Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду та просить визнати недійсним та та скасування свідоцтва на право власності на 29/100 частини житлового будинку [ADDRESS], яке видане Хмільницькою державною нотаріальною конторою 14 травня 2011 року [PERSON] та зареєстроване в реєстрі за № 726, а також визнати частково недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом на 29/200 частини житлового будинку [ADDRESS], яке видане Хмільницькою державною нотаріальною конторою 14 травня 2011 року [PERSON] та зареєстроване в реєстрі за № 730 та визнати за нею право власності на спадщину на 29/100 частини житлового будинку [ADDRESS], та належала померлому [INFO] року чоловікові [PERSON], посилаючись на те, що [INFO] року в м. Хмільнику Вінницької області помер її чоловік [PERSON], після смерті якого залишилось спадкове майно, яке складається із 29/50 частини житлового будинку [ADDRESS], вартістю 183556 гривень, що належало йому на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-рпродажу від 24 липня 1980 року, зареєстрованого в КП "ВООБТІ" 08 серпня 1980 року за № 1462. Даний будинок [PERSON] придбав під час перебування у у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою [PERSON]. 01 лютого 1991 року [PERSON] та [PERSON] уклали Договір про добровільний поділ спільного майна подружжя, відповідно до умов якого вищезазначений житловий будинок було виділено у особисту власність чоловіка. З поділом спільного мвйна подружжя було припинено режим спільної власності подружжя на будинок та з того часу даний будинок став особистою власністю [PERSON] Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] стала позивачка та син померлого відповідач [PERSON] Позивачка протягом шести місяців після смерті чоловіка [PERSON] подала заяву до Хмільницької міської нотаріальної контори про прийняття спадщини, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 25 червня 2010 року № 24059791. Однак відповідачка [PERSON] незважаючи на те, що спільне майно вже було розділено в натурі та житловий будинок не є спільним майном подружжя, звернулася із відповідною заявою до Хмільницької міської державної нотаріальної контори про видачу їй свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та їй було видано свідоцтво про право власності, яке зареєстроване в реєстрі за № 726 на 29/100 частини житлового будинку [ADDRESS]. Також відповідачу по справі [PERSON] 14.05.2011 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 29/200 частини житлового [ADDRESS]. Відносно вказаного свідоцтва виданого на ім"я відповідача [PERSON] вона вважає, що воно видане правильно і тому не наполягає на задоволенні позовних вимог в цій частині. Видача свідоцтва про право власності на 29/100 частини житлового будинку [ADDRESS], яке видане Хмільницькою державною нотаріальною конторою 14 травня 2011 року відповідачу [PERSON] порушує майнові права позивачки, оскільки призводить до зменшення належної їй частки у спадщині після смерті чоловіка. Вона вважає, що в 1991 році, після укладення між покійним [PERSON] та його колишньою дружиною [PERSON] договору добровільного розподілу спільного майна подружжя, відповідачка [PERSON] втратила право власності на житловий будинок [ADDRESS], оскільки вона та [PERSON] добровільно поділили майно в наслідок чого будинок перейшов повністю у власність [PERSON] Враховуючи те, що подружжя добровільно поділило своє спільне майно, тому вона вважає, що після смерті [PERSON] спадщина відкрилась на все його майно, а саме: на 29/50 частини житлового будинку по [ADDRESS], тому відповідно до поданої нею та відповідачем [PERSON] заяв про прийняття спадщини після смерті [PERSON], кожен з них має право на 1/2 частину від 29/50 частини житлового будинку, що належав померлому [PERSON] Тому вона просить її позовні вимоги задовольнити частково, не задовольняючи позовну вимогу про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом видане [PERSON] Відповідачка [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечує посилаючись на те, що вона з 1977 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] і під час шлюбу ними було придбано у 1980 році частину житлового будинку [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу було оформлено на [PERSON] В 1991 році стосунки між ними погіршились і тому вони звернулись до суду з позовом про розірвання шлюбу, в січні 1991 року їх шлюб було розірвано, а враховуючи те, що у них було спільне майно то стало питання про його поділ. 1 лютого 1991 року ними за участю адвокатів було укладено договір про поділ спільного майна подружжя, який вони ніде не реєстрували і фактично його не виконали, оскільки після цього вони продовжували спільно проживати і надалі. Вона вважає, що ніяких правових наслідків договір від 1 лютого 1991 року не має і їй належить половина від спільної 29/50 частини житлового будинку [ADDRESS], тому після смерті [PERSON] вона звернулась до нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на 1/2 частину спільного майна, яке їй було видане. Їх син [PERSON] також звернувся до нотаріальної контори з заявою на прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] і йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 29/200 частини житлового будинку [ADDRESS]. Вона вважає, що позовні вимоги взагалі не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до виданого на ім"я її сина свідоцтва про право на спадщину за законом, наданого нотаріусом на запит суду, позивачка не отримувала свідоцтва про право на спадщину за законом і тому її права не порушено, отже вона передчасно звернулась до суду з вимогою про визнання за нею права влсності на спадкове майно. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, надав суду заяву, якою просить розглянути справу у його відсутність. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача [PERSON], оскільки він сам про це просить і позивачка фактично відмовилась від позовної вимоги до нього. Заслухавши покази сторін та дослідивши матеріали справи суд вважає можливим в задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки актовим записом про одруження № 162 від 2 жовтня 1977 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу від 17 січня 2007 року доведено, що відповідачка [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі до 30 січня 1991 року, оскільки 30 січня 1991 року було вчинено актовий запис № 12 про розірвання їх шлюбу. Договором купівлі-продажу від 24 липня 1980 року доведено, що під час шлюбу відповідачкою [PERSON] та [PERSON] було придбано 29/50 частини житлового будинку по [ADDRESS]. 8 серпня 1980 року вказаний договір було зареєстровано в БТІ за № 1462 за [PERSON], тобто з 8 серпня 1980 року у них виникло право власності на спільне майно подружжя, що складалось з 29/50 частини житлового будинку [ADDRESS]. Наданим позивачкою договором про добровільний розділ спільного майна подружжя від 1 лютого 1991 року доведено, що [PERSON] та відповідачка [PERSON] добровільно розділили спільне майно подружжя. Відповідно до зазначеного договору [PERSON] "виділено на праві особистої власності житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS], куплений в 1980 році за 12 тис. рублів" та інше хатнє майно. Відповідно до цього ж договору [PERSON] "виділено на праві особистої власності безпроцентну облігацію на покупку автомобіля ВАЗ-2109 на суму 9500 рублів на ім"я [PERSON], виграну ним в профкомі Хмільницької меблевої фабрики, компенсувати її вартість в сумі 9500 рублів до 15 лютого 1991 року" та інше хатнє майно. Як вбачається з вказаного договору між [PERSON] та [PERSON] досягнуто згоди про спосіб розділу набутого під час шлюбу спільного майна, шляхом визнавання на нього права особистої власності. Відповідно до умов укладеного договору відповідачка [PERSON] позбулась права власності на 1/2 частину жилого будинку [ADDRESS], тобто фактично відбулось відчудження її частки у спільному майні подружжя, на користь іншого з подружжя, за рахунок придбання іншого майна. У відповідності до п. 29 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженної наказом Міністрества юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, що діяла на час виникнення правовідносин: "Державні нотаріуси посвідчують угоди, для яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму. Відповідно до діючого законодавства обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають такі угоди: договори про відчуження (купівля - продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку (частини будинку), квартири в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу УРСР); договори про заставу жилого будинку (частини будинку), квартири в будинку житлово-будівельного колективу (частина друга статті 184 Цивільного кодексу УРСР); договори про надання у безстрокове користування земельних ділянок для будівництва жилих будинків на праві особистої власності (стаття 36 Закону Української РСР "Про державний нотаріат"); договори дарування на суму понад 500 карбованців (частина перша статті 244 Цивільного кодексу УРСР); заповіти (стаття 541 Цивільного кодексу УРСР); довіреності на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, а також на вчинення дій щодо державних, кооперативних і громадських організацій, за винятком випадків, коли законом або спеціальними правилами допущена інша форма довіреності (стаття 65 Цивільного кодексу УРСР); довіреності, що видаються в порядку передоручення (стаття 68 Цивільного кодексу УРСР). За бажанням сторін посвідчуються й інші угоди, для яких законодавством не встановлено обов'язкової нотаріальної форми, як, наприклад, угоди учасників спільної часткової власності про порядок користування спільним жилим будинком, квартирою в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників, про порядок користування земельною ділянкою, про встановлення розміру часток або про зміну розміру часток, договори позики, схову та ін." Отже суд приходить до висновку про те, що договір про добровільний розділ спільного майна подружжя укладений між [PERSON] та [PERSON] 1 лютого 1991 року до уваги слід не приймати, оскільки він не був нотаріально посвідчений та сторонами фактично не виконувався, оскільки в матералах відсутній акт передачі майна. Акт опису та оцінки спільного майна, належного на праві особистої власності [PERSON] та [PERSON] від 23 січня 1991 року не є актом передачі майна, який може бути доказом виконання укладеного договору добровільного розділу спільного майна подружжя. Таким чином суд вважає доведеним те, що режим спільної власності подружжя на будинок [ADDRESS] не припинився з укладенням договору про добровільний розділ спільного майна подружжя від 1 лютого 1991 року. Заявою відповідаки [PERSON] від 25 червня 2010 року на ім"я державного нотаріуса доведено, що вона 25 червня 2010 року звернулась до Хмільницької міської державної нотаріальної контори за видачею їй свідоцтва про право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя на майно набуте під час зареєстрованого шлюбу, а саме: на частку будинку який розташований в [ADDRESS]. Листом державного нотаріуса Глуздань С.В. № 439/02-14 від 25 листопада 2010 року доведено, що вона повідомляла позивачку [PERSON] про те, що відповідач [PERSON], як колишня дружина померлого [PERSON], звернулась до Хмільницької міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя на майно набуте ними під час шлюбу, а саме: на частину житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться у [ADDRESS]. Нотаріус роз"яснила позивачці, що у разі оспорювання майнових вимог [PERSON] їй надається право звернення до суду. Вказаного листа позивачка отримала 4 грудня 2010 року, що підтверджено поштовою розпискою. Свідоцтвом про право власності від 14 травня 2011 року доведено, що відповідачці [PERSON], яка була дружиною [PERSON], який помер [INFO] року, державним нотаріусом Глуздань С.В. було посвідчено належність 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно подружжя, набуте подружжям під час шлюбу, яке складається з 29/50 ідеальних частин житлового будинку з господарськими будівлями під [ADDRESS]. Враховуючи те, що вказане свідоцтво було видане нотаріусом без порушень існуючого законодавства, тому воно скасуванню не підлягає. Заявами відповідача [PERSON] та позивачки [PERSON] від 25 червня 2010 року доведено, що вони 25 червня 2010 року звернулись до Хмільницької міської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] Свідоцтвом про право на спадщину за законом виданим 14 травня 2011 року доведено, що нотаріусом Хмільницької міської державної нотаріальної контори Глуздань С.В. було посвідчено, що після смерті [PERSON] спадкоємцем його майна у 1/2 частці є його син відповідач [PERSON] Спадщина на яку видане це свідоцтво складається з 29/100 ідеальних частин житлового будинку з господарськими будівлями під номером [ADDRESS]. Цим же свідоцтвом про право власності за законом доведено, що на 1/2 частку від 29/100 ідеальних частин житлового будинку свідоцтво про право на спадщину ще не видано. Тобто, доведено, що позивачка [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті свого чоловіка [PERSON] не отримала. Відповідно до вимог ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов"язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Враховуючи те, що позивачці [PERSON] нотаріусом не було надано відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, вона не втратила можливості таке свідоцтво отримати і тому суд вважає, що позовна вимога позивачки [PERSON] про визнання за нею права власності на спадщину на 29/100 частини житлового будинку [ADDRESS] та належали померлому [INFO] року чоловікові [PERSON] є безпідставною і задоволенню не підлягає. Враховуючи те, що позивачка [PERSON] свою позовну вимогу про визнання частково недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом видане 14 травня 2011 року відповідачу [PERSON] на 1/2 частину спадкового майна після смерті батька [PERSON], що складається з 29/100 частини житлового будинку [ADDRESS] визнала помилковою та просила її не задовольняти, суд вважає, що вказана позовна вимога задоволенню не підлягає. Крім того документами отриманими від нотаріуса (заявою про прийняття спадщини, свідоцтвом про право на спадщину за законом) доеведено, що вказане свідоцтво про право на спадщину за законом було видано нотаріусом без порушень закону і є правильним, отже скасуванню не підлягає.

Outcome: dismissed