Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що між банком і відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №КRН0GK00150389 від 08.04.2005року. У забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним договором між банком і [PERSON] 08.04.2005 року був укладений договір іпотеки №КRН0GK00150389, за яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно: 3-кімнатну квартиру, розташовану за адресою: м.Кривий Ріг, вул. Мануїльського (зараз Салтиківська), 28/14, належну йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу. Свої зобов'язання за договором кредиту відповідач належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість. Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 11.01.2013 року задоволено позов про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу позивачем. Після прийнятого рішення позивач звернувся до відповідачів з письмовою вимогою про добровільне звільнення квартири, однак відповідачі не звільнили зазначене житло. Просить виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають з квартири [ADDRESS] (колишня назва Мануїльського) в м. Кривий Ріг. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. 30.06.2017 року надали пояснення по справі (а. с. 122-125, 126-128), відповідно до яких зазначають, що ч. 3 ст. 109 ЖК України передбачено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Позивач надіслав відповідачам лист-повідомлення з вимогою про виселення, яка не була виконана. Відповідно до ч. 4 ст. 109 України виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Зазначають, що договір іпотеки мітить застереження, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до договору іпотеки іпотекодавець довів до відома іпотекодержателя, що внаслідок передачі нерухомого майна (квартири) не буде порушено прав та законних інтересів малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких він повинен утримувати за законом чи договором. Зазначають, що на момент укладення договору іпотеки неповнолітня [PERSON] права власності та права користування житлом не мала. Укладений договір не торкався майнових прав неповнолітньої дитини, оскільки вона таких прав на предмет іпотеки не мала. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Відповідач [PERSON], яка є також законним представником неповнолітньої [PERSON], у судові засідання систематично не зявляється, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином та своєчасно, надала заяву, відповідно до якої 26.12.2017 року вона не зможе зявитися у судове засідання, оскільки працює у нічну зміну. 26.09.2016 року надала заперечення на позов, відповідно до яких позов не визнає, зазначає, що іншого житла вона та її неповнолітня дочка не мають (а. с. 144). З огляду на те, що відповідач систематично не зявляється у судові засідання, надавала заяви про відкладення розгляду справи з причини того, що вона знаходиться на роботі або працює у нічну зміну, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином та своєчасно, з наслідками незявлення у судове засідання, зазначеними у повістці про виклик до суду, ознайомлена суд у відповідності до положень п. 1 ч. 2 ст. 44 ЦПК України сприймає дії відповідача [PERSON] з приводу подання заяв про неможливість явки у судове засідання як зловживання своїми процесуальними правами, спрямованими на безпідставне затягування та перешкоджання розгляду справи. На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України судом вважає за можливе розглянути справу за відсутності [PERSON] Представник третьої особи служби у справах дітей виконкому Інгулецької районної у місті ради м. Кривого Рогу у судове засідання не зявився, 12.10.2017 року, 20.11.2017 року та 26.12.2017 року надав заперечення, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог заперечують, просять відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У запереченнях зазначають, що відповідно до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), Держави-учасниці живають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до преамбули Закону України «Про охорону дитинства» цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері. Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Частиною 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст.12 Розділу III «Запобігання бездомності і безпритульності» Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Зазначають, що виселення відповідача та його родини призведе до грубого порушення житлових прав та інтересів неповнолітньої. Просять відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, розгляд справи провести без їхньої участі (а. с. 161, 170, 186). Представник третьої особи виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради м. Кривого Рогу як органу опіки та піклування у судове засідання не зявився, надав клопотання про розгляд справи без їхньої участі, при ухваленні рішення просять врахувати позицію, викладену у запереченнях (а. с. 120). 01.06.2017 року надав заперечення, відповідно до яких посилається на те, що дитина є особливим субєктом правового захисту. Це визначено у нормативно-правових актах на міжнародному рівні. Так, у Декларації прав дитини від 20.11.1959 року зазначено, що дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, зокрема належного правового захисту, до і після народження. Відповідно до ст. 2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім'ї. У ст. 3 Конвенції зазначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, одним із пріоритетних напрямів захисту є житлові права дитини. Статтею 27 Конвенції передбачено, що держава відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживає необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надає матеріальну допомогу і підтримує програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Велика увага захисту житлових прав дитини приділена і на рівні національного законодавства. У преамбулі Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що цей Закон визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, встановлює основні засади державної політики у цій сфері. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Статтею 12 Розділу III «Запобігання бездомності і безпритульності» Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. При цьому, ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Квартира, з якої просить позивач виселити відповідачів є єдиним житлом для неповнолітньої [PERSON] З метою захисту прав неповнолітньої [PERSON], в інтересах якої діє законний представник [PERSON] просять відмовити у задоволені позовних вимог в частині виселення [PERSON] та [PERSON] (а. с. 156). За таких обставин судом ухвалено про розгляд справи без участі сторін та представників третіх осіб на підставі наявних доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріли справи, суд вважає встановленими такі обставини. 08.04.2005 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО [PERSON] "ПРИВАТБАНК" (а. с. 22)) та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №КRН0GK00150389, відповідно до умов якого відповідачу були надані кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 7814,96 доларів США у сумі 6360 доларів США з терміном повернення до 07 квітня 2020 року та відсотковою ставкою за користування кредитом у розмірі 1,00 % на місяць на придбання нерухомості житлового призначення. [PERSON] дала свою згоду на укладення чоловіком [PERSON] кредитного договору, отримання ним коштів, надання в іпотеку банку майна, яке належить їм на праві спільної власності, в тому числі квартири [ADDRESS] (на теперішній час вул. Салтиківська) в м.Кривий Ріг, про що зазначено в кредитному договорі (а. с. 7-8). З метою забезпечення зобовязань за кредитним договором між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки №КRН0GK00150389 від 08.04.2005 року, відповідно до умов якого [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: 3-кімнатну квартиру, розташовану на 4 поверсі 5-поверхового будинку, загальною площею 50,00 кв.м, житловою площею 34,6 кв.м, яка знаходиться за адресою: м.Кривий Ріг вул. Мануїльського (на теперішній час Салтиківська), 28/14. [PERSON] дала згоду на укладення своїм чоловіком [PERSON] зазначеного договору, а також надання ним в іпотеку банку будь-якого майна, що належить їм на праві спільної власності, та реалізацію майна в разі невиконання позичальником умов кредитного договору (а. с. 9-10). Відповідно до рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 11.01.2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - 3- кімнатну квартиру, розташовану на 4 поверсі пяти поверхового житлового будинку загальною площею 50 кв.м., житловою площею 34,6 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки KRHOGK00150389 від 08.04.2005 року) Публічним акціонерним товариством [PERSON] ПриватБанк (індекс 49094, м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги,50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені відповідачів [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом, з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ ПриватБанк всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу в рахунок погашення виниклої заборгованості за кредитним договором № КRНОGК00150389 від 08.04.2005 року в розмірі 8012,00 доларів США, що за курсом 7,97 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ № 205/314 від 18.08.2011 року складає 63855 грн. 64 коп. (а. с. 11-14). 25.05.2016 року позивач надіслав [PERSON] та [PERSON] повідомлення з вимогою в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги добровільно звільнити разом з усіма зареєстрованими особами квартиру за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Мануїльського, 28/14 (а. с. 16, 17-18). За адресою м. Кривий Ріг, вул. Салтиківська, 28/14 проживають та зареєстровані: відповідач [PERSON] та її неповнолітня дочка [PERSON], [INFO] (а. с. 77, 143, 150, 152, 155, 158). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] (а. с. 30). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 11.01.2013 року встановлено, що батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] і [PERSON], прізвище якої в подальшому змінено на [PERSON]. Шлюб між останніми розірвано 29.10.2008 року. Крім того, відповідно до встановлених рішенням обставин спірна квартира придбана 08.04.2005 року. Рішенням Інгулецького районного суду від 30.04.2009 року квартиру [ADDRESS] визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON]. Рішення набрало законної сили. Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 07.12.2009 року здійснено поділ квартири [ADDRESS] між [PERSON] і [PERSON], визнано за кожним з них право власності на 1/ 2 частку вказаної квартири. Рішення набрало законної сили (а. с. 11-14). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна право приватної спільної часткової власності на квартиру за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Мануїльського (зараз Салтиківська)[ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] та [PERSON], частки співвласників по ? кожному. 08.04.2005 року зареєстровано обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно на підставі договору іпотеки. 11.03.2011 року на підставі постанови Інгулецького відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції від 02.08.2010 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження зареєстровано обтяження на спірну квартиру у вигляді арешту нерухомого майна. 09.11.2011 року зареєстровано обтяження у вигляді іпотеки на підставі договору викупу (відступлення) прав вимоги (а. с. 168-169). Викладеним обставинам відповідають правовідносини, що витікають із наслідків звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Пунктом 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" (далі Постанова Пленуму) визначено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109\~Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення . При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. У пункті 44\~Постанови Пленуму зазначено, що згідно зі статтею 32\~ЦК, статтею 177\~СК\~та статтею 17\~Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства"\~батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Положення статті 12\~Закону України від 2 червня 2005 року № 2623-IV "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", яка вимагає попередньої згоди органу опіки і піклування для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування якими мають безпритульні діти, діють з 1 січня 2006 року і на договори, укладені до цієї дати, не поширюються (стаття 58 Конституції України). Таким чином, вимоги про виселення [PERSON] із спірної квартири є обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню. Оскільки у судовому засіданні встановлено, що у спірній квартирі зареєстровані лише [PERSON] та неповнолітня [PERSON], вимоги про виселення [PERSON], незважаючи на визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог, та інших зареєстрованих осіб задоволенню не підлягають, так як [PERSON] у спірній квартирі не проживає та не зареєстрований. Також встановлено, що будь-які інші особи (окрім [PERSON] та неповнолітньої [PERSON]Д.) у зазначеній квартирі не проживають та не зареєстровані. Щодо вимог про виселення неповнолітньої [PERSON] суд дійшов таких висновків. Встановлено, що на момент укладення договору іпотеки і придбання спірної квартири за рахунок кредитних коштів неповнолітня [PERSON] не мала права власності та права користування квартирою, договір купівлі-продажу квартири та договір іпотеки були укладені до 01.01.2006 року, а тому не потребували попередньої згоди органу опіки та піклування для здійснення цих правочинів. Батьками неповнолітньої [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі\~між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. [PERSON] досягла 14 років, має право вільно обирати собі місце проживання, батько дитини має постійне місце проживання, в силу приписів ст. 141 СК України має рівні з матірю дитини права та обовязки. У силу положень ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. З огляду на викладене, суд не бере до уваги заперечення відповідача [PERSON] та третіх осіб, оскільки спірна квартира була придбана за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою, позивач повідомив відповідачів про необхідність добровільного звільнення житла, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України. За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення) предмета іпотеки у звязку зі зверненням стягнення на нього іпотеки, надається інше постійне житло тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР). Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-1731цс 16 від 21.12.2016 року. При цьому суд зазначає, що відповідно до ч. 1, 5 ст. 132-2 ЖК України жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за умови, що для них таке житло є єдиним місцем проживання і їх сукупний доход недостатній для придбання або найму іншого жилого приміщення. Першочергове право на забезпечення жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання мають сім'ї з неповнолітніми дітьми, вагітні жінки, особи, які втратили працездатність, та особи пенсійного віку. Порядок надання та користування жилою площею в жилих приміщеннях з фондів житла для тимчасового проживання встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 3 Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року N 422 (далі Порядок), житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються за рішеннями виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, Київської і Севастопольської міськдержадміністрацій: громадянам, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного приміщення; біженцям, які набули цього статусу відповідно до Закону України "Про біженців", та громадянам, які вимушені залишити житлові приміщення внаслідок його аварійного стану, стихійного лиха або з інших підстав, які загрожують стану та безпеці відповідного приміщення. Пунктом 7 Порядку передбачено, що для взяття на облік громадян, які потребують надання житлового приміщення з фондів житла для тимчасового проживання, до виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, Київської і Севастопольської міськдержадміністрації подається заява з підписами усіх повнолітніх членів сім'ї. Перелік документів, що додаються до заяви громадянами, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного приміщення передбачений пунктами 7, 8 Порядку. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виселенню зі спірної квартири [PERSON] та [PERSON] У задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити. Також підлягають стягненню з [PERSON], яка також діє як законний представник неповнолітньої [PERSON], на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 918,66 грн пропорційно до розміру задоволених вимог. При цьому, суд не вбачає підстав для відстрочення виконання рішення на час дії\~Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки відповідно до п. 1.1 ч. 1 зазначеного закону\~не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із\~статтею 4 Закону України "Про заставу"\~та/або предметом іпотеки згідно із\~статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Як встановлено у судовому засіданні відповідач [PERSON] не є позичальником або майновим поручителем за кредитним договором, виконання якого забезпечено іпотекою.

Outcome: partial