Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

14.03.2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Вказує, що згідно договору дарування від 10.12.2004 року його мати [PERSON], подарувала належну їй на праві власності земельну ділянку йому та його сестрам [PERSON], [PERSON] Після укладення договору дарування кожен із обдарованих співвласників оформив належну йому на праві власності земельну ділянку. Вказує, що 29.03.2012 року [PERSON] належну їй земельну ділянку подарувала йому. При виготовленні ним державного акту на право приватної власності на землю ДП "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" складено технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на землю, аналогічну документацію виготовила [PERSON] Дана технічна документація містить акт погодження меж із суміжними користувача, зокрема межі погоджені із відповідачем [PERSON] Зазначає, що у 2013 році відповідачами відновлювались межі належних останнім земельних ділянок. Відновлюючи межі земельних ділянок,відповідачами [PERSON] та [PERSON] встановлено межові знаки на належних йому на праві власності земельних ділянках. Просить зобов'язати відповідачів усунути перешкоди в користуванні належними йому на праві власності земельними ділянками, шляхом знесення межових знаків. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] позовні вимоги заперечили, просили у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи Волинська регіональна філія ДП "Центр земельного кадастру" у судове засідання не з'явився. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши подані суду докази, суд прийшов до висновку, що в позові слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 10.12.2014 року [PERSON] подарувала, а [PERSON], [PERSON], [PERSON] прийняли у дар земельну ділянку площею 0,1646 га із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та земельну ділянку площею 0,08 га із цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані в с.Підгайці Луцького району та належали дарувальнику на праві особистої власності (а.с.5,6). Відповідно до умов вказаного договору обдаровувані отримали у дар: відповідач [PERSON] - 0,0675 га земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель; [PERSON] - 0,0461 га земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель; позивач [PERSON] - 0,0510 га земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Земельна ділянка із цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства була подарована позивачу [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Як вбачається із матеріалів справи позивач [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували своє право власності на вищевказані земельні ділянки, що підтверджується копіями державних актів на право власності на земельні ділянки серій ВЛ № 075619 від 01.04.2005 року, ЯГ № 069076 від 26.12.2006 року та ВЛ № 075618 від 01.04.2005 року (а.с. 7-9). Окрім того, [PERSON] подарувала належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,0461 га брату [PERSON]- позивачу по справі. Таким чином, позивачу [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 510 кв.м, та яка складається із земельної ділянки площею 243 кв.м. (кадастровий номер 0722884800:01:001:2358) та земельної ділянки площею 267 кв.м. (кадастровий номер 0722884800:01:001:2359) (а.с.10-13). Відповідачу [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 675 кв.м., та яка складається із земельної ділянки площею 337 кв.м. (кадастровий номер 0722884800:01:001:2360) та земельної ділянки площею 338 кв.м. (кадастровий номер 0722884800:01:001:2361) (а.с.68). Водночас, земельна ділянка площею 0,2931 га із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель 0,20 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,093 га в с. Підгайці Луцького району належить відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Луцькою районною державною нотаріальною конторою від 27.01.2006 року за 1-213 (а.с.43). Попередньо вищевказана земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ВЛ № 011305 (а.с.52). Крім того, відповідачу [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1917 га, що вбачається із пояснень останньої. Із роз'яснень Пленуму Верховного Суду України викладених в п. 4 Постанови "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року (з наступними змінами вбачається, що згідно зі ст. 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Статтею 106 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. В той же час, механізм встановлення і відновлення меж земельних ділянок на місцевості та їх закріплення межовими знаками з метою визначення в натурі метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 376 (далі - Інструкція). Пунктами 4.1 - 4.5 тої ж Інструкції визначено, що відновлення меж земельної ділянки на місцевості здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. При відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадку коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Закріплення відновлених меж земельної ділянки на місцевості межовими знаками здійснюється відповідно до положень цієї Інструкції, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок в натурі. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що спори між власниками (землекористувачами) про встановлення і відновлення меж земельних ділянок можуть вирішуватись судом лише в тому разі, якщо межа була встановлена чи відновлена органом місцевого самоврядування, а потім порушена недобросовісним власником (користувачем). Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 152 Земельного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків. Відповідно до ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Виходячи зі змісту права власності та положень ст. 78 ЗК України, ст. 373 ЦК України, власник земельної ділянки має право володіти, користуватися і розпоряджатися належною йому земельною ділянкою на свій розсуд, відповідно до її цільового призначення, а також використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Окрім того, частинами 2, 4 статті 13 ЦК України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб, при здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Судом встановлено, що на підставі заяв відповідачів [PERSON], [PERSON], третьою особою Волинською регіональною філією ДП "Центр земельного кадастру" було проведено відновлення та закріплення меж земельних ділянок площею 0,0675 га (кадастровий номер 0722884800:01:001:2360) та 0,1917 га (кадастровий номер 0722884800:01:001:3376), що підтверджується копіями актів про відновлення меж земельних ділянок, копіями планів меж земельних ділянок (а.с. 129-132). В той же час, на час проведення відновлення таких меж, позивач [PERSON] відмовився від проведення відновлення меж земельних ділянок, що останнім не оспорювалось у судовому засіданні. Із висновку судової земельно-технічної експертизи № 7535-7536 встановлено, що на даний час фактичне землекористування земельними ділянками позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] не відповідають правовстановлюючим документам на земельні ділянки, а невідповідність полягає у тому, що паркани досліджуваних земельних ділянок встановлені не відповідно до правовстановлюючих документів. Встановити фактичне землекористування відповідача [PERSON] не виявилось можливим. В той же час, не встановлено порушень меж та накладання земельних ділянок, що належать позивачу та відповідачам відповідно до правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки (а.с.108-115). Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога позивача про усунення перешкоди в користуванні належними йому на праві власності земельними ділянками шляхом знесення межових знаків не підлягає до задоволення, оскільки позивачем в порядку визначеному ст.ст. 11, 60 ЦПК України, не надано належних і допустимих доказів встановлення межових знаків земельних ділянок відповідачів на земельній ділянці належній позивачу. Суд також вважає, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом знесення межових знаків не відповідає характеру порушеного права. Так, зокрема законодавством закріплено право власника на відновлення меж земельної ділянки шляхом їх встановлення,а також право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, що вбачається із ст.ст. 103-107 ЗК України, що передбачає відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Натомість обраний позивачем спосіб захисту фактично передбачає знищення межових знаків, за що передбачена відповідальність ст. 56 КУпАП. Разом із тим, не підлягає до задоволення вимога представника відповідачів щодо стягнення із позивача в користь відповідачів витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати пов'язані, з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 року № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ і порядок їх компенсації за рахунок держави" затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом справ. Додатком до цієї постанови встановлено, що розмір компенсації витрат, пов'язаних із правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові обчислюється за кожну годину пропорційно до середньої заробітної плати особи, розрахованої відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100. Загальний розмір виплати не може перевищувати суму, розраховану за відповідний час виходячи із трикратного розміру мінімальної заробітної плати. Проте, відповідачами та їх представником не надано суду розрахунків витрат на правовому допомогу з огляду на витрачений на її надання час, а сама по собі квитанції про сплату гонорару не може бути підставою для стягнення цих витрат з іншої сторони.

Outcome: dismissed