Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

\~ \~ \~ \~ПАТ ПУМБ 02 лютого 2018 року звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю та скасування арешту, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що між ЗАТ «Перший Український [PERSON] банк», правонаступником всіх прав та зобов'язань якого є ПАТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ [PERSON]» (позивач, іпотекодержатель) та [PERSON], код [NUMBER], (позичальник, іпотекодавець) був укладений кредитний договір № 5883382 від 29 листопада 2007 року, відповідно до якого позивач зобов'язався надати останньому кредит у розмірі 79 000.00 доларів США, а останній, в свою чергу, зобов'язався використати його за цільовим призначенням, сплатити позивачу проценти за користування кредитом у розмірі 12.50% та повернути кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 29 листопада 2022 року. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 58833825 від 29 листопада 2007 року, між позивачем та позичальником було укладено договір іпотеки № 5883507 від 29 листопада 2007 року, зареєстровано в реєстрі № 554, де предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: об'єкт житлової нерухомості, квартира, загальною площею 71.9 кв. м, житловою площею 46.5 кв. м, адреса місця знаходження предмета іпотеки: [ADDRESS]. На підставі заяви іпотекодержателя та вищевказаного договору іпотеки № 5883507 від 29 листопада 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 554, 09 червня 2017 року державним реєстратором [PERSON], комунального підприємства «Реєстратор речових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області, було прийнято рішення про передачу вищевказаного нерухомого майна, переданого в іпотеку, в приватну власність позивачу, про що в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором було прийнято відповідне рішення № 35715099 та внесено відповідні записи про право власності за № 20950400. Однак, як стало відомо позивачу з Інформаційної довідки № 94128162 від 09 серпня 2017 року, на вказану нерухомість було накладено арешт Соборним (Жовтневим) відділом державної виконавчої служби м. Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області, про що свідчить: запис про обтяження № 20950837, вид обтяження: арешт нерухомого майна, підстава: постанова про відкриття виконавчого провадження, серія та номер: В8, виданий 17 вересня 2010 року, видавник: Жовтневим ВДВС Дніпропетровського МУЮ; запис про обтяження № 20950756, вид обтяження: арешт нерухомого майна, підстава: постанова про відкриття виконавчого провадження, серія та номер: В8, виданий 17 вересня 2010 року, видавник: Жовтневим ВДВС Дніпропетровського МУЮ; запис про обтяження № 10263170, тип обтяження: арешт нерухомого майна, підстава: постанова про відкриття виконавчого провадження, серія та номер: В8, виданий 17 вересня 2010 року, видавник: Жовтневим ВДВС Дніпропетровського МУЮ. Позивач вважає, що діями Соборного відділу державної виконавчої служби м. Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області порушені охоронювані Законом права та інтереси позивача, виходячи з такого. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як зазначалося вище, 29 листопада 2007 року вищевказане нерухоме майно було передано в іпотеку позивачу, а з 09 червня 2017 року вказане майно прийнято позивачем у власність. Згідно ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження", особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Відповідно до п. 2 постанови № 5 Пленуму ВССУ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачем в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Отже, на думку позивача, третьою особою неправомірно накладено арешт на вищевказане нерухоме майно, а у зв'язку зі зміною 09 червня 2017 року власника вищевказаного нерухомого майна арешт, накладений відповідачем 18 вересня 2010 року, підлягає скасуванню. Окрім того, при накладенні арешту на предмет іпотеки не враховано приписи ст. 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" від 18 листопада 2003 року № 1255-ІУ, якою визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріусу в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Враховуючи наведене, ПАТ «ПУМБ» звернувся до суду за захистом свого порушеного права, у спосіб, що не суперечить чинному законодавству України, ПАТ «ПУМБ» не звертався до адміністративного суду з позовом про скасування постанови про накладення арешту чи з інших підстав, щодо належного ПАТ «ПУМБ» майна, отже ПАТ «ПУМБ» обрано єдиний законний спосіб захисту порушеного права. Звернувся до відповідача і третьої особи з питанням про звільнення з-під арешту цього майна, зняття арешту і обтяжень, усунення перешкод в користуванні майном, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. А тому просив зняти арешт та обтяження спірного майна та усунути перешкоди йому в користуванні, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про час та місце повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Вказаним, на думку суду, та в письмовому зверненні до суду, не заперечував проти позову, просив справу розглянути без його участі за наявними матеріалами і рішення винести на розсуд суду. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. Представник третьої особи Соборний відділ державної виконавчої служби міста Дніпро Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання не зявився, про час та місце повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Вказаним, на думку суду, фактично про розгляд справи знає і не заперечує проти розгляду справи без його участі за наявними матеріалами. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України. Зясувавши думку сторін і третьої особи, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що між ЗАТ «Перший Український [PERSON] банк», правонаступником всіх прав та зобов'язань якого є ПАТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ [PERSON]» (позивач, іпотекодержатель) та [PERSON], код [NUMBER], (позичальник, іпотекодавець) був укладений кредитний договір № 5883382 від 29 листопада 2007 року, відповідно до якого позивач зобов'язався надати останньому кредит у розмірі 79 000.00 доларів США, а останній, в свою чергу, зобов'язався використати його за цільовим призначенням, сплатити позивачу проценти за користування кредитом у розмірі 12.50% та повернути кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 29 листопада 2022 року. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 58833825 від 29 листопада 2007 року, між позивачем та позичальником було укладено договір іпотеки № 5883507 від 29 листопада 2007 року, зареєстровано в реєстрі № 554, де предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: об'єкт житлової нерухомості, квартира, загальною площею 71.9 кв. м, житловою площею 46.5 кв. м, адреса місця знаходження предмета іпотеки: [ADDRESS]. На підставі заяви іпотекодержателя та вищевказаного договору іпотеки № 5883507 від 29 листопада 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 554, 09 червня 2017 року державним реєстратором [PERSON], КП «Реєстратор речових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області, було прийнято рішення про передачу вищевказаного нерухомого майна, переданого в іпотеку, в приватну власність позивачу, про що в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором було прийнято відповідне рішення № 35715099 та внесено відповідні записи про право власності за № 20950400. Відповідно до Інформаційної довідки № 94128162 від 09 серпня 2017 року, на вказану нерухомість було накладено арешт Соборним (Жовтневим) відділом державної виконавчої служби м. Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області, про що свідчить: запис про обтяження № 20950837, вид обтяження: арешт нерухомого майна, підстава: постанова про відкриття виконавчого провадження, серія та номер: В8, виданий 17 вересня 2010 року, видавник: Жовтневим ВДВС Дніпропетровського МУЮ; запис про обтяження № 20950756, вид обтяження: арешт нерухомого майна, підстава: постанова про відкриття виконавчого провадження, серія та номер: В8, виданий 17 вересня 2010 року, видавник: Жовтневим ВДВС Дніпропетровського МУЮ; запис про обтяження № 10263170, тип обтяження: арешт нерухомого майна, підстава: постанова про відкриття виконавчого провадження, серія та номер: В8, виданий 17 вересня 2010 року, видавник: Жовтневим ВДВС Дніпропетровського МУЮ. Позивач вважає, що діями Соборного відділу державної виконавчої служби м. Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області порушені охоронювані Законом права та інтереси позивача. Отже, на думку позивача, третьою особою неправомірно накладено арешт на вищевказане нерухоме майно, а у зв'язку зі зміною 09 червня 2017 року власника вищевказаного нерухомого майна арешт, накладений відповідачем 18 вересня 2010 року, підлягає скасуванню. Окрім того, при накладенні арешту на предмет іпотеки не враховано приписи ст. 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" від 18 листопада 2003 року № 1255-ІУ, якою визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріусу в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. ПАТ «ПУМБ» звернувся до відповідача і третьої особи з питанням про звільнення з-під арешту цього майна, зняття арешту і обтяжень, усунення перешкод в користуванні майном, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено, а тому позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно із ст. 319 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майна. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. За частиною 2 статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для реєстрації обтяження є втому числі і рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 30 цього закону дії або бездіяльність державного реєстратора може бути оскаржена до суду. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України). Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини передбачено наступне: «кожен має право на справедливий … розгляд його справи … незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру…». Згідно до статті 129 Конституції України, «основними засадами судочинства є: законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості;…гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом». Згідно до існуючої практики Європейського суду по правам людини, яка згідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV, наряду с Конвенцією є джерелом права, наявність безпристрасності по п.1 ст. 6 повинно визначатися по субєктивному та обєктивному критеріям. У відповідності до ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Судом в засіданні зясовано, що як вбачається з позовної заяви спір між сторонами виник з приводу майна на яке постановою ДВС було накладено арешт та заборону на його відчуження, однак позивач не є учасником виконавчого провадження в рамках якого було вчинено вище вказані виконавчі дії, а тому з урахуванням зазначеного він має право звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав та інтересів згідно ч. 1 ст. 287 КАС України відповідно до якої учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб Відповідно\~до\~ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; коли вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Згідно ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що дійсно між ЗАТ «Перший Український [PERSON] банк», правонаступником всіх прав та зобов'язань якого є ПАТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ [PERSON]» (позивач, іпотекодержатель) та [PERSON], код [NUMBER], (позичальник, іпотекодавець) був укладений кредитний договір № 5883382 від 29 листопада 2007 року, відповідно до якого позивач зобов'язався надати останньому кредит у розмірі 79 000.00 доларів США, а останній, в свою чергу, зобов'язався використати його за цільовим призначенням, сплатити позивачу проценти за користування кредитом у розмірі 12.50% та повернути кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 29 листопада 2022 року. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 58833825 від 29 листопада 2007 року, між позивачем та позичальником було укладено договір іпотеки № 5883507 від 29 листопада 2007 року, зареєстровано в реєстрі № 554, де предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: об'єкт житлової нерухомості, квартира, загальною площею 71.9 кв. м, житловою площею 46.5 кв. м, адреса місця знаходження предмета іпотеки: [ADDRESS]. На підставі заяви іпотекодержателя та вищевказаного договору іпотеки № 5883507 від 29 листопада 2007 року, зареєстрованого в реєстрі за № 554, 09 червня 2017 року державним реєстратором [PERSON], КП «Реєстратор речових прав» Петропавлівської селищної ради Дніпропетровської області, було прийнято рішення про передачу вищевказаного нерухомого майна, переданого в іпотеку, в приватну власність позивачу, про що в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором було прийнято відповідне рішення № 35715099 та внесено відповідні записи про право власності за № 20950400. Відповідно до Інформаційної довідки № 94128162 від 09 серпня 2017 року, на вказану нерухомість було накладено арешт Соборним (Жовтневим) відділом державної виконавчої служби м. Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області, про що свідчить: запис про обтяження № 20950837, вид обтяження: арешт нерухомого майна, підстава: постанова про відкриття виконавчого провадження, серія та номер: В8, виданий 17 вересня 2010 року, видавник: Жовтневим ВДВС Дніпропетровського МУЮ; запис про обтяження № 20950756, вид обтяження: арешт нерухомого майна, підстава: постанова про відкриття виконавчого провадження, серія та номер: В8, виданий 17 вересня 2010 року, видавник: Жовтневим ВДВС Дніпропетровського МУЮ; запис про обтяження № 10263170, тип обтяження: арешт нерухомого майна, підстава: постанова про відкриття виконавчого провадження, серія та номер: В8, виданий 17 вересня 2010 року, видавник: Жовтневим ВДВС Дніпропетровського МУЮ. Позивач вважає, що діями Соборного відділу державної виконавчої служби м. Дніпро ГТУЮ у Дніпропетровській області порушені охоронювані Законом права та інтереси позивача, але не вказує інших учасників вказаного виконавчого провадження, чи виконані рішення в іншій частині провадження і чи не вплине зняття цього арешту на законні права та охоронювані інтереси інших осіб, стягувачів і зацікавлених осіб; неможливо задовольняти вимоги одних стягувачів за рахунок інших. Відповідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються як на праві власності на описане майно, так і на праві володіння ним і відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно. \~ \~ \~ \~Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача стосовно наполягання на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків або під час розгляду заяв позивача, останньому було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи. При таких обставинах суд вважає можливим ПАТ Перший український міжнародний банк в задоволенні позову до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю та скасування арешту відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про зняття арешту та усунення перешкод в користуванні приміщенням в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: dismissed