Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

Керівник Ужгородської місцевої прокуратури звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до Ужгородської міської ради, [PERSON] , [PERSON] про скасування рішень Ужгородської міської ради щодо відведення земельної ділянки та витребування її на користь територіальної громади міста Ужгорода Позовні вимоги мотивує тим, що прокуратурою вивчено стан дотримання вимог земельного законодавства щодо порядку набуття громадянами права користування земельними ділянками комунальної власності. Вказує, що рішенням 2 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 21.04.2016 за №183 «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] . За вказаним рішенням 8 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 18.10.2016 за №410 вказаній особі затверджено проект землеустрою та передано оспорювану земельну ділянку у власність. В подальшому, вказана земельна ділянка була відчужена за договором купівлі-продажу від [PERSON] . Зауважує, що в ході опрацювання законності прийняття спірних рішень встановлено, що відведення земельної ділянки відбулось за рахунок території, на яких згідно до генерального плану міста Ужгорода та плану зонування, затвердженого рішенням 1 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 10.03.2016 за №119, будівництво житлової забудови заборонено. Таким чином, розміщення на цій земельній ділянці індивідуального житлового будинку не передбачене генеральним планом міста і надання дозволу на його розміщення без внесення і затвердження змін до генерального плану суперечить чинному законодавству України. Тому, вказане рішення Ужгородської міської ради прийнято всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України, у зв`язку з чим підлягає визнанню незаконним, а отже земельні ділянки підлягають витребуванню. Крім того вказує, що волевиявлення територіальної громади міста Ужгорода, як власника нерухомого майна, на відведення земельних ділянок та передачу у користування могло мати місце тільки за умови неухильного дотримання вимог законодавства Ужгородською міською радою при прийнятті спірних рішень та, натомість, прийняття оспорюваних у супереч вимогам законодавства рішень не може свідчити про наявність волі власника землі (територіальної громади) на вибуття з комунальної власності землі, а тому на думку позивача, є всі підстави витребувати земельну ділянку на підставі ст. 388 ЦК України. Як на підставу звернення із вказаним позовом саме прокурором позивач посилається на положення ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та вказує, що органи Державної інспекції сільського господарства України та Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру не наділені повноваженнями щодо звернення з позовами до суду про вжиття заходів реагування шляхом оскарження рішення Ужгородської міської ради, а тому з метою усунення порушень земельного законодавства, прокуратура, в силу вимог ст. 131-1 Конституції України, ст. 45 ЦПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», наділена повноваженням щодо звернення до суду з метою захисту інтересів держави у сфері регулювання земельних відносин і охорони землі шляхом усунення порушень та набуває статусу позивача. Враховуючи викладене, просить суд визнати незаконним та скасувати пункт 1.8 рішення 2 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 21.04.2016 за №183 та пункт 2.15 рішення 8 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради за №410 від 18.10.2016; витребувати від [PERSON] земельну ділянку за кадастровим номером 2110100000:51:001:0757, площею 0,0821 га, вартістю 582622,65 грн. на користь територіальної громади м. Ужгорода. Не погоджуючись із позовною заявою через канцелярію суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] - адвоката Штефанюк І.М., згідно яких він вказує, що його довіритель з позовними вимогами не погоджується та не визнає, оскільки володіє та користується земельною ділянкою на законних підставах, що доводиться наступним. Положення генерального плану міста Ужгорода та плану зонування, затвердженого рішенням 1 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 10 березня 2016 №119, на які посилається позивач, було скасовано рішенням суду, тому не може мати доказової сили. Одночасно зауважив, що прийняте Ужгородською міською радою (як суб`єктом владних повноважень) рішення є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Тобто, у разі прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту. Зауважив, що міська рада передала спірну земельну ділянку у власність, прийнявши відповідне рішення про це. Таким чином, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Додатково вказав на відсутність повноважень прокурора на звернення до суду з таким позовом, та наголосив, що Управлінням з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області перевірки не проводилися. Враховуючи викладене, просив у задоволенні позову відмовити. Також через канцелярію суду надійшов відзив на позов представника Ужгородської міської ради, у якому він зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та просить у їх задоволенні відмовити. У поданому відзиві вказує, що оспорюваними рішенням Ужгородськї міської ради передано земельну ділянку з дотриманням положень Земельного кодексу України та Закону України "Про регулювання містобудівної документації", що вказує на відсутність правових підстав для скасування пункту 1.8 рішення 2 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 21.04.2016 за №183 та пункту 2.15 рішення 8 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 18.10.2016 за №410, а безпідставне скасування таких рішень призведе до порушення прав власника. Зауважив, що прийняті Ужгородської міської радою рішення є ненормативними актами органу місцевого самоврядування (актом індивідуальної дії), які вичерпали свою дію внаслідок їх виконання. Підтвердив законність рішень Ужгородської міської ради про відведення земельної ділянки у власність та вказав на те, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем відсутність повноважень прокурора на звернення до суду з таким позовом у даному випадку. Прокурор у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала у повному обсязі, вказала на їх підставність та обґрунтованість, вкотре підтвердила повноваження прокурора на подання такого позову та просила його задоволити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] не скористався правом на участь у судовому засіданні, про причини неявки не повідомив, заяв, клопотань та відзиву на позов не подавав, про час та місце розгляду повідомлявся належним чином. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у поданих ним запереченнях. Одночасно вказав, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки. Представник Ужгородської міської ради на продовження розгляду справи не з`явився та згідно поданого ним відзиву просив відмовити у задоволенні позову повністю. Заслухавши пояснення прокурора, доводи відповідача [PERSON] та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Так, судом встановлено, що рішенням 2 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 21.04.2016 за №183 «Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] . З оглянутих у судовому засіданні копій Висновку Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] №653/41-16 від 25.07.2016 року та копії Висновку до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в [ADDRESS] від 05.07.2016 вбачається, що такими підтверджено, що відведення земельної ділянки не суперечить містобудівній документації. В подальшому, рішенням 8 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 18.10.2016 за №410 гр. [PERSON] затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0821 га по [ADDRESS] за кадастровим номером 2110100000:51:001:0757 та передано у власність. Судом встановлено та неоспорено сторонами, що земельна ділянка за кадастровим номером 2110100000:51:001:0757 була відчужена [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.02.2017 року [PERSON] . За приписами ч. ч. 1, 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Згідно з приписами ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності і зміна їх цільового призначення відповідно до цього Кодексу. Відповідно до п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. В п. 5 вищезазначеного рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року зазначено, що зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Приписом статті 373 Цивільного кодексу України встановлено, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. За правилами ч.ч. 1-4 ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених законом, або на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому, розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, передбачених ст. 122 цього Кодексу. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо и відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186 і цього Кодексу. Згідно з положеннями ч.ч. 10, 13 ст. 123 Земельного кодексу України рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва. Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів. Містобудівна документація є основою, зокрема, для вирішення питань раціонального використання територій, регулювання розселення; для вирішення питань щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об`єктів містобудування та упорядкування територій; вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Згідно з приписами ст. 20 Земельного кодексу України - зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішенням Ужгородської міської ради від 21.04.2016 року №183 надано дозвіл [PERSON] на розробку проекту землеустрою щодо відведення йому відповідної земельної ділянки. В подальшому, рішенням Ужгородської міської ради від 18.10.2016 року №410 [PERSON] затверджено проект землеустрою та передано їм оспорювані земельну ділянку у власність. Враховуючи погодження Управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради розробленого [PERSON] проекту землеустрою, в Ужгородської міської ради були відсутні підстави для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що відведення земельної ділянки відбулось за рахунок території, на яких згідно до генерального плану міста Ужгорода та плану зонування, затвердженого рішенням 1 сесії 7 скликання Ужгородської міської ради від 10.03.2016 за №119, будівництво житлової забудови заборонено, оскільки рішення Ужгородської міської ради від 10 березня 2016 року «Про затвердження містобудівної документації» в частині затвердження генерального плану (коригування) м. Ужгорода та плану зонування території м. Ужгорода, виконані державним підприємством «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» ім. Ю.М. Білоконя» було скасовано постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.03.2017, яка в цій частині залишена без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2017. Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16.04.2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі. Отже, скасування такого акта не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття прав власності на земельну ділянку або укладення договору оренди юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства. Враховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність та оренду земельної ділянки, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки у такий спосіб виникло право власності або володіння земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що аналіз досліджених у справі доказів свідчить на недоведеність позивачем тих обставин, на які він посилається як на підставу позову, натомість такі його доводи знайшли своє об`єктивне спростування доводами відповідача, а тому суд приходить до висновку, що позов є безпідставним та до задоволення не підлягає. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові, судовий збір покладається на позивача, тому суд вважає за необхідне покласти витрати, пов`язані із розглядом справи на позивача.

Outcome: dismissed