Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Позивач [PERSON] 03 березня 2015 року звернулась до Кодимського районного суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання втративши право користування належним їй житлом. В своєму позові [PERSON] вказала, що є власницею жилого будинку №11, розташованого в м.Кодима по вул.Піонерська Одеської області. З 07 листопада 2011 року в цьому будинку зареєстрований відповідач [PERSON], з яким вона перебувала у шлюбі. З грудня 2011 року відповідач у належному їй житлі не проживає, має інше житло, участі в утриманні належної їй житла не приймає, тому відповідно до ст.405 ЖК України втратив право користування спірним житлом. В судове засідання позивач не зявилась, надавши до суду заяву про розгляд справи без неї, свої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. В цій же заяві вказала про свою згоду на заочний розгляд справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання 06 червня, 01 липня, 26 жовтня та 28 грудня 2015 р.р. не зявився, будучи належним чином повідомленим про виклик до суду, доказом чого є наявні у справі зворотні поштові повідомлення. Про причини свого неприбуття суд не повідомив, заяв про перенесення розгляду справи чи розгляд справи без нього, до суду не надав, тому суд визнає відповідача належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Зі змісту п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2011 року у справі "Жук проти України", яке застосовується відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. У звязку з цим, з огляду на належне повідомлення відповідача [PERSON] про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди позивача [PERSON], вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Відповідно до п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обовязків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до п.1 ст.8 вказаної Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 ст.8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 02 жовтня 2009 року по 16 грудня 2013 року перебували у шлюбі, зареєстрованому в Пиріжнянській сільській раді Кодимського району Одеської області, актовий запис про шлюб №7 від 02 жовтня 2009 року. 16 грудня 2013 року рішенням Кодимського районного суду Одеської області шлюб між сторонами розірвано (справа №503/2275/13-ц). 17 серпня 2011 року відповідач [PERSON] на підставі нотаріально засвідченого договору купівлі-продажу придбав житловий будинок №11, розташований в м.Кодима по вул.Піонерська Одеської області. 07 листопада 2011 року у спірному домоволодінні були зареєстровані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 16 липня 2012 року [PERSON], діючи від імені відповідача [PERSON], уклала з позивачем [PERSON] нотаріально засвідчений договір дарування, відповідно до якого позивач набула у свою власність житловий будинок №11, розташований в м.Кодима по вул.Піонерська Одеської області. Укладення вказаного договору та його нотаріальне посвідчення підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів №11575244 від 16 липня 2012 року. Законність укладеного правочину підтверджено рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 25 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04 вересня 2014 року (справа №503/469/13-ц). Пленум Верховного Суду України у п.24 постанови від 21 грудня 2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вказав, що майно, набуте одним із подружжя на підставі договору дарування, не належить до спільної сумісної власності подружжя, а тому спірне помешкання на даний час є особистою власністю позивача [PERSON] Відповідно до ст.ст.316,317 та 319 Цивільного кодексу України та ст.150,155 Житлового кодексу України власник має право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, а також вимагати усунення перешкод у здійсненні ним цього права (ст.391 Цивільного кодексу України). Згідно із ст.47 Конституції України та ст.ст.321, 387 ЦК України право власності на житло є непорушним та забезпечується державою. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тобто вимагати поновлення його порушеного права власності. Згідно з ч.4 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч.2 ст.64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Відповідно до ст.156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника квартири, у тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником. Їх право користування жилим приміщенням врегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.3 ст.9 ЖК України). Статтею 156 ЖК Української РСР та ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас, відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Окрім цього, відповідно до ст.107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання - повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо (абзац 3 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року №2). Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності її понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з довідки Пиріжнянської сільської ради Кодимського району Одеської області №279 від 02 березня 2015 року, а також з актів обстеження від 05 вересня 2014 року та 20 березня 2015 року, складених комісією Кодимської міської ради Одеської області, відповідач [PERSON] в належному позивачеві будинку без поважних причин не проживає більше року, з заявою про продовження цього строку не звертався, припинив подружні відносини з позивачем після чого вибув проживати до іншого житла, розташованого в іншому населеному пункті, де проживає більше трьох років, тому після спливу цього строку втратив право користування вказаним жилим приміщенням. Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року N1382-IV, реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Стаття 7 цього закону встановлює, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, рішення суду про визнання втратившою право користування житлом, свідоцтва про смерть. Колегія суддів з розгляду цивільних справ Верховного Суду України в ухвалі від 16 січня 2012 року зазначила, що власник може вимагати усунення обмеження у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, рішення суду про визнання особи втратившою право користування житлом відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є підставою для зняття цієї особи з реєстраційного обліку. У звязку з цим, позовні вимоги позивача [PERSON] є обґрунтованим та підлягають задоволенню. Окрім цього, відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до яких ст.79 ЦПК, окрім іншого, відносить судовий збір, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений позивачем судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. (квитанція ТВБВ №10015/0985 ПАТ «Державний ощадний банк України» №6 від 03 березня 2015 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved