Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позовні вимоги мотивовано тим, що 26 вересня 2004 року між сторонами було уклалено шлюб у відділі ДРАЦС по м. Вінниці міськрайонного управління юстиції Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 1979. Рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 07.03.2012 року даний шлюб було розірвано. В період шлюбу в сторін народилася донька [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем. Відповідач, в суперечив вимогам ст. 180 СК України, останнім часом не бере участі у вихованні та утриманні їх спільної дитини, а вигадує причини, щоб не давати кошти. В разі надання коштів, вимагає в позивача розписки про повернення їх у відповідний термін. [PERSON] зазначає, що відповідач на даний час проживає зі своєю громадянською дружиною, від якої в нього також народилася донька. Так як, відповідач добровільно не бажає допомагати дитині, тому [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], в розмірі ? частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 12.12.2017 року. В судовому засіданні позивач позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також не заперечила проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. За таких обставин у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив заочне рішення у його відсутність на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечила проти такого порядку вирішення спору. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Зі змісту позовної заяви та пояснення позивача, судом встановлено, що 26 вересня 2004 року між сторонами було зареєстровано шлюб у відділі ДРАЦС по м. Вінниці міськрайонного управління юстиції Вінницької області, про що зроблено актовий запис № 1979. Однак, рішенням Староміського районного суду м. Вінниці від 07.03.2012 року даний шлюб було розірвано. З свідоцтва про народження серії І-АМ № 000832, виданого 05.03.2005 року відділом РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, судом встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 2). Як вбачається з довідки виконавчого комітету Вінницько-Хутірської сільської ради № 304 від 12.02.2018 року, донька сторін проживає разом з матір'ю в с. Вінницькі Хутори Вінницького району Вінницької області по вул. І.Богуна, 19, без реєстрації (а.с. 20). Відповідно до положень ст. ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Статтею 27 вищевказаної Конвенції визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобовязані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Виходячи з положень вищевказаної статті, утримання дитини є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. А тому, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути аліменти на утримання доньки. Визначаючи розмір аліментів, які слід стягнути з відповідача на утримання дитини, суд виходить з положень ст.ст. 181, 182 СК України. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 СК України) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачується щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи із наведеного, суд вважає, що відповідач може і повинен надавати матеріальну допомогу дитині. Існує два варіанти стягнення аліментів: мирним шляхом (укладення договору) та примусовий (судовий) порядок. Одночасне їх застосування не допускається. Так, позивачем було надано договір про проживання, виховання дитини та сплату аліментів на дитину, укладений між [PERSON] та [PERSON] 13 лютого 2012 року (а.с. 21-22). Даний вид правочину передбачений ст. 189 СК України. Зі змісту даного договору вбачається, що сторони погодили те, що місце проживання дитини разом з матір'ю. Відповідно до п. 4 вищевказаного договору, [PERSON] надає [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], які складаються з: 800,00 грн., забезпечення дитини один раз на квартал відповідно до сезону, комплектом взуття та одягу; 50% оплати грошових коштів за навчання дитини у вищому навчальному закладі за письмовим погодженням батьків. Виплата аліментів здійснюється платником щомісячно, не пізніше 10 числа поточного місяця за минулий місяць. Перерахунок суми виплати аліментів може бути здійснено сторонами самостійно, відповідно до закону, яким встановлюється новий розмір прожиткового мінімуму або за іншими умовами (п. 4.4. договору). Пунктом 4.8 договору визначено, що платник зобов'язується сплачувати аліменти, а також інші платежі, передбачені цим договором та СК України, одержувачу своєчасно і в відповідному розмірі, а також своєчасно сповіщати одержувача про зміну місця свого проживання. Також даним договором визначено відповідальність за його не виконання, зокрема в разі прострочення виплати платник сплачує пеню у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення (п. 4.12. договору). Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до\~ст. 629 ЦК України,\~договір є обов'язковим для виконання сторонами. Отже, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що між сторонами вже досягнуто згоди щодо аліментних зобов'язань, шляхом укладення договору в добровільному порядку та посвідчення в нотаріуса. Таким чином, задовольнивши даний позов судом буде здійснено подвійне стягнення аліментів, що заборонено чинним законодавством. В судовому засіданні позивач пояснила, що підставою звернення до суду з даним позовом є те, що [PERSON] не виконує умови договору не сплачує аліменти на утримання доньки. Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до п. 5.5. договору, у разі невиконання платником свого зобов'язання по сплаті аліментів за цим договором, одержувач аліментів вправі звернутися до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, а останній є підставою для примусового виконання умов договору. Так, згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» до виконавчих документів, зокрема, належить і виконавчий напис нотаріуса. Враховуючи вищевказане, суд зазначає, що в разі невиконання [PERSON] аліментих зобов'язань, позивач має право звернутися до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, який потім подається до органів державної виконавчої служби для примусового виконання обов'язку по сплаті аліментів. Аналогічна думка висвітлена і в ч. 2 ст. 189 СК України, а саме, у разі невиконання одним із батьків свого обов'язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса. Жодних письмових доказів того, що [PERSON] зверталася до нотаріуса за одержанням виконавчого напису, нею надано не було. Також в п. 16Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" визначено, що у разі невиконання батьком (матір'ю) свого обов'язку за договором стягнення аліментів здійснюється не за судовим рішенням, а на підставі виконавчого напису нотаріуса органом державної виконавчої служби. Таким чином, стягнення аліментів за укладеним між сторонами договором відбувається у позасудовому порядку за виконавчим написом нотаріуса. Суд не приймає до уваги договір купівлі відповідачем земельної ділянки, будівельний паспорт, оскільки між сторонами вже досягнуто письмової згоди про умови та розмір сплати аліментів. Так, договір сторін є досі чинним, тому відсутні підстави для його невиконання. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову [PERSON], судовий збір слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed