Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

Позивач - [PERSON] 23 травня 2018 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому просить суд визнати за ним - [PERSON] право власності на ј частку квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Позивач в позовній заяві в обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що між [PERSON] та [PERSON] 30 серпня 1961 року було укладено шлюб, який розірвано 26 листопада 1998 року. Дітьми [PERSON] та [PERSON] є: [PERSON] (позивач) та [PERSON] В період шлюбу [PERSON] та [PERSON] була придбана кооперативна квартира за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки №26 "б" від 02.10.1996 року пайові внески були виплачені в повному обсязі, про що зазначено в свідоцтві [NUMBER] про право власності на квартиру від 20 листопада 1996 року. Однак квартира була зареєстрована на ім`я [PERSON] померла [INFO] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складалась зокрема з квартири за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , але оформити її не встиг. [PERSON] помер [INFO] . Єдиними спадкоємцями за батьками є діти померлих, а саме: [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON] . Спадкова справа після смерті [PERSON] була відкрита у Третій Одеській державній нотаріальній конторі, де державний нотаріус повідомила, що на 1/2 частини квартири після смерті [PERSON] вона може видати свідоцтво про спадщину, але за прийняттям 1/2 частини квартири після смерті [PERSON] потрібно звернутись в Четверту Одеську державну нотаріальну контору де була заведена спадкова справа після смерті [PERSON] Позивач звернувся з відповідною заявою до Четвертої Одеської державної нотаріальної контори, однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через те, що нині померлий [PERSON] , як співвласник спірної квартири за свого життя не здійснив виділення та реєстрацію права власності на свою частку у спільному майні після смерті його дружини і це позбавляє її можливості оформлення вказаної спадщини в нотаріальному порядку, більш того відповідно до наданих документів не вбачається, що [PERSON] мав право власності на частку квартири. На підставі викладеного, позивач позбавлений оформити свої спадкові права та вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 12 червня 2018 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження по цивільній справі. Призначено справу до розгляду в загальному позовному провадженні у підготовче судове засідання. Одночасно вказаною ухвалою суду витребувано з Третьої Одеської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної до майна [PERSON] , померлої [INFO] , та з Четвертої Одеської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, зведеної до майна [PERSON] , який помер [INFO] . 27 червня 2018 року на виконання вказаної ухвали суду до суду надійшли з Третьої Одеської державної нотаріальної контори витребувані докази - належним чином завірена копія спадкової справи №954/2005, заведена до майна [PERSON] , померлої [INFO] . 25 липня 2018 року на виконання вказаної ухвали суду до суду надійшли з Четвертої Одеської державної нотаріальної контори витребувані докази - належним чином завірена копія спадкової справи №284/2007, заведена до майна [PERSON] , померлої [INFO] . 16 жовтня 2018 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні 18 березня 2019 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити. Відповідач - [PERSON] і судове засідання 18 березня 2019 року не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Частиною 3 та частиною 4 ст. 130 ЦПК України передбачено, що якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Згідно з відповіддю відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Одеській області (а.с.36), [PERSON] , [INFO] , з 27 липня 1988 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та саме за цією адресою судом надсилалась судова кореспонденція рекомендованим листом з повідомленням на ім`я [PERSON] . У зв`язку з чим, судом встановлено, що [PERSON] повторно не з`явився в судове засідання, про дату, час і місце проведення яких повідомлявся належним чином, не повідомивши суд про причини неявки, не надавши до суду відзив на позовну заяву. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно ч.2 ст.281 ЦПК України - розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими главою про заочний розгляд справи. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом також враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Враховуюче вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності відповідача по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, за згодою представника позивача, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 30 серпня 1961 року Райбюро ЗАГСу Ленінського району міста Одеси було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що в Книзі записів актів громадянського стану складено відповідний актовий запис №1170. У зв`язку з реєстрацією шлюбу [PERSON] - змінила прізвище на « [PERSON] ». Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с.72). Від вказаного шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають двох спільних дітей: сина [PERSON] , [INFO] , актовий запис №121, та сина [PERSON] , [INFO] , актовий запис №808. У вказаних актових записах в графі дані про батька вказаний - [PERSON], в графі відомості про матір - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] (а.с.70), та серії [NUMBER] Відповідно до довідки ЖБК «Приморський 17» за №26«б» від 02.10.1996 року, [PERSON] виплатила пайовий внесок в сумі 8246 рублів 10.02.1991 року, а саме в рахунок квартири , загальною площею 62,31 кв.м., яка складається з трьох кімнат, на 4 поверсі в будинку [ADDRESS] 20 листопада 1996 року Управлінням житлово-комунального господарства Виконкому Одеської міської ради народних депутатів на підставі технічного паспорту від 11.10.1996 року, довідки ЖБК «Приморський 17» про виплату паю за №26«б» від 02.10.1996 року, видано на ім`я [PERSON] , свідоцтво [NUMBER] про право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.19). [PERSON] 16 січня 1997 року було зареєстровано за собою право власності на вказану квартиру на підставі зазначеного свідоцтва в КП «Одеське міжміське бюро технічної інвентаризації» за №156 стр.75 кн.23к, що підтверджується відповідним записом і штемпелем на зворотній сторінці свідоцтва (а.с.10). Вказані обставини, щодо належності квартири №52 , загальною площею 65,7 кв.м., в будинку [ADDRESS] , на праві власності [PERSON] , на підставі свідоцтва [NUMBER] про право власності на квартиру від 20.11.1996 року, підтверджується довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради за №2842-11/1051 від 02.04.2018 року (а.с.133, зворотна сторінка). 26 листопада 1998 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м. Одеси, про що складено актовий запис №961, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.18). [INFO] року [PERSON] у віці 66 років померла, про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції міста Одеси складено актовий запис №4189. Статтею 1220 ЦК України встановлено, що внаслідок смерті особи або оголошення її померлою відкривається спадщина, часом відкриття якої є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. Отже вбачається, що внаслідок смерті [PERSON] , померлої [INFO] року, відкрилась спадщина на належне їй за час життя майно, спадкоємцями першої черги до майна якої за законом є: син - [PERSON] та син - [PERSON]. Судом було витребувано з Третьої Одеської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи №954/2005, заведену до майна [PERSON] , з якої вбачається, що з заявами про прийняття спадщини за законом після смерті останньої звернулись її сини: [PERSON] та [PERSON] . Суд також вважає за необхідне зазначити, що позивач у позові в обґрунтування вимог стверджував, що [PERSON] звертався з заявою щодо прийняття спадщини після смерті померлої колишньої дружини, однак суд вважає ці посилання необґрунтованими, оскільки це спростовується наявними документами в матеріалах вказаної спадкової справи №954/2005, а саме наявною заявою [PERSON] поданою до державного нотаріуса про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя - Ѕ частину квартири [ADDRESS] , яка була набута ним та [PERSON] в період перебування у зареєстрованому шлюбі. З вказаної спадкової справи вбачається, що державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори жодному зі спадкоємців до майна [PERSON] , померлої [INFO] , свідоцтво про прийняття спадщини не видавалось, як і не видавалось свідоцтво на частку в спільному майні подружжя [PERSON] , [INFO] у віці 68 років помер [PERSON] . Спадкоємцями до майна померлого є його два сини: [PERSON] та [PERSON] . Судом було витребувано з Четвертої Одеської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи №284/2007, заведену до майна [PERSON] , з якої вбачається, що з заявами про прийняття спадщини за законом після смерті останнього звернулись його сини: [PERSON] та [PERSON] . 27 квітня 2018 року державним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за №1458/02-31, якою відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину на частку квартири [ADDRESS] , оскільки спадкоємцем не надано документів про право власності на частку квартири на ім`я спадкодавця [PERSON] У зв`язку з чим, [PERSON] з метою захисту своїх порушених прав та отримання спадщини після смерті свого батька, звернувся до суду з відповідним позовом. Позивач вважає, що оскільки квартира [ADDRESS] , була придбана [PERSON] в період перебування у шлюбі з [PERSON] , тому вона є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак Ѕ частка квартири входить до спадкового майна після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , як така, права власності на яку померлий за час життя не встиг за собою зареєструвати . Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005р.). Таким чином особа має право пред`явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим до задоволення з підстав невірно обраного позивачем способу захисту своїх прав та інтересів, а також необґрунтованістю вимог з огляду на наступне. Так, суд зазначає, що відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже суду за необхідно встановити належність спадкового майна померлому [INFO] року [PERSON] , яке підлягає до спадкування. Судом встановлено, що [PERSON] набула право власності на квартиру №52, загальною площею 65,7 кв . м [ADDRESS] , на підставі свідоцтва [NUMBER] про право власності на квартиру, виданого 20 листопада 1996 року Управлінням житлово-комунального господарства Виконкому Одеської міської ради, в період перебування у шлюбі з [PERSON] , який помер [INFO] року та за час життя, не зареєстрував за собою право власності на Ѕ частку вказаного майна. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (чинного на час набуття подружжям спірного майна) передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічною за змістом є й норма ст. 60 Сімейного кодексу України, відповідно до якої визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена правова позиція, зокрема, висловлена у постанові Верховного Суду України у справі №376/5390/14-ц від 05.04.2017 року. Беручи до уваги ідентичність норм статей 22 Кодексу про шлюб та сім`ю та 60 Сімейного кодексу України, Суд вважає за можливе застосувати вказану правову позицію до спірних правовідносин. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що перебуває у власності двох або більше осіб належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно ст. 372 ЦК України майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. При цьому, суд враховує роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в п. 3.4. Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, відповідно до яких спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. При цьому, зі змісту статті 357 ЦК України вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Так, у спірних правовідносинах поділ спільного сумісного майна у позасудовому порядку, шляхом укладання відповідної угоди між співвласниками, є неможливим у зв`язку зі смертю обох співвласників. Таким чином, оскільки при спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено, істотне значення має встановлення її розміру, що може бути зроблено також після відкриття спадщини, спадкоємець не позбавлений законом такого права, і його право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування. Однак, позивачем у позові не заявлено вимоги щодо визначення частки померлого [PERSON] у праві спільної сумісної власності на спадкове майно - квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, оскільки позивачем не заявлялись відповідні вимоги щодо визначення частки померлого [PERSON] у праві спільної сумісної власності на спадкове майно - квартиру [ADDRESS], суд позбавлений права самостійно розглядати це питання. Крім того, судом враховується, що якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування, що міститься в листі Вищого спеціалізованого суду України від 16 травня 2013 року за №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а у відповідності до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Вирішуючи питання щодо визнання за позивачем права власності на частку спірної квартири в порядку спадкування за законом, суд виходить з наступного. З постанови державного нотаріуса Четвертої Одеської державної нотаріальної контори від 27.04.2018 року вбачається, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку квартири [ADDRESS], неможливо, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на частку співвласника зазначеної квартири. Згідно п. 224 Інструкції Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004р. № 20/5, нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визнання) частки померлого у спільному майні. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.06.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. З практики Європейського суду витікає наступне: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права. Так, у відповідно до ст. 66 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців, видається нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, тобто, в даному випадку нотаріус має виключну компетенцію в питаннях визнання права власності в порядку спадкування та видачі свідоцтва про право на спадщину. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже чинним законодавством передбачено порядок видання свідоцтва про право на частку майна померлого, лише після її виділення (визнання) у спільному майні. З урахуванням дискреційних повноважень органів нотаріату на прийняття рішення про видачу свідоцтва про право на спадщину, та визначення підстав, за яких таке свідоцтво може бути видано, суд не може підміняти собою інший орган державної влади, приймаючи до уваги, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову щодо визнання за позивачем права власності на нерухоме майно в порядку спадкування слід відмовити, оскільки порядок отримання свідоцтва про прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , можливий позивачем у нотаріуса, за умови встановлення частки померлого у спільній сумісній власності подружжя, однак позивачем навіть такої вимоги у позові не заявлено, що позбавляє суд її встановити. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Оскільки позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, підстави для відшкодування судових витрат відсутні. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed