідатором не здійснювались щомісячні платежі на відшкодування втраченого заробітку у зв'язку із втратою професійної працездатності та не відбувалась капіталізація платежів за зверненням місцевого органу Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Ухвалою Господарського суду м. Києва від 24.09.2014 року ліквідовано банкрута - ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод», як юридичну особу. Вимоги конкурсних кредиторів, які були відхилені господарським судом, визнано погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнані такими, що не підлягають виконанню. За даними безкоштовного запиту ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод» ліквідовано без правонаступника. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 ЦПК України). Судом встановлено, що 27.03.2014 року позивач звернувся до ліквідатора [PERSON] з кредиторськими вимогами до банкрута про стягнення з банкрута коштів на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом. 11.06.2014 року ліквідатор [PERSON] листом №02-09/25 відмовив у визнанні цих вимог. Позивач вважає, що ліквідатор [PERSON] незаконно відмовив позивачу у задоволенні вимог про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом. Ухвалою Господарського суду м. Києва від 24.09.2014 р. ліквідовано банкрута - ПАТ «Дванадцятий Київський авторемонтний завод», як юридичну особу у зв'язку з банкрутством. Вимоги конкурсних кредиторів, які були відхилені господарським судом, визнано погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнані такими, що не підлягають виконанню. Загальний порядок розгляду заяв кредиторів з грошовими вимогами до боржника (банкрута) передбачений ст. 23 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Відповідно до абз. 5 ч. 2 ст 23 Закону кредитори за вимогами щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, аліментів, а також за вимогами щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю громадян, сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування мають право протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують. Абз. 4 ч. 6 ст. 23 Закону поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство. Ухвалою господарського суду м. Києва у справі №910/15610/13 про банкрутство ПАТ "12 КАРЗ" від 17.09.2014 відмовлено у задоволені позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.11.2014 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу господарського суду м. Києва у справі №910/15610/13 про банкрутство ПАТ "12 КАРЗ" від 17.09.2014 повернуто позивачу. Ухвалою Вищого господарського суду від 02.02.2015 року касаційну скаргу [PERSON] на ухвалу господарського суду м. Києва у справі №910/15610/13 про банкрутство ПАТ "12 КАРЗ" від 17.09.2014 та Київського апеляційного господарського суду від 12.11.2014 року повернуто без розгляду. Таким чином, ухвала господарського суду м. Києва у справі №910/15610/13 про банкрутство ПАТ "12 КАРЗ" від 17.09.2014 набрала законної сили, у зв'язку з чим, грошові вимоги [PERSON] не визнанні господарським судом та, відповідно, не увійшли до реєстру вимог кредиторів. Відповідно до ч. 2 ст. 41 Закону ліквідатор з дня свого призначення продає майно банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" арбітражний керуючий позбавлений права самостійно, чи на свій розсуд, приймати рішення про включення до реєстру вимог кредиторів грошових вимог та їх погашення, у зв'язку з чим у ліквідатора були відсутні правові підстави для проведення будь-яких розрахунків з позивачем. Відповідно до ч. 3 ст. 114 Закону усунення арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) від виконання ним своїх обов'язків здійснюється господарським судом за клопотанням комітету кредиторів, органу, уповноваженого управляти державним майном (для державних підприємств та підприємств, у статутному капіталі яких частка державної власності перевищує 50 відсотків) або за власною ініціативою у разі: невиконання або неналежного виконання обов'язків, покладених на арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора); зловживання правами арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора); подання до суду неправдивих відомостей; відмови в наданні допуску до державної таємниці або скасування раніше наданого допуску; припинення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора); наявності конфлікту інтересів. Як вбачається з пояснень відповідача, що не заперечувалося представником позивача, за весь час виконання повноважень ліквідатора банкрута ПАТ "12 КАРЗ" будь- яких заяв або скарг на дії (бездіяльність) ліквідатора до господарського суду або органу контролю за діяльністю арбітражних керуючих від позивача не надходило. Відповідно до ст. 1207 ЦК України, яка введена в дію 01.01.2004 року шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 цього Кодексу, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Умови та порядок відшкодування державою шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, встановлюються законом. За приписами пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Питання збільшення розміру відшкодування шкоди у зв'язку з підвищенням вартості життя і збільшенням розміру мінімальної заробітної плати вирішується за нормою ст. 1208 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 1205 ЦК України передбачено, що у разі ліквідації юридичної особи платежі, належні потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 цього Кодексу, мають бути капіталізовані для виплати їх потерпілому або цим особам у порядку, встановленому законом або іншим нормативно-правовим актом. У разі відсутності в юридичної особи, що ліквідується, коштів для капіталізації платежів, які підлягають сплаті, обов'язок щодо їх капіталізації покладається на ліквідаційну комісію на підставі рішення суду за позовом потерпілого. Відповідно ч. 1 ст. 1205 ЦК України, передбачено, що у разі припинення юридичної особи, зобов'язаної відшкодувати шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, і встановлення її правонаступників виплата щомісячних платежів покладається на її правонаступників. У цьому разі вимоги про збільшення розміру відшкодування шкоди пред'являються до її правонаступників. Відповідно до ч. 2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Розглядаючи спір про відшкодування заподіяної шкоди, суд повинен з'ясувати наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, що включає неправомірність поведінки, наявність матеріальних втрат та їх розміру (збитків), причинного зв'язку між неправомірною поведінкою та заподіяними збитками. До істотних обставин, що підлягають з'ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов'язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, разом з тим, позивачем також не доведено і тієї обставини, що останньому діями відповідача було завдано шкоди у зв'язку з бездіяльністю, тому суд вважає, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed