Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі ПАТ "ПІВДГЗК") про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження здоров`я. В обґрунтування позову зазначає, що він 18 років 4 місяці пропрацював електрогазозварником на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, внаслідок чого отримав хронічне професійне захворювання - радикулопатія. Первинним оглядом МСЕК 18 лютого 2021 року йому встановлена стійка втрата професійної працездатності 40% та 3 група інвалідності. Факт встановлення ступеню втрати професійної працездатності свідчить про спричинення моральної шкоди. У зв`язку із захворюванням були порушені та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку із загальною слабкістю, втомою, болями. Він не може повернутися до повноцінного образу життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, страху, поганому сні. Наявність вказаних явищ негативно позначається на його душевному та фізичному станах, що завдає йому моральної шкоди. Позивач вважає, що з боку роботодавця йому повинна бути відшкодована моральна шкода у розмірі 200 000 грн, яку просить стягнути з відповідача без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2021 року прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Постановлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Ухвалою від 14 травня 2021 року відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Представником відповідача подано відзив на позов, з якого слідує, що відповідно до ст.1167 ЦК України відшкодування моральної шкоди можливе за наявності вини особи, яка її заподіяла, а також слід довести факт завдання моральної шкоди та її розмір. З положень ст. 237-1 КЗпП України видно, що для стягнення моральної шкоди позивач повинен довести факт порушення відповідачем його законних прав, яке призвело до моральних страждань. Із наведених позивачем обставин не вбачається, яким саме чином відповідач порушив законні права та інтереси позивача, і як наслідок, він отримав моральні страждання. Вказують у відзиві, що позивач усвідомлюючи наявність шкідливих та небезпечних виробничих факторів на робочому місці, все одно реалізував своє право на працю в шкідливих умовах та тривалий час працював в шкідливих умовах. Позивач не лише знав про шкідливі умови без яких неможлива конкретна робота на гірничому підприємстві, але й свідомо продовжував працювати на таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги. Позивач пропрацював у важких та шкідливих умовах праці 18 років 4 місяці, хоча для отримання права на пенсію на пільгових умовах було достатньо пропрацювати в таких умовах лише 10 років. Вважають, що безвідповідальне ставлення позивача до свого здоров`я та тривалий стаж роботи призвели до встановлення йому професійного захворювання, погіршення самопочуття та встановлення інвалідності. Вважають, що акт розслідування професійного захворювання позивача та довідка МСЕК не підтверджують наявність моральних страждань, оскільки в них відсутні дані про стрес, депресію чи інші негативні прояви психологічного стану. Вказані докази підтверджують лише факт втрати фізичного здоров`я та не можуть бути беззаперечними доказами заподіяння моральної шкоди. Вважають вимоги позивача такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства, не підлягають задоволенню, а сума моральної шкоди, яка заявлена до відшкодування не відповідає засадам розумності і справедливості. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідь на відзив позивачем у встановлений судом строк не подано. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Із копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] видно, що в період з 22 червня 1992 року по 23 грудня 1992 року та з 05 лютого 1996 року по 27 січня 2019 року працював електрогазозварником в Акціонерному товаристві «Південний гірничо-збагачувальний комбінат». 28 січня 2019 року був звільнений у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи (п.2 ст.40 КЗпП) (а.с.9-10). Медичним висновком лікарсько-експертної комісії високоспеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» від 17 листопада 2020 року № 1879 [PERSON] встановлено професійне захворювання: радикулопатія попереко-крижова L4, L5, S1 з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим та периферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді деформуючого остеоартрозу у поєднанні з періартрозом колінних суглобів (ПФ 2 ст.) (а.с.11-12). Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23 грудня 2020 року проведено розслідування причин виникнення у електрогазозварника АТ «ПІВДГЗК» [PERSON] вищевказаного професійного захворювання. Згідно з пунктами 17, 18 акту професійне захворювання у позивача виникло внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища і недосконалості технологічного устаткування, технологічного процесу, робочого місця електрогазозварника, роботи виконував в умовах фізичного навантаження, показники котрих перевищували нормативні. Причинами виникнення хронічного професійного захворювання визнано: важкість праці: маса вантажу, що постійно підіймається та переміщується вручну становила 35 кг, при нормі до 30 кг; робоча поза (незручна) 51,4% зміни при нормі до 25%, вимушена 28,2-36,8%, при нормі до 10%; вимушені нахили тулуба уперед під кутом більше 30° 144-316 разів за зміну, при нормі 51-100 разів. Особи, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи не встановлені, через тривалий час роботи в умовах дії шкідливих факторів та зміною керівництва структурного підрозділу, що зазначено в п. 20 вказаного Акту (а.с.7-8). Із довідки АТ «ПІВДГЗК» від 05 травня 2021 року №74 слідує, що загальний стаж роботи [PERSON] в АТ «ПІВДГЗК» складає 25 років 1 місяць 13 днів, пільговий стаж на підприємстві - 23 роки 5 місяців 26 днів (а.с.31). При огляді МСЕК 18 лютого 2021 року [PERSON] первинно встановлено 3 група інвалідності та 60 % втрати професійної працездатності з 18 лютого 2019 року до 1 березня 2020 року (а.с.6-7). При огляді МСЕК 28 лютого 2020 року позивачу встановлено профзахворювання з втратою професійної працездатності - 40 % по радикулопатії та третя група інвалідності з 15 лютого 2021 року до 01 березня 2023 року (а. с. 6). Правонаступником всіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» є Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», що не заперечується відповідачем. Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно статті 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Враховуючи зазначені положення законів відповідач мав створити позивачу та іншим працівникам підприємства належні безпечні умови праці, за яких факт отримання професійного захворювання був би неможливим. Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці", визначені Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання та настанням у позивача негативних наслідків- втрати професійної працездатності: первинно встановленої з 15 лютого 2021 року - 40% та встановлення третьої групи інвалідності до 01 березня 2023 року. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач за власним бажанням тривалий час продовжував працювати в шкідливих умовах праці, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку: перевищення маси вантажу, що підіймався позивачем, вимушена та незручна робоча поза, вимушені нахили тулуба перевищували нормативні показники, що встановлено п.18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23 грудня 2020 року. Доказів на спростування наявності дії шкідливих факторів виробничого середовища за час роботи позивача в АТ «ПІВДГЗК» та шкідливого впливу на його здоров`я - відповідачем не надано. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною Законом № 3988-VI (3988-17) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Судом встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення його звичайного способу життя та вимагає від нього додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що "громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди". Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою для відшкодування моральної шкоди, входять: моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність причинного зв`язку та вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, діючим законодавством не заперечується можливість стягнення з власника підприємства моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати таку моральну шкоду. Відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Судом встановлено, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини АТ «ПІВДГЗК», яким було допущено дію шкідливих факторів виробничого середовища і недосконалості технічного устаткування, технологічного процесу, робочого місця електрогазозварника, виконання позивачем робіт в умовах фізичного навантаження показники котрих перевищували нормативні, що підтверджено висновком МСЕК при встановленні ступеню втрати професійної працездатності, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Визначаючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення позивачу первинно з 15 лютого 2021 року 40% ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та третьої групи інвалідності, обсяг і характер фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Суд враховує, що згідно з Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23 грудня 2021 року - причиною профзахворювання позивача є важкість праці: перевищення маси вантажу, що постійно підіймався позивачем, вимушена та незручна робоча поза, вимушені нахили тулуба, показники котрих перевищували нормативні, що встановлено п.18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23 грудня 2020 року. Вказані положення акту недійсними не визнані. Також суд враховує тривалість праці позивача на підприємстві -відповідача, що склала 25 років 1 місяць 13 днів, з яких стаж в умовах впливу шкідливих факторів - 18 років 04 місяці. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 90 000 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він зазнає у зв`язку з погіршенням стану здоров`я під час роботи на підприємстві відповідача. У задоволенні іншої частини позову щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди в розмірі 110000 грн - позивачу необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Також у зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору при подачі позову та частковим задоволенням позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в доход держави у розмірі 900,00 грн. На підставі ст.ст. 3, 43, 46 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України, ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст.13 Закону України "Про охорону праці" та

Outcome: partial