Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

У жовтні 2013 року позивачка, [PERSON], звернулась до відповідача, Дніпродзержинського Індустріального коледжу державного вищого навчального закладу «Український державний хіміко-технологічний університет» із позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 19 серпня 1985 року вона була прийнята на роботу в Дніпродзержинський індустріальний коледж (на той час - технікум) лаборантом. 1 вересня 2000 року переведена на посаду викладача соціально-гуманітарних дисциплін. 20 квітня 2007 року їй встановлена кваліфікація спеціаліста вищої категорії, а 1 вересня 2008 року вона була переведена на посаду завідуючої економічним відділенням. З вересня 2013 року наказом виконуючого обов'язки директора Дніпродзержинського індустріального коледжу [PERSON] № 106-о вона була звільнена з роботи, на підставі ст..40п.1 КЗпП України, у зв'язку із скороченням штату. Своє звільнення з ініціативи адміністрації позивач вважає незаконним з наступних підстав: 3 липня 2013 року позивачка отримала повідомлення відповідача № 298, датоване 26 червня 2013 року, яким була попереджена про подальше звільнення у зв'язку із зменшенням контингенту студентів економіки і права відповідно до наказу ДІК ДВНЗ УДХТУ № 84-о від 25 червня 2013 року. Із змістом наказу № 84-о від 25.06.2013 р. її не знайомили, його копію вона отримала на запит адвоката вже після звільнення. Цим наказом ДІК № 84-о від 25.06.2013 року, у зв'язку із зменшенням контингенту студентів спеціальностей економіки і права, з 31 серпня 2013 року скорочено чотири штатні одиниці викладачів та завідувача відділенням економіки і права. Повідомленням від 03.07.2013р. позивачці запропоновано переведення на посади лаборанта з окладом 1172 грн., старшого лаборанта з окладом 1182 грн., інспектора з окладом 1182 грн., фахівця 1-ї категорії з окладом 1474 грн. 30 серпня 2013 року позивачці додатково запропонована посада методиста коледжу з окладом 1806 грн. Від запропонованих їй посад вона відмовилась у зв'язку з погіршенням умов праці, зокрема, рівня заробітної плати. Вважає, що відповідач, вирішуючи питання про її звільнення, не додержав в повній мірі норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника; визначаючи коло конкретних працівників, що підлягають звільненню у зв'язку із скороченням штату, бо на думки позивача вона мала переважне право на залишення її на роботі. Відділення економіки і права коледжу, яким вона керувала з 2008 року, мало у складі, крім неї, завідуючої, десять викладачів економічних дисциплін. Позивач, [PERSON], як завідуюча відділенням, не лише керувала роботою викладачів відділення, а й сама виконувала роботу викладача, викладала у коледжі економічні дисципліни і мала педагогічне навантаження в 2013 році 360 годин. Тобто в її обов'язки завідуючої відділенням входила та ж сама викладацька робота, що і у інших викладачів відділення, але крім того вона організовувала і контролювала роботу відділення і інших викладачів. До призначення позивачки 01.09.2008 року завідуючою відділенням економіки і права вона з 19.08.1985 року, маючи вищу освіту викладача машинобудівних дисциплін, працювала лаборантом і одночасно викладала в коледжі механічні дисципліни. З 01.09.2000 року працювала викладачем коледжу, і з цього часу до свого звільнення викладала економічні дисципліни. Загальний стаж роботи в коледжі складає 28 років; загальний педагогічний стаж в коледжі складає 20 років і 6 місяців, що підтверджується довідкою відповідача, а стаж викладача економічних дисциплін складає в коледжі 13 років (з 1.09.2000р. по 23.09.2013p.). [PERSON] має дві вищі освіти: в 1985 році закінчила Дніпродзержинський державний технічний університет (індустріальний інститут), має кваліфікацію інженера-викладача машинобудівних дисциплін; а в 2004 році закінчила з відзнакою ДДТУ і здобула кваліфікацію менеджера-економіста (рівень освіти - спеціаліст). Наказом по коледжу № 45-о від 11.05.2007 року їй встановлена кваліфікація «спеціаліст вищої категорії». Позивач, [PERSON] зазначила, що має більш високу кваліфікацію порівняно із викладачами економічних дисциплін, що залишились на роботі, і правомірно претендувала на посаду викладача економічних дисциплін коледжу, яку вона також виконувала як завідувач відділення. Відмовляючись від запропонованих їй відповідачем менш кваліфікованих посад і професій, вона прохала перевести її на посаду викладача, на яку вона, на її думку безумовно мала право. Позивачка зверталась з письмовими заявами до директора Дніпродзержинського індустріального коледжу, до голови профспілкового комітету коледжу, до адміністрації ДВНЗ «Український державний хіміко-технологічний університет», самостійним структурнім підрозділом якого є коледж, із письмовими заявами з проханням перевести її на посаду викладача відповідно до її освіти, кваліфікації і стажу роботи в коледжі, але відповіді на свої звірення позивач не отримала, а отримала листа з запропонованою їй 30.08.2013 р. посадою методиста, що не відповідає її кваліфікації, а голова профспілкового комітету коледжу та проректор ДВНЗ «УДХТУ» у своїх відповідях на її звернення послались на те, що питання переведення на посаду викладача є виключною компетенцією адміністрації коледжу. Крім того, позивачка зазначає, що проживає разом із дочкою [PERSON], яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а тому не має самостійного заробітку, і малолітньою онукою [PERSON], [INFO]. Вона безперервно пропрацювала у коледжі 28 років і мала більш тривалий загальний та педагогічний стаж роботи ніж інші викладачі, що були залишені на роботі. Як вбачається з витягу із протоколу № 8 засідання первинної профспілкової організації викладачів і співробітників ДІК від 30.08.2013 року, профспілкова організація дала згоду на її звільнення, бо вона запізно підняла питання про переведення її на посаду викладача, оскільки педагогічне навантаження на 2013 - 2014 навчальний рік уже поділене, а ймовірних кандидатур на скорочення штатів замість неї необхідно було попередити за 2 місяці. На думку позивача, під час вирішення профспілковим органом питання про надання згоди на її звільнення, її права були порушені, оскільки її на засідання профспілки не запросили і вона не була присутня. Тому позивачка вважає, що її звільнили незаконно. Станом на 2 жовтня 2013 року - день подання позову до суду - середній заробіток, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, складає:2618,64грн.+5594,00грн.:28робочихднів= 293,31грн. - середньоденний заробіток; 293, 31грн. х 73 робочих днів (з 4.09.2013р. 15.12.2013 р.) = 21411,63 грн. Незаконним звільненням на думку позивача, їй була спричинена значна моральна шкода, яку вона оцінює в 10000, 00 гривень, оскільки з вини відповідача вона залишилась без роботи та засобів до існування, змушена прикладати значні зусилля, щоб налагодити звичний уклад життя. Вважає, що саме відповідач, ДІК має сплатити їй у відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в межах уточненої позовної заяви, просили задовольнити вимоги в повному обсязі. Представник відповідача, [PERSON], у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважав їх незаконними, необґрунтованими, безпідставними, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Дніпродзержинського Індустріального коледжу державного вищого навчального закладу «Український державний хіміко-технологічний університет» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про відшкодування моральної шкоди просив відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, свідка [PERSON], який надав свідчення які не мають жодного відношення до звільнення позивача не мають, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 212 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 1 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, 19 серпня 1985 року [PERSON] була прийнята на роботу в Дніпродзержинський індустріальний коледж (на той час - технікум) лаборантом, що підтверджується записом у трудовій книжці. Як вбачається з наказу № 84-о про зміни в організації виробництва і праці та майбутнє звільнення працівників від 25 червня 2013 року з 31 серпня 2013 року скорочено чотири штатні одиниці викладачів та завідувач відділенням економіки та права, у звязку зі зменшенням контингенту студентів спеціальностей економіки і права. [PERSON] повідомлення Дніпродзержинського Індустріального коледжу державного вищого навчального закладу «Український державний хіміко-технологічний університет» № 298 від 26 червня 2013 року, позивача було повідомлено про звільнення, у звязку зі зменшенням контингенту студентів спеціальностей економіки і права та їй запропоновано переведення на посади лаборанта з окладом 1172 грн., старшого лаборанта з окладом 1182 грн., інспектора з окладом 1182 грн., фахівця І категорії з окладом 1474 грн., повідомлення позивач, [PERSON] отримала 03 липня 2013 року, від запропонованих пропозицій позивач відмовилась. Відповідно до [PERSON] із протоколу № 7 засідання первинної профспілкової організації викладачів і співробітників Дніпродзержинського Індустріального коледжу ДВНЗ УДХТУ від 03 липня 2013 року присутні ухвалили надати попередню згоду на звільнення викладачів або переведення їх на вакантні посади лаборанта, фахівця І категорії, інспектора. [PERSON] з Додатком до повідомлення від 29 серпня 2013 року Дніпродзержинського Індустріального коледжу ДВНЗ УДХТУ № 298 від 26 червня 2013 року, яке [PERSON] отримала 30 серпня 2013 року, їй в черговий раз було запропоновано посаду методиста з окладом 1806 грн., на яку вона не погодилась, у звязку з погіршенням умов праці. Відповідно до [PERSON] із протоколу № 8 засідання первинної профспілкової організації викладачів і співробітників Дніпродзержинського Індустріального коледжу ДВНЗ УДХТУ від 30 серпня 2013 року присутні ухвалили надати згоду на звільнення викладачів, у тому числі і [PERSON], за скороченням штатів, так як від запропонованих вакантних посад вони відмовились. Як вбачається з матеріалів справи, 28 серпня 2013 року [PERSON] було подано заяву в.о. Дніпродзержинського Індустріального коледжу ДВНЗ УДХТУ [PERSON] з проханням перевести її на посаду викладача. Відповідно Протоколу засідання комісії з трудових спорів Дніпродзержинського Індустріального коледжу ДВНЗ УДХТУ від 12 вересня 2013 року, заяву [PERSON] було розглянуто, але на момент звернення резерву педагогічного навантаження не було, отже і можливість переведення позивача на посаду викладача в 2013-2014 навчальному році була відсутня. Відповідно до наказу № 106-к про звільнення у звязку із скороченням штату від 03 вересня 2013 року, [PERSON] звільнено з посади завідуючої відділенням економіки і права 03 вересня 2013 року, у звязку зі зменшенням контингенту студентів спеціальностей економіки і права, згідно п.1 ст. 40 КЗпП України, про що свідчить запис у трудовій книжці. [PERSON] п.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. [PERSON] п. 2 ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. [PERSON] зі ст. 235 КЗпП України працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу. У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. [PERSON] до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Порушення цивільного права є результатом протиправних дій порушника, внаслідок чого воно зазнало зменшення або ліквідації, що позбавляє його носія можливості здійснити, реалізувати це право повністю або частково. При цьому, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст. 10 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1 ст.60 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, Цивільним Кодексом України, Кодексом законів про працю України та іншими нормативно-правовими актами. Так, за змістом ст.ст. 43, 124 Конституції України, ст.5-1 КЗпП України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. [PERSON] ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. [PERSON] наказу № 84-о про зміни в організації виробництва і праці та майбутнє звільнення працівників від 25 червня 2013 року з 31 серпня 2013 року скорочено чотири штатні одиниці викладачів та завідувач відділенням економіки та права, у звязку зі зменшенням контингенту студентів спеціальностей економіки і права. [PERSON] повідомлення Дніпродзержинського Індустріального коледжу державного вищого навчального закладу «Український державний хіміко-технологічний університет» № 298 від 26 червня 2013 року, позивача було повідомлено про звільнення, у звязку зі зменшенням контингенту студентів спеціальностей економіки і права та їй запропоновано переведення на посади лаборанта з окладом 1172 грн., старшого лаборанта з окладом 1182 грн., інспектора з окладом 1182 грн., фахівця І категорії з окладом 1474 грн., повідомлення позивач, [PERSON] отримала 03 липня 2013 року, від запропонованих пропозицій позивач відмовилась. Відповідно до ч. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем неодноразово було запропоновано позивачці переведення її на іншу роботу по підприємству, у зв'язку з скороченням її посади, позивачка була ознайомлена з запропонованими роботами, але вона відмовилася від переведення. Відповідно до ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України при відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю на підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Державна служба зайнятості пропонує працівникові роботу в тій же чи іншій місцевості за його професією, спеціальністю, кваліфікацією, а при її відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. При необхідності працівника може бути направлено, за його згодою, на навчання новій професії (спеціальності) з наступним наданням йому роботи. Статтею 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Як роз'яснено в п.19 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або, що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджував ся за два місяці про наступне вивільнення. Заперечуючи проти наявності передбачених законом підстав для скорочення посади, яку обіймала позивачка та, відповідно, підстав для її звільнення, позивач у відповідності до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України доказів на спростування вищезазначених обставин та доводів відповідача не надала. Також суд вважає безпідставними і інші доводи позивачки щодо недотримання відповідачем вимог ст.ст.40, 42, 49-2 КЗпП України. Вимоги ст.49-2 КЗпП України про персональне попередження позивачки про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці, відповідачем було дотримано. [PERSON] із протоколу № 8 засідання первинної профспілкової організації викладачів і співробітників Дніпродзержинського Індустріального коледжу ДВНЗ УДХТУ від 30 серпня 2013 року було надано згоду на звільнення позивачки на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Питання щодо переведення позивачки на іншу роботу було вирішено відповідно до Протоколу засідання комісії з трудових спорів Дніпродзержинського Індустріального коледжу ДВНЗ УДХТУ від 12 вересня 2013 року, на якому заяву [PERSON] було розглянуто, але на момент звернення резерву педагогічного навантаження не було, отже і можливість переведення позивача на посаду викладача в 2013-2014 навчальному році була відсутня. Не можуть бути прийняті до уваги і доводи позивачки щодо невиконання відповідачем вимог ст.42 КЗпП України, відповідно до якої вона мала переважне право на залишення на роботі, як працівник з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці та тривалим безперервним стажем роботи, оскільки переважне право на залишення на роботі має визначатись у випадку скорочення чисельності штату працівників, які займають одинакові посади. Під час розгляду справи встановлено, що посада завідувача відділенням економіки і права, яку обіймала позивачка, була єдиною на підприємстві й будь-яка перевага в цьому випадку не могла бути реалізована. З урахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки є необґрунтованими, не підтверджені належними доказами та останній слід відмовити в задоволенні позову про поновлення на роботі. Вищевказані положення ст. 43 Кодексу законів про працю України повністю узгоджуються з Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року за № 9 та з Витягом із протоколу № 8 засідання первинної профспілкової організації викладачів і співробітників Дніпродзержинського Індустріального коледжу ДВНЗ УДХТУ від 30 серпня 2013 року. [PERSON] ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. [PERSON] ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами) моральна шкода відшкодовується особою, винними діями якої вона заподіяна. Наявність вини і причинного зв'язку між винними діями і заподіяною шкодою є однією з умов відповідальності за заподіяну шкоду, взв'язку з цим, враховуючи, що звільнення позивачки було проведено з дотриманням вимог чинного законодавства та відсутність факту порушення відповідачем трудових прав позивача, не підлягають задоволенню і позовні вимоги останньої в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди, які є похідними від попередніх вимог, в задоволенні яких судом відмовлено. Оскільки позивачку відповідно до ст.5 Закону України "Про судовий збір" звільнено від сплати судового збору та в зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі слід компенсувати за рахунок держави. Крім того на підставі ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Таким чином, судовий збір підлягає віднесенню за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed