Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

[PERSON] звернулася до суд, та з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 166) просить суд стягнути з відповідача на її користь суму бору за договором купівлі-продажу у розмірі 231 950,00 грн., 128284,00 грн. проценти за користування чужими коштами, 11000,00 грн. кошти, які сплачені за майно в приміщенні будівлі. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 25.09.2008р. між нею та [PERSON] "Військторгсервіс" було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі у м. Камянка-Бузька по вул. Перемоги, 24. Продаж вчинено за ціною 439497,00 грн. Строк оплати був встановлений протягом 120 днів, одна вона на мала змоги оплатити таку суму у визначений термін, і тому, рішенням Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 10.06.2011р., яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11.10.2012р. договір купівлі-продажу був розірваний. На час такого розірвання вона сплатила за договором 231950,00 грн. як попередня оплата за товар. Проте, розірвавши такий договір купівлі-продажу відповідач не повернув їй сплачені за договором кошти і вона змушена звертатись до суду. На таку суму коштів, позивачка згідно положень ст. ст. 693, 536, 693, 1048, 1212 ЦК нарахувала проценти до 17.10.2016р. Також, просить суд стягнути з відповідача 11000,00 грн., які вона сплатила за майно, що знаходилось у приміщенні. [PERSON] "Військторгсервіс" звернувся до суду із зустрічною позовною заявою (а.с.121-124) в якій, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.182), просить суд стягнути з [PERSON] суму основного боргу у сумі 249497,40 грн., 3% річних у сумі 73136,71 грн. В обґрунтування своїх зустрічних вимог посилається на те, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25.09.2008р. В подальшому, позивач [PERSON] сплатила кошти у сумі 190000,00 грн., в подальшому такий договір було розірвано на підставі рішення суду, яке набрало законної сили 11.10.2012р. Згодом, [PERSON] використала підроблений акт прийому-передачі приміщення, який нібито підтверджував повний розрахунок за договором та продала таке майно [PERSON] 04.08.2011р. отримавши плату у розмірі 420300,00 грн. Через що, її було засуджено вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 02.12.2014р. Також вказує, що на даний час нежитлове приміщення належить ТзОВ "Технології роздрібної торгівлі". Вважає, що внаслідок таких дій [PERSON] майно вибуло з державного володіння, а відтак державі завдано збитків на суму різниці вартості приміщення від вже сплаченого 249 497,40 грн. на які 3% річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представники підтримали свої вимоги з підстав наведених у позовній заяві. Проти задоволення зустрічних вимог заперечили повністю. Представники відповідача за первісним позовом просили у задоволенні первісних вимог відмовити повністю, а зустрічні задовольнити з підстав, які наведені у зустрічній позовній заяві. Прокурор також вважав, що первісний позов є безпідставний, тоді як зустрічний підлягає до задоволення. Представник третьої особи в судовому засіданні зіслалась на розсуд суду при вирішенні обох позовних заяв. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозвязку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. 25 вересня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] "Військторгсервіс" було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, який посвідчений приватним нотаріусом Камянка-Бузького РНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2977 (а.с. 11). Відповідно до умов п. 1.1. цього договору, продавець ([PERSON] "Військторгсервіс") передає у власність, а покупець ([PERSON]Ю.) набуває у власність нежитлову будівлю загальною площею 551,8 кв.м., що розташована за адресою: м. Камянка-Бузька, вул. Перемоги, 24 і зобовязується сплатити грошову суму обумовлену у цьому договорі. Відповідно до п. 2.1. цього договору, сторони домовились, що продаж вчинено за 439 497, 40 грн., які покупець перераховує на протязі 60 днів з дня оформлення договору на розрахунковий рахунок РМУТМБ "Прайс". 03 грудня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] "Військторгсервіс" було укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25.09.2008р.(а.с. 97). Відповідно до цього додаткового договору, сторони внесли зміни до п. 2.1. договору купівлі-продажу та змінили строк протягом якого має відбутися повний розрахунок із 60 на 120 днів. [PERSON] надала суду докази щодо виконання нею умов з оплати по договору купівлі-продажу на загальну суму 193 214,37 грн. Це зокрема квитанції на суми 39 950,00 грн. (гарантійний внесок), 10 944,37 грн., 10 000, 00 грн., 10 000,00 грн., 80 320,00 грн., 20 000,00 грн., 20 000,00 грн., 2 000,00 грн. [PERSON] "Військторгсервіс" надав суду докази щодо виконання [PERSON] свого зобовязання по договору купівлі-продажу на загальну суму 190 000,00 грн. Це зокрема на суми: 10 000,00 грн., 1 000,00 грн., 79 000,00 грн., 60 000,00 грн., 20 000,00 грн., 20 000,00 грн. Рішенням Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 10.06.2011р., яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11.10.2012р. договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 25.09.2008р. розірвано. Підставою такого розірвання була неповна оплата [PERSON] за договором купівлі-продажу та ст. 651 ЦК України (а.с. 7,8). 04 серпня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, який посвідчено приватним нотаріусом Камянка-Бузького РНО [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №2012 (а.с. 147-148). Відповідно до умов п. 1 цього договору, продавець ([PERSON]Ю.) продала, а покупець ([PERSON]М.) купив нежитлову будівлю №24 по вул. Перемоги у м. Камянка-Бузька. Продаж вчинено за 500 000,00 грн. Як стверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 140-143) власником нежитлової будівлі №24 по вул. Перемоги у м. Камянка-Бузька є ТзОВ "Технології роздрібної торгівлі" на підставі договору купівлі-продажу від 23.10.2015р. Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 02.12.2014р. [PERSON] було визнано винною у вчиненні злочинів передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 209 КК України і визначено покарання у виді 5 років позбавлення волі із конфіскацією злочинно одержаних коштів у сумі 420300,00 грн. А на підставі ст. 75 КК України [PERSON] було звільнено від відбуття покарання із випробуванням строком 2 роки (а.с. 70-74). Розглядаючи даний спір, суд виходив із наступних мотивів та положень закону. Так, судом беззаперечно встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] "Військторгсервіс" було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 25.09.2008р., який було розірвано рішенням суду від 10.06.2011р. і яке набрало законної сили 11.10.2012р. Вирішуючи питання про суму коштів, які були сплачені позивачкою [PERSON] за договором купівлі-продажу, суд не бере до уваги подані сторонами квитанції та дані про рух коштів по рахунку, оскільки такі різняться між собою та містять певні розбіжності щодо сум та дати їх оплати. Натомість суд керується обставинами, які вже встановлені рішення суду між тими самими сторонами і яке набрало законної сили, що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Так, ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11.10.2012р. встановлено, що "… кошти, які надійшли на рахунок РМУТМБ «ПРАЙС» на час розгляду апеляційної скарги становлять 229950,00 грн., а заборгованість в сумі 209547,40 грн. не погашена.", відтак, суд вважає, що сума коштів, яка була сплачена позивачкою [PERSON] за договором купівлі-продажу від 25.09.2008р. становить 229 950,00 грн., а не 231 950,00 грн., як зазначає позивачка у справі. Позивач у своїй позовній заяві посилається на ряд норм Цивільного кодексу України та визначає суму коштів, які були сплачені на користь відповідача як "безпідставно отримані кошти". Однак, суд вважає, що застосування норм права, які регламентують питання повернення безпідставно отриманих коштів не може мати місця виходячи із того, що правовідносини сторін виникли на підставі договору купівлі-продажу, а отже мають зобовязальний характер, що виключає застосування положень ст. 1212 ЦК, яка регламентує питання безпідставного збагачення. Причому сам факт розірвання договору в подальшому, також не дає підстави для застосування цієї норми права, так як правові наслідки розірвання договору визначені спеціальними нормами права (ст. 653 ЦК). Як зазначено у Постанові Верховного Суду України від 14.10.2014р. № 3-129гс14, "… договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо вимоги повернути замовнику попередньо сплачені кошти у зв'язку з неналежним виконанням підрядником умов договору.". Відтак, суд відхиляє посилання сторони позивача на положення статей ЦК України, що регламентують правові підстави та наслідки набуття, збереження майна без достатньої правової підстави. Водночас, суд застосовує норми закон, які регламентують питання правових наслідків розірвання договору купівлі-продажу, а саме Глава 53 ЦК (Укладення, зміна і розірвання договору) та Глава 54 (Купівля-продаж). Так, відповідно до ч. 3 ст. 653 ЦК України якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Частина 4 та 5 цієї статті визначають, що сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Тобто, у випадку розірвання договору з підстав істотного порушення договору однією зі сторін, законом передбачено лише один правовий наслідок відшкодування збитків стороною, яка порушила зобовязання. А повернення виконаного за договором до його розірвання поверненню не підлягає. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 20.02.2013р. № 6-158цс12, де зазначено, що "[PERSON] указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що виконане за договором до його зміни чи розірвання поверненню не підлягає, якщо інше не встановлено договором або законом." Відтак, враховуючи, що ані договором купівлі-продажу від 25.09.2008р., ані нормами закону, який регулює купівлю-продаж не визначено обовязку продавця повернути кошти покупцю у випадку істотного порушення умов договору самим покупцем, то вимоги позивачки [PERSON] не підлягають до задоволення. Вирішуючи вимоги за зустрічним позовом суд виходить із наступного. Як вже відзначалось вище, та беззаперечно встановлено судом, договір купівлі-продажу від 25.09.2008р. було розірвано судом у звязку із порушенням саме [PERSON] істотних умов договору купівлі-продажу в частині оплати. І хоч за умовами пункту 4.4. передача майна продавцем і прийняття майна покупцем посвідчується актом прийому-передачі після повного розрахунку, судом з обставин справи встановлено, що в подальшому [PERSON] зареєструвала за собою право власності на таке майно шляхом подання до КП ЛОР "Червоноградське МБТІ" підробленого акту прийому-передачі майна, згідно якого підтверджено повний розрахунок нею за придбане у [PERSON] "Військторгсервіс" нежитлове приміщення. Дана обставина доводиться вироком суду від 02.12.2014р. В подальшому, [PERSON] реалізувала нежитлове приміщення №24 по вул. Перемоги у м. Камянка-Бузька гр. [PERSON] за ціною 500 000,00 грн., а той в свою чергу ТзОВ " Технології роздрібної торгівлі". За таких обставин, суд дійшов до висновку, що діями [PERSON] [PERSON] "Військторгсервіс" завдано збитків у вигляді втрати різниці між вартістю нерухомого майна, яке було предметом договору купівлі-продажу та фактично сплаченою за нього сумою зі сторони [PERSON] І такі збитки відповідно до положень ч. 5 ст. 653, ст. 611, ст. 623 ЦК України підлягають відшкодуванню. Як видно із п. 1.1. договору купівлі-продажу від 25.09.2008р. купівля нерухомого майна приміщення 24 по вул. Перемоги у м. Камянка-Бузька здійснювалась за ціною 439 497,40 грн. з яких як встановлено судом [PERSON] "Військторгсервіс" отримав 229 950,00 грн., а тому сума збитку становить 209 547,40 грн. і така підлягає стягненню з [PERSON] При вирішенні зустрічного позову суд вважає за необхідне відзначити, що [PERSON] "Військторгсервіс" хоч і має право витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 388 ЦК), однак на переконання суду, такий не позбавлений права на предявлення позову про стягнення збитків завданих розірванням договору (ч. 5 ст. 675 ЦК), і сам факт вибору одного з кількох способу захисту не може бути підставою для відмови в позову. Вибір способу захисту належить виключно позивачеві, який може самостійно визначити, яким чином слід відновити його права, і таке право співвідноситься із положеннями ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Також судом хоч і встановлено, що [PERSON] була притягнута до кримінальної відповідальності на підставі вироку суду від 02.12.2014р. із застосуванням конфіскації коштів, одержаних злочинним шляхом у сумі 420300,00 грн., проте таке рішення суду не перешкоджає стягненню збитків на користь позивача [PERSON] "Військторгсервіс", так як за приписами ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, однак в даному випадку має місце різного виду відповідальність кримінальна та цивільно-правова. Відтак, суд вважає, що сума завданих [PERSON] збитків має бути відшкодована нею у повному обсязі [PERSON] "Військторгсервіс" у встановленому судом розмірі 209 547,40 грн. Одночасно, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] 3% річних згідно положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, як про це просить [PERSON] "Військторгсервіс" виходячи із наступного. Так, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Поняття "грошового зобовязання" знайшло своє тлумачення зокрема у Постанові ВСУ від 06.06.2012р. № 6-49цс12, де зазначено, що " … грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. … Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.". Суд при розгляді даної справи дійшов до висновку, що обовязок [PERSON] по оплаті коштів за розірваним договором купівлі-продажу є власне грошовим зобовязанням, так як виражається у грошових одиницях і випливає із правовідносин, що виникли із договору купівлі-продажу. А тому, на таке грошове зобовязання може бути нараховано 3% річних про які просить позивач. За розрахунками суду, загальна сума 3% річних яка підлягає до стягнення складає 24 956,23 грн., які розраховано на суму 209 547,40 грн. за період з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили (11.10.2012р.) до моменту предявлення зустрічного позову (28.09.2016р.) (а.с. 116). Щодо позовної давності до вимог [PERSON] "Військторгсервіс", на застосуванні якої наголошує сторона відповідача за зустрічним позовом то суд відзначає, що як видно із вироку суду від 02.12.2014р. в межах такої кримінальної справи було заявлено цивільний позов до [PERSON] і у задоволенні такого позову судом було відмовлено, так як такий заявлений у звязку із невиконанням умов договору, а не про відшкодування збитків, завданих розірванням договору. А як зазначено у ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Відтак, суд дійшов до висновку, що позовна давність на такі вимоги переривалась і відповідно після такого переривання обчислюється заново (ч. 3 ст. 264 ЦК). Тому, позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення, а вимоги [PERSON] "Військторгсервіс" слід задовольнити частково.

Outcome: partial