Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом про визнання за позивачем права довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку площею 46,7 га, для ведення селянського (фермерського) господарства на території Семенівського району Полтавської області, згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею від 1993 року серія Б № 052633, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право користування землею № 17 в порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позову вказано, що у 1993 році виконавчий комітет Семенівської районної ради Полтавської області надав спадкодавцеві С.В .Лишку у довічне успадковане володіння земельну ділянку за вказаним державним актом. На базі вказаної земельної ділянки С.В.Лишко створив фермерське господарство "Озера" яке використовувало і використовує землю. [PERSON] помер [INFO] . Позивач подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Нотаріус встановив двох спадкоємців за законом спадкодавця [PERSON] - позивача [PERSON] і співвідповідача [PERSON] . Нотаріус відмовив позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, посилаючись на відсутність даних про конкретне місцезнаходження земельної ділянки, відсутність відомостей про земельну ділянку у Державному земельному кадастрі, її власника, і власності спадкодавця не неї. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2018, справа № 368/54/17, зробила висновок, що право довічного успадковуваного володіння землею відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані. Позивач у судові засідання, окрім 13.04.201 не з`являвся, подавав заяви про розгляд справи за його відсутності і підтримання позову (а.с. 148, 149, 164). Позивач у судовому засіданні 13.04.2021 позов підтримав повністю, пояснив, що його батькові надали відповідну землю для фермерського господарства. Він має саме такий державний акт про право довічного успадкованого володіння землею, копію якого передав до суду. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав повністю. Наголосив, що ГУ Держгеокадастру вводить суд в оману щодо реквізитів і змісту відповідного державного акту про право довічного успадкованого володіння землею. Спадкодавець [PERSON] створив відповідне фермерське господарство "Озера" у 1993 році. В один день видавалися обидва державні акти. У той час не було вимоги про існування статуту у фермерського господарства. Земельну ділянку наразі використовує ФГ "Озера". Вважає недоцільним надавати судові докази використання фермерським господарством "Озера" земельної ділянки. Представник позивача О.М.Пироженко письмовими поясненнями від 25.11.2020 повідомив суд, що надати копію статуту СФГ «Озера» Лишко С.С. немає можливості в зв`язку з його відсутністю. Чинне законодавство на час створення СФГ «Озера» [PERSON] , не містило вимоги оформлення статуту, для державної реєстрації СФГ. Також у відповіді на пояснення третьої особи від 21.01.2021 зазначив, що з аналізу пояснень третьої особи слідує, що в 1993 році [PERSON] було видано Державний акт на право постійного користування землею, а сину [PERSON] Державний акт на право довічного успадковуваного володіння. На думку позивача [PERSON] висновки ГУ Держгеокадастру не відповідають дійсності, докази додані до пояснення не мають братися до уваги оскільки, в подальшому [PERSON] та [PERSON] було видано державні акти на право довічного успадковуваного володіння [NUMBER] і [NUMBER] . Державні акти на 100 % схожі за змістом і за формою, видані на підставі одного рішення Семенівської районної ради, тому твердження третьої особи про те що один державний акт на право постійного користування, а другий на право довічного успадкованого володіння вважає помилковим (а.с. 108, 118-120). Відповідач Оболонська сільська рада Семенівського району Полтавської області свого представника у судове засідання не направила, просила розглянути справу за відсутності свого представника, позов визнає (а.с. 58, 59). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`являлась, подав до суду заяву про розгляд справи без її участі та визнання і не заперечення проти заявлених вимог (а.с. 52). Третя особа Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області письмовим поясненнями від 11.11.2020 вказало, що у 1993 році виконавчим комітетом Семенівської районної ради депутатів С.С.Лишку видано Державний акт на право постійного користування землею площею 46,7 га серія Б № 052633, що зареєстрований в книзі записів державний актів на право постійного користування землею за № 17 відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення. У позовній заяві [PERSON] зазначає, що на ім`я [PERSON] був виданий Державний акт на право довічного успадкованого володіння землею серія Б № 052633, що не є достовірним доказом, оскільки такою серією і таким номером виданий інший документ - Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, що не є тотожнім поняттям. Відповідно до інформації наданої Відділом у Семенівському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області відповідно до книги реєстрації державний актів на право постійного користування селянським (фермерський) господарством від 01.02.1992 за інвентаризаційним номером 53245-551-04001 обліковується запис щодо видачі державного акту на право довічного успадкованого володіння землею щодо видачі державного акту на право довічного успадкованого володіння землею на гр. [PERSON] серія [NUMBER] в 1993 році, зареєстрований за реєстраційним номером 7. Таким чином, при розгляді даної справи суд має врахувати, що позовна вимога про визнання права довічного успадкованого володіння на земельну ділянку площею 46,7 га для ведення селянського (фермерського) господарства на території Семенівського району Полтавської згідно Державного акту на право довічного успадкованого володіння землею від 1993 року серії Б № 052633 не може бути задоволена з підстав відсутності такого акту (а.с. 84, 85). Заявою від 11.11.2020 ГУ Держгеокадастру у Полтавській області просило розглянути справу за відсутності свого представника (а.с. 104). Третя особа Семенівська районна рада Полтавської області перебуває у стадії припинення, пояснення у справі не складала, представника у судове засідання не направляла. Третя особа Кременчуцька районна рада Полтавської області листом від 13.04.2021 вказала, що немає стосунку до спірних правовідносин і не може пояснити розбіжності у двох державних актах, що видавалися у 1993 році виконавчим комітетом Семенівської районної ради. Неявка відповідачів і третіх осіб (їх представників) у судове засідання відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. Вивчивши письмові заяви по суті справи, письмові докази, матеріали справи, судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. [INFO] помер [PERSON] (а.с. 21). Позивач [PERSON] є його сином (а.с. 24), а відповідач [PERSON] - дружиною (а.с. 25). Спадкова справа № 202/2018 на майно спадкодавця [PERSON] заведена третьою особою - приватним нотаріусом Н.В.Трембач. Заяви про прийняття спадщини спадкодавця [PERSON] подали позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] . Відомостей про існування заповіту спадкова справа не містить (а.с. 74-81). Приватний нотаріус Н.В.Трембач довідкою від 26.05.2020 повідомила, що спадкоємцем за законом усього майна [PERSON] є [PERSON] (позивач) і [PERSON] (відповідач) (а.с. 22, 80). Відтак вони обоє, як спадкоємці першої черги за законом, у рівних частках спадкують усю спадщину спадкодавця [PERSON] . Остання від спадщини не відмовлялася. Велика Палата Верховного Суду у п. 86 постанови від 20.11.2018, справа № 368/54/17, зробила висновок, що право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані. На підтвердження належності спадкодавцеві [PERSON] права довічного успадковуваного володіння землею позивачем надано до суду державний акт на право довічного успадкованого володіння землею Б № 052633, зареєстрований у книзі записів державних актів на право користування землею за № 17, що виданий 1993 року Виконавчим комітетом Семенівської районної Ради депутатів трудящих. Згідно акту "За землекористувачем закріплюється в безстрокове і безплатне користування 46,7 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування. Земля надана для ведення селянського (фермерського) господарства". Державний акт складено у двох примірниках, перший видано землекористувачеві, а інший зберігається у виконавчому комітеті (а.с. 11-13). Суд оглянув у судовому засіданні оригінал вказаного акту, який надав представник позивача. Акт виконано у вигляді двох аркушів формату А3, які не скріплені (не зшиті тощо) між собою. Тобто обкладинка із назвою документа існує окремо від змісту акту із відповідними записами і графічними зображеннями. Обкладинка із назвою "Державний акт на право довічного успадкованого володіння землею" може бути додана до будь-якого державного акта, виготовленого аналогічним способом. Можлива назва державного акта не співпадає з його змістом. Суд наголошує, що текстова (основна) частина акту Б № 052633 з площею і призначенням землі не вказує на довічне успадковане володіння земельною ділянкою, а вказує саме на "закріплення в безстрокове і безплатне користування" землі, тобто на інший вид права щодо земельної ділянки. Третя особа ГУ Держгеокадастру у Полтавські області надала до суду копію наявного у відділі у Семенівському районі ГУ Держгеокадастру у Полтавські області архівного (другого) примірника державного акту Б № 052633, щодо згаданої земельної ділянки, але за назвою "Державний акт на право користування землею" (а.с. 94-97). Також третьою особою надано копію Книги реєстрації видачі державних актів на право постійного користування селянським (фермерським) господарствам, розпочатого 01.05.1992, і Журналу реєстрації та видачі державних актів селянським (фермерським) господарствам (а.с. 98-100). За номером 17 є запис про отримання [PERSON] державного акта № 052633 від 16.04.1993, площа землі 46,7 га. Наявний у третьої особи архівний примірник "Державного акта на право довічного успадкованого володіння землею" виданий у 1993 році [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства, площа ділянки 38,9 га, державний акт Б № 053848 (а.с. 86-89). Також третьою особою надано копію державного акту від 27.05.1992 згідно якого [PERSON] (не спадкодавцеві) на підставі рішення Семенівської районної ради народних депутатів Семенівського району Полтавської області від 06.05.1992 надається у довічне успадковане володіння 10,6 гектарів землі у постійне володіння для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с. 90). Відтак, зміст акту, на який посилається позивач, як на підставу належності спадкодавцеві С.С .Лишку права довічного успадкованого володіння земельною ділянкою площею 46,7 га, не доводить існування такого права у спадкодавця С.С.Лишка . Суд акцентує увагу саме на змісті відповідного права спадкодавця С.С.Лишка , записаного у державному акті Б № 052633, яке не свідчить про довічне успадковане володіння; а не на можливу обкладинку до державного акта, якою позивач і його представник обґрунтовують наявність у спадкодавця саме права довічного успадковуваного володіння землею власне назвою обкладинки, аніж змістом відповідного права, записаним у державному акті. Відповідно до рішення Семенівської районної Ради народних депутатів Семенівського району дев`ятої сесії ХХІ скликання від 06.05.1992 «Про надання земель громадянам для ведення селянського /фермерського/ господарства» надано земельні ділянки для ведення селянського /фермерського/ господарства із встановленням меж в натурі [PERSON] площею - 10 га (архівний витяг від 11.12.2020 №01-35/98-3 (а.с. 127,128). Відповідно до рішення Семенівської районної Ради народних депутатів Семенівського району дев`ятої сесії ХХІ скликання від 16.02.1993 «Про реєстрацію селянських /фермерських/ господарств» вирішено зареєструвати селянські /фермерські/ господарства [PERSON] площею - 40,0 га (архівний витяг від 11.12.2020 №01-35/98-1 (а.с. 129,130). Відповідно до рішення Семенівської районної Ради народних депутатів Семенівського району дев`ятої сесії ХХІ скликання від 16.02.1993 «Про надання земель громадянам для ведення селянського /фермерського/ господарства» надано земельні ділянки для ведення селянського /фермерського/ господарства [PERSON] загальною площею - 50 га та 40 га(архівні витяги від 11.12.2020 №01-35/98, №01-35-98-1 (а.с. 131,132,133). Згідно додатка до рішення від 16.02.1993 [PERSON] надано земельну ділянку площею 50 га із них ріллі 40 га інші 10 га, [PERSON] надано 40 га із них ріллі 40 га (а.с. 134). Вказані рішення (первинні) також не вказують на наявність у спадкодавця С.СЛишка права довічного успадковуваного володіння спірною земельною ділянкою. Визначений ними вид права є іншим. Відповідно до витягу з ЄДР від 05.08.2020 Селянське (фермерське) господарство "Озера" Лишко Сергія Савовича зареєстровано 20.02.1993 [PERSON] (а.с. 14, 15). Доказів передачі фермерському господарству спірної земельної ділянки або ж її використання фермерським господарством "Озера" судові на надано. 24.06.2020 позивач звернувся до приватного нотаріуса Н.В.Трембач, з метою оформлення спірної земельної ділянки як спадкового майна, але йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] у зв`язку з тим, що надані документи на земельну ділянку, розміром 46,7 га розташовану на території Семенівського району (конкретне місцезнаходження земельної ділянки невідоме) не є достатніми для видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки щодо даної земельної ділянки відсутні дані в Державному земельному кадастрі, відсутня інформація щодо кадастрового номера земельної ділянки та реєстрації права власності, представлений державний акт на право довічного успадкованого володіння землею не підтверджує право власності на земельну ділянку померлого С.С.Лишка , тому за вирішенням цього питання рекомендованого звернутися до суду для визнання права власності на майно в порядку спадкування (а.с. 23). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 83 ЦПК України). Тобто процесуальний обов`язок доведення позовних вимог, у т.ч. надання відповідних доказів (письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів, показань свідків) покладено саме на позивача. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Ураховуючи зазначене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд робить висновок, що спадкодавцеві С.С.Лишку не належало право довічного успадковуваного володіння спірною земельною ділянкою(можлива назва акту не відповідає його змісту), а, відтак, суд відмовляє у задоволенні позову повністю. У зв`язку з відмовою у позові судові витрати зі сплати судового збору у сумі 10510,00 грн покладаються на позивача.

Outcome: dismissed