Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

Заступник прокурора Приморського району міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з вказаним вище позовом, уточненим 18.12.2014 року, в обґрунтування якого зазначив наступне. Нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 272,6 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], є комунальною власністю Одеської міської ради. Технічний паспорт на це приміщення виданий 14.02.2007 року комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» як на нежиле приміщення підвалу, користувачем якого є Одеська міська рада. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.03.2007 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших було визнано право власності на спірне приміщення підвалу за [PERSON] Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19.06.2008 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.03.2007 року було скасоване та справу направлено на новий розгляд. 12.01.2009 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси позов [PERSON] до Одеської міської ради, Представництва по управлінню комунальної власності Одеської міської ради, Управління освіти та науки Одеської міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших про визнання права власності, який залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10.06.2009 року, був задоволений. Ухвалою Верховного Суду України від 02.02.2011 року, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.01.2009 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 10.06.2009 року було скасовано та справу передано на новий розгляд. Ухвалою Приморського районного суду від 24.02.2012 року позов [PERSON] до Одеської міської ради, Представництва по управлінню комунальної власності Одеської міської ради, Управління освіти та науки Одеської міської ради, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших було залишено без розгляду. Однак, 14.05.2007 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу з [PERSON] на нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 272,6 кв.м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS], який, в свою чергу, уклав договір купівлі-продажу з [PERSON], яка продала спірне приміщення [PERSON]. [PERSON] прийняла у спадщину від [PERSON] вищезазначене нежиле підвальне приміщення, його 2/100 частин, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. 28.01.2012 [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу 2/100 частки допоміжного нежитлового підвального приміщення, яке розташоване за адресою [ADDRESS]. Таким чином, первісний набувач [PERSON] неправомірно набула право власності на спірний об'єкт на підставі рішення суду, яке на даний час скасоване. З урахуванням зазначеного, на думку позивача, усі послідуючі угоди, за якими інші відповідачі набули право власності на спірне майно, є недійсними. Посилаючись на викладене, заступник прокурора Приморського району м. Одеси просив суд поновити йому строк позовної давності, витребувати вищевказане приміщення з незаконного володіння та визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14.05.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні прокурор та представники позивачів просили позов задовольнити, з викладених в ньому підстав, представник відповідача [PERSON], [PERSON], проти задоволення позову заперечував, представник третьої особи позов визнав, відповідачі [PERSON] та [PERSON] до суду не з'явилися про час, дату та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. З'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, вислухавши учасників цивільного процесу, перевіривши їх доводи наявними в справі доказами, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного. Як випливає з матеріалів справи, прокуратурою Приморського району м. Одеси за зверненням заступника міського голови [PERSON] в 2013 році була проведена перевірка з метою звернення до суду на захист інтересів держави. 15.02.2013 року заступником прокурора Приморського району м. Одеси до Приморського районного суду м. Одеси був поданий позов до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] із зазначеними вище вимогами. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12.03.2007 року, яким визнано право власності на допоміжне нежиле приміщення підвалу, за адресою: [ADDRESS], загальною площею 272,6 кв.м., було зареєстровано у комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 25.04.2007 року (витяг № 14373559). Договір купівлі-продажу спірного майна, який був укладений 14.05.2007 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1529 та зареєстрований в комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 17.05.2007 року, в книзі № 64неж, на сторінці № 104, за номером у реєстрі 655. У відповідності із п. 1.3., п.3.2.1 Статуту комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості», що затверджений рішенням Одеської міської ради від 25.12.2008 року № 3807-V, засновником МБТІ та відповідно органом його управління є Одеська міська рада. Оскільки представником Одеської міської ради при розгляді цієї цивільної справи є прокуратура Приморського району м. Одеси, при подачі позову вона обмежила свої повноваження, відповідно до правил ч. 1 ст. 46 ЦПК України, правами та обов'язками Одеської міської ради. Таким чином, суд робить висновок, що прокуратура Приморського району м. Одеси при подачі позовної заяви мала керуватися правилами позовної давності і діяти в межах строків, що існують і для Одеської міської ради. Як наголошує ч.1 ст. 72 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Згідно ч.1 ст. 73 ЦПК України, суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Відповідно до ст. 1 та ч. 2 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, у тому числі і прокурор, мають рівні права щодо виконання завдань цивільного судочинства. Отже, позивач знехтував вимогами діючого законодавства щодо строків позовної давності, не надав до суду клопотання про його поновлення, не вказав поважні причини його пропуску, що згідно до ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Позивачем також не були надані документи, які б обґрунтували його участь у судовому процесі замість Одеської міської ради через неможливість представлення своїх інтересів у суді безпосередньо Одеською міською радою. Виступаючи позивачем, прокуратура є таким самим представником держави, як і Одеська міська рада. В матеріалах справи відсутні документи, які б виявили причини, чому сама Одеська міська рада не змогла подати зазначений позов. Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства також є принцип "рівності вихідних умов", дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді. Так, у справі Менчинська проти Росії від 15 січня 2009 р. Європейський суд встановив порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, яке виразилося у порушенні принципу рівності прав сторін у судочинстві вступленням в процес у справі за позовом Манчинської до центру зайнятості про виплату допомоги за безробіттям прокурора на боці державного органу. По цій справі Європейський суд, посилаючись на своє прецедентне право щодо ролі прокурора поза кримінального судочинства ще раз наголосив свою позицію, що в ряді випадків сам факт присутності прокурора чи аналогічного чиновника на судових засіданнях, "пасивне" або "активне", вважається порушенням права на справедливий розгляд справи. Відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України, на прокуратуру покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом. Законом, який регулює представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді передбачено ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 45 ЦПК України, відповідно до якої прокурор може звертатися до суду із заявою про захист прав, свобод та інтересів громадянина або держави й може здійснювати представництво на будь-якій стадії процесу. Згідно ч.1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Рішенням Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 р. №3-рп/99 по справі про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді встановлено, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та визначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів власності та господарювання тощо (п. п. 3, 4 рішення). В порушення зазначених положень закону, прокурор не зазначив переконливих мотивів, в чому саме відбулося порушення матеріальних або інших інтересів держави. Відповідно до розділу ХI Конституції України, місцеве самоврядування є правом територіальної громади жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Держава лише бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування. Витрати органів місцевого самоврядування, що виникли внаслідок рішень органів державної влади, компенсуються державою. Таким чином, за змістом норм Конституції України, органи місцевого самоврядування, до яких віднесена і Одеська міська рада, не належать до органів державної влади. Тому, саме Одеська міська рада, а не прокурор, повинні оскаржувати договори, які вважають недійсними. Чинним законодавством не передбачена можливість представництва прокурором у суді інтересів органу місцевого самоврядування, враховуючи, що кожен з них є виразником інтересів держави. Згідно з наказом Генерального прокурора України №6 гн від 28 листопада 2012 року «Про організацію роботи органів прокуратури щодо представництва інтересів громадянина або держави в суді та їх захисту при виконанні судових рішень», пріоритетними напрямами представницької діяльності є: захист соціальних прав громадян; захист інтересів держави у бюджетній системі та у сфері земельних відносин. Під час застосування представницьких повноважень не допускати підміни органів державної влади, органів місцевого самоврядування та державного нагляду (контролю). Відносно позовної вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу від 14.05.2007 року недійсним як такого, що порушує публічний порядок, суд зазначає наступне. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.03.2007 року за відповідачем [PERSON] було визнано право власності на нежиле приміщення підвалу, за адресою: [ADDRESS], загальною площею 272,6 кв.м. 14.05.2007 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу спірного майна з [PERSON], який, в свою чергу, уклав договір купівлі-продажу з [PERSON], яка продала нежиле приміщення [PERSON]. [PERSON] прийняла у спадщину від [PERSON] вищезазначене нежиле підвальне приміщення, його 2/100 частин, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON], 31.08.2010 року, реєстровий № 1679. 28.01.2012 [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу 2/100 частки допоміжного нежитлового підвального приміщення, яке розташоване за адресою [ADDRESS]. Таким чином, оспорюваний договір був укладений 14.05.2007 року, ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19.06.2008 року рішення суду від 12.03.2007 року було скасовано, 12.01.2009 року було знову винесено рішення, яким за [PERSON], було визнано право власності на спірне майно, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10.06.2009 року, а ухвалою Верховного Суду України від 02.02.2011 року їх було скасовано, а справу передано на новий розгляд та ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.02.2012 року позов [PERSON] було залишено без розгляду, тому суд робить висновок про законність відчуження останньою нежилого приміщення підвалу площею 272,6 кв.м., по [ADDRESS] Право власності відповідачів, набуте на підставі зазначених договорів, було у встановленому законом порядку зареєстровано в комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості». Згідно пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Проте, відповідно до статті 228 Цивільного Кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 18 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 Цивільного кодексу України. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами; правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним, тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 Цивільного кодексу України). Позивачем не доведено, а матеріали справи не містять доказів, що під час відчуження спірного нерухомого майна наміри відповідачів були спрямовані на порушення конституційних прав позивача або незаконне заволодіння його майном. Відсутні також докази, що підтверджують вину відповідачів в порушенні публічного порядку, зокрема, вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним, тощо. Таким чином, відсутні докази, що свідчать про вчинення відповідачами правочинів, що порушують публічний порядок. Таку ж позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 27 березня 2013 року (Справа № 6-2914св13). Крім того, відсутні і правові підстави для витребування у [PERSON] та [PERSON] спірного приміщення підвалу, а також усунення перешкод у користуванні. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ґрунтуючись на матеріалах справи, суд доходить висновку, що відповідачі є добросовісними набувачами спірного майна. Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Однак, право власності відповідача [PERSON], набуте на підставі рішення суду від 12.03.2007 року, було зареєстровано комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» після погодження з Одеською міською радою. Тому, твердження про те, що Одеська міська рада (а відповідно і прокуратура як її представник) втратила майно не зі своєї волі спростовується матеріалами справи. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed