Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-22 00:00:00

Позивач 22. 07. 2016 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Черкаської міської ради про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, посилаючись на те, що з 29 квітня 2001 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 21.02.2012 року за рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси їх шлюб було розірвано. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх доньок [PERSON] Вєсту Євгеніївну, [INFO] та [PERSON] Єлізавету Євгеніївну, [INFO], які проживають з позивачем. Зазначила, що після розірвання шлюбу, відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обовязків, не спілкується з дітьми, участі у їх вихованні не приймає. Вказувала, що для покращення світогляду доньок, їх фізичного, духовного та морального розвитку вона має намір разом з ними відвідати Федеративну Республіку Німеччина. Однак, на її прохання до відповідача надати нотаріальну згоду на виїзд їх доньок за кордон в її супроводі, вона отримувала невмотивовану відмову. Вважає, що Відповідач безпідставно не дає їй згоди на виїзд дітей за кордон, діючи таким чином всупереч інтересам дітей. Просить суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд доньки [PERSON] Вєсти Євгеніївни, [INFO] та доньки [PERSON] Єлізавети Євгеніївни, [INFO] за кордон, в Федеративну Республіку Німеччина, без дозволу (згоди) батька дітей [PERSON], [INFO], терміном з моменту набрання рішенням суду законної сили до 01.02.2017 року. В судовому засіданні позивач та її представники підтримали первісні позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти позову, мотивуючи свої заперечення тим, що фактично він не відмовляв позивачу у наданні згоди на виїзд дітей за кордон, оскільки перед цим хотів поспілкуватися з дітьми з цього приводу, однак йому так ніхто і не зателефонував. Також, позивачем не надано жодних підтверджень, що діти їдуть до Німеччини з туристичним призначенням. Крім того, відповідач зазначає, що наразі в Німеччині не зовсім безпечно і позивач не може гарантувати безпеку їх дітям. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні підтримала заяву та не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав: Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] у період з 29 квітня 2001 р. по 21.02.2012 р. перебували у зареєстрованому шлюбі. Сторони по справі є батьками малолітніх [PERSON] Вєсти Євгеніївни, [INFO] та [PERSON] Єлізавети Євгеніївни, [INFO], що підтверджується їх свідоцтвами про народження серії 1-СР № 056069, та серії 1-СР № 102693. Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні доньки сторін [PERSON] Вєста Євгеніївна та [PERSON] Єлізавета Євгеніївна постійно проживають разом з матір'ю. Згідно ч. 2\~ст. 150 СК України\~батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У ст. 141 Сімейного кодексу України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла\~\~шістнадцяти років, має право\~\~на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 3\~ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до\~ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У ст. ст.\~3,\~6 Конвенції "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1989 року дитині\~\~законом або іншими засобами\~\~повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли\~\~їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи і гідності.\~\~ За Принципом 6 цієї Декларації малолітня\~\~дитина\~\~ не повинна, крім тих випадків, коли наявні виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір'ю. У відповідності до положень ч. 2\~ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України"\~оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Згідно із ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994р. №3857-ХІІ, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійному виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього права на виїзд за кордон ( лише дітей від 14 до 18 років). Відповідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспорта України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ № 231 від 31.03.1995 року ( в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р №380), оформлення паспортного/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою,- того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Тобто, оформлення проїзного документу здійснюється на підставі того з батьків, з ким проживає дитина після розірвання шлюбу (в даному випадку з позивачкою), і отримання згоди відповідача на оформлення проїзного документу не потрібно. Крім того, надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька за судовим рішенням передбачає собою і оформлення проїзних документів, в т.ч. і паспорту, на підставі яких дитина буде виїзджати. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що планує подорож з дітьми до Федеративної Республіки Німеччина, де проживає її рідна сестра [PERSON]. Ці пояснення підтверджуються заявою про прийняття зобовязання, які є в матеріалах справи (а.с.11-12). Крім того, під час поїздки, позивач планує разом з дітьми відвідати Штутгарський університет, [PERSON] центр і [PERSON] Арену, Музей [PERSON], Зоологічний та Ботанічний сад, Штутгарську телебашню та інші відомі місця. Наведене вочевидь вказує на те, що виїзд дітей за кордон буде сприяти розвитку їх здібностей, розширенню їх кругозору, зміцненню здоров'я, тощо. А тому суд приходить до висновку, що малолітні [PERSON] Вєста, [INFO] та [PERSON] Єлізавета, [INFO], як громадяни України, мають такі ж права, як і всі громадяни України, а їх батько, не даючи їм дозвіл на виїзд, фактично обмежує їх у праві підвищення фізичного, духовного та морального розвитку. У витязі з узагальнення судової практики розгляду цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція) зазначено, що відповідно до цілей Гаазької Конвенції, її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема, вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання (постанова пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року N 8). Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що, з урахуванням інтересів дитей, надання за рішенням суду дозволу на виїзд з України з позивачем до 01.02.2017 року без згоди та супроводу батька не буде суперечити вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст.141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. Між тим, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги в частині допуску до негайного виконання даного рішення суду, оскільки\~ст. 367 ЦПК України\~передбачений вичерпний перелік спорів за якими суд зобов'язаний допустити негайне виконання судового рішення і до вказаного переліку заявлені позивачем вимоги не входять.\~\~ На підставі викладеного,

Outcome: partial