Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

06.11.2018 року до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою звернулися [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з позовом до [PERSON] про визначення розміру ідеальних часток у праві спільної сумісної власності на квартиру. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі та відповідач - одна родина. 16.11.1999 року родиною [PERSON] на підставі розпорядження Харківської міської ради № 49957 від 16.11.1999 року була приватизована квартира [ADDRESS] , отримане свідоцтво про право власності на житло, р.№ [NUMBER] , що підтверджується його копією, яка додається позовної заяви. Згідно із вказаним свідоцтвом, право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] належало [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] , [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ,тобто семи особам. Це підтверджується довідкою КП «ХМБТІ» №1603209 від 08.10.2014 р., копія якої додається до позову. Після смерті [PERSON] спадщину ( 1/7 частку квартири, яка належала померлому на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 16.11.1999р.) прийняв тільки [PERSON] , і отимав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/7 частину квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом р.№5-2129 від 08.10.2014р., копія якого додається до позовної заяви. Після смерті [PERSON] спадщину ( 2/7 частки квартири, які належали померлому: 1/7 частка на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 16.11.1999р. та 1/7 частка на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.11.2014р.) прийняла тільки дружина [PERSON] , і отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/7 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом р.№5-29 від 29.01.2018р., копія якого додається до позовної заяви. Таким чином, на теперішній час, за вищевказаних обставин, власниками квартири [ADDRESS] є позивачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідач [PERSON] .. Оскільки [PERSON] приймала спадщину, і її спадкова частка визначена у нотаріальному порядку у розмірі 2/7 частин квартири [ADDRESS] , то інша частина квартири (5/7) залишилась у праві спільної сумісної власності сторін у справі на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 16.11.1999. Таким чином, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кожний має право на 1/7 частку вказаної квартири. На теперішній час у квартирі [ADDRESS] зареєстровані тільки [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою від 04.09.2018р.. Позивачі надали до суду заяви про проведення судового засідання без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, повідомлявся завчасно та належним чином про що свідчать матеріали справи. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, не подав відзив, представник позивача не заперечує проти ухваленні заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, суд, з метою запобігання порушенню вимоги розумного строку, розглядає справу за відсутності сторін відповідно до ст. ст. 280, 281 ЦПК України. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ « Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» 11 від 17.04. 2014 р., розумним, зокрема вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправдних зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). З метою недопущення порушення засади розумності строків розгляду справи судом, суд ухвалює заочне рішення на підставі поданих та досліджених у встановленому порядку доказів по справі. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16.11.1999 року Реєстраційний [NUMBER], квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину №5-2129, [PERSON] заповідав [PERSON] 1/7 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно із свідоцтвом про право на спадщину №5-29, [PERSON] заповідав [PERSON] 1/7 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] спадщину ( 1/7 частку квартири, яка належала померлому на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 16.11.1999р.) прийняв тільки [PERSON] , і отимав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/7 частину квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом р.№5-2129 від 08.10.2014р.. Після смерті [PERSON] спадщину ( 2/7 частки квартири, які належали померлому: 1/7 частка на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 16.11.1999р. та 1/7 частка на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.11.2014р.) прийняла тільки дружина [PERSON] , і отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/7 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом р.№5-29 від 29.01.2018р.. Таким чином, на теперішній час, за вищевказаних обставин, власниками квартири [ADDRESS] є позивачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідач [PERSON] .. Оскільки [PERSON] приймала спадщину, і її спадкова частка визначена у нотаріальному порядку у розмірі 2/7 частин квартири [ADDRESS] , то інша частина квартири (5/7) залишилась у праві спільної сумісної власності сторін у справі на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 16.11.1999. Таким чином, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кожний має право на 1/7 частку вказаної квартири. На теперішній час у квартирі [ADDRESS] зареєстровані тільки [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою від 04.09.2018р. Відповідно до ч. 3 ст. 319 ЦК України, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до 1, 2 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом; у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду; виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. За ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, при цьому відповідно до частини 3 цієї статті, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Враховуючи те, що між співвласниками відсутня домовленість з приводу користування, розпорядження та володіння майном, суд вважає задовольнити позовні вимоги та визначити ідеальні частки в праві власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги суд задовольняє в повному обсязі судовий збір підлягає стягненню з відповідача в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved