Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом , в якому просить суд поновити її на посаді вчителя географії Радовельської [PERSON] ступенів, стягнути з відповідача на її користь з 01.09.2016 року по 22.09.2016 рік та з 30.09.2016 рік по час поновлення, середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, стягнути з 22.09.2016 року по 30.09.2016 рік заробіток за лікарняним листом та моральну шкоду в сумі 10500 грн. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що 28.09.2016 року вона звільнена без законної підстави, а тому підлягає поновленню на роботі та у стягненні всіх сум які зазначені вище. Позивач та її представник вимоги позовної заяви підтримали та просять суд задовольнити даний позов. Представник відповідача відносно позову заперечує, мотивуючи своє заперечення тим, що позивач перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем по строковому договору і була звільнення по закінченню строкового договору. Попередні накази відповідача про допуск позивачки до роботи, після декретної відпустки, визнанні самим відповідачем недійсними у звязку з тим, що ці накази не були погодженні з директором школи у якій працювала позивач, що привело до неможливості надати позивачук педагогічне навантаження (години географії) на 2016-2017 навчальний рік. Суд в судовому засіданні заслухавши пояснення позивача її представника, представника відповідача, дослідивши та оцінивши всі зібрані докази у їх сукупності, вважає що даний позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 26 Закону України "Про загальну середню освіту" трудові відносини в системі загальної середньої освіти регулюються законодавством України про працю, Законом України "Про освіту", цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Призначення на посаду та звільнення з посади заступників керівника та інших педагогічних працівників державного та комунального загальноосвітнього навчального закладу здійснюється відповідним органом управління освітою за поданням керівника загальноосвітнього навчального закладу. Відповідно до пункту 2 статті 36 Кодексу законів про працю України підставою припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Частиною 3 статті 184 вищенаведеного Кодексу передбачено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.92 N 9 передбачено, що при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням (ч. 3 ст. 184 КЗпП). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я). В судовому засіданні встановлено, що позивач за наказом відповідача № 201-К була прийнята на посаду вчителя географії Радовельської [PERSON] ступенів з 16.09.2015 року до кінця навчального року, тобто до 26.05.2016 року за строковим договором п.2.ст. 23 КЗпП України (а.с.5). З ксерокопії свідоцтва про народження слідує, що [PERSON] народила сина [PERSON] 01 червня 2015 року (а.с.26) Відповідно до наказу №35 відповідача від 23 травня 2016 року було надано позивачу відпустку по догляду за дитиною до виповнення трьох років з 26.05.2016 року по 01.06.2018 року (а.с.7). Наказом відповідача № 133-К від 29.08.2016 року за заявою позивача допущено її до роботи вчителя географії Радовельської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів(11 годин тижневого навантаження ) в звязку з закінченням відпустки по догляду за дитиною з 01.09.2016 року (а.с.8). Відповідно до наказу відповідача № 201-К від 29.08.2016 року визнано недійсним наказ № 133-К від 29.08.2016 року і допущено [PERSON] до виконання обовязків вчителя географії Радовельської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів(6 годин тижневого навантаження) в звязку закінченням відпустки по догляду за дитиною з 01.09.2016 року (а.с.10). Наказом відповідача № 228-К від 01.09.2016 року наказ по відділу освіти Олевської районної державної адміністрації № 201-к від 01.09.2016 року визнано недійсним в звязку з невчасним попередженням [PERSON] директора школи про її вихід з відпустки по догляду за дитиною, після затвердження директором тарифікації на 2016-2017 навчальний рік, що привело до неможливості надати їй педагогічне навантаження (години географії) на 2016-2017 навчальний рік (а.с.13). Відповідно до наказу по відділу освіти Олевської райдержадміністрації від 28.09.2016 року №229-К позивача [PERSON] було звільнено з посади вчителя географії Радовельської загальноосвітньої школи 1-3 ступенів в звязку з закінченням строку договору п.2 ст.36 КЗпП України з 28.09.2016 року (а.с.13). З наведеного слідує, що відповідач дотримувався зазначених вимог трудового законодавства виносячи накази про допуск до роботи позивачки, але однак скасовуючи накази та звільняючи позивача недотримався вимог ч.3 ст.184 КЗпП України, оскільки скасовував їх за власною ініціативою, а не за ініціативою позивача, яка не бажала працювати, а також недотримався вимог щодо працевлаштування позивача. Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за\~пунктом 5\~цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. З лікарняного листа, який виданий позивачці [PERSON] слідує, що вона з 22.09.2016 року по 30.09.2016 року перебувала на лікарняному і приступити їй до роботи 01.10.2016 року (а.с.12). Відповідач недотримуючись вимог ч.3 ст.40 та ч.3 ст. 184 КЗпП України не переконавшись, що позивач перебуває на лікарняному, наказом від 28.09.2016 року №229-К звільнив позивача [PERSON] з посади вчителя географії Радовельської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів в звязку з закінченням строку договору п.2 ст.36 КЗпП України з 28.09.2016 року (а.с.13). В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили, що позивач приходила на роботу до Радовельської [PERSON] ст. з 01 вересня 2016 року, однак до роботи не була допущена, що також і підтвердила свідок [PERSON] Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до довідки про заробітну плату позивачки за два останні повні місяці роботи, які передували її звільненню, заробітна плата складає за березень 2016 року, 1660,74 грн. за 22 робочі дні та за квітень 2016 року, 1660.74 за 21 робочий день, тому дена заробітна плата позивачки складає 77,24 грн. (1660,74+1660,74=3321,48 грн.; 22+21=43 р.д.; 3321,48:43=77,24 грн.) Час вимушеного прогулу позивачки з 01.09.2016 року по 20.01.217 року за виключенням днів непрацездатності складає 90 робочих днів. Тому 90 робочих днів х77,24 грн. дена заробітна плата = 6951 грн.60 коп. середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Суд не бере до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], щодо законності звільнення позивачки, непогодження її виходу з директором школи, оскільки незаконність звільнення встановлена судом і наведеними вище обставинами, а факт погодження виходу на роботу не передбачений Законом України "Про загальну середню освіту", законодавством України про працю, Законом України "Про освіту" та іншими нормативно-правовими актами Відповідно до ч.1 статті 19 Закону України від 23.09.1999, № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" з наступними змінами право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом. Згідно з п. 2.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України «Про затвердження Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян» від 13.11.2001 р. № 455 (зареєстровано в Мін'юсті України 04.12.2001 р. за № 1005/6196, зі змінами та доповненнями) листок непрацездатності у разі захворювання чи травми видається на весь період тимчасової непрацездатності, до відновлення працездатності або до встановлення групи інвалідності медико-соціальною експертною комісією (МСЕК). Звільнення працівника, який захворів у період роботи, у зв'язку із закінченням строку трудового договору (контракту) не позбавляє його права на оплату листка непрацездатності. Відповідно до абзацу другого частини першої ст. 4 Закону № 2240-III право на матеріальне забезпечення у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності виникає з настанням непрацездатності в період роботи, включаючи день звільнення. Оскільки на час розгляду справи судом встановлено, що за лікарняним листом позивачці не нараховані та не виплачені кошти, тому суд вважає , що за 9 лікарняних днів на користь позивачки підлягає стягненню 695.16 грн. ( 9х77,24). Відповідно до статті 237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя У зв'язку з незаконними звільненням позивача, відповідачем була спричинена моральна шкода позивачки, оскільки останньою були втрачені нормальні життєві зв'язки, які вимагають від позивача додаткових зусиль для організації її життя, права на працю та заробітну плату. Згідно ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Проте, відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти їй та її дітям на життя. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань позивача, вона втратила душевний спокій. Тому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, враховуючи характер порушення прав позивача та глибину душевних страждань, суд вважаю за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у сумі 2000 грн. Крім того, з відповідача до стягнення підлягають судові витрати за розгляд справи судом за кожну вимогу в загальнім розмірі 2615,10 грн. відповідно до ст.88 ЦПК України На підставі ст.ст. 213-215, 208, 209 ЦПК України, суд

Outcome: partial