Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

У зв'язку з тим, що він працював на посаді старшого оператора АЗС № 5 в місті Рівному і наказом директора ПП «ТК «Укр-Петроль» № 112 від 15 квітня 2014 року був звільнений з займаної посади на підставі п.2 ст.41 КЗпП України в зв'язку з втратою довір'я, вважаючи наказ про звільнення необґрунтованим і як наслідок протиправним, оскільки жодних підстав для прийняття такого рішення не було, позивач звернувся з даним позовом до суду і просить визнати протиправним та скасувати наказ про його звільнення, поновити його на посаді старшого оператора АЗС № 5 м.Рівного, зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу. В ході розгляду справи представником позивача [PERSON] було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій фактично була уточнена вимога про зобов'язання нарахування і виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 13337 грн. 10 коп. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча належним чином і в установлений строк повідомлявся про слухання справи. Неодноразово подавав заяви про те, що він згідно норм діючого законодавства діє на підставі свого представника, тому пояснення у справі має надавати його представник [PERSON] Просив справу слухати у його відсутності. З цих підстав суд слухав справу у відсутності позивача. В ході розгляду справи виникла необхідність, щоб позивач сам надав пояснення, тому ухвалою суду було визнано його явку в судове засідання обов'язковою. Але позивач проігнорував цю вимогу суду і в судове засідання так і не з'явився. В суді представник позивача [PERSON] позов підтримав. Оскільки позов фактично був не вмотивований, то в судовому засіданні [PERSON] декілька разів подавав додаткові пояснення, які стосувалися того, що була порушена процедура звільнення, так як перед звільненням не отримано попередню згоду на звільнення профспілкового органу, а звільнення має бути лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), оскільки [PERSON] був членом профспілки. В додаткових поясненнях представник позивача також зазначав, що надані відповідачем документи не містять доказів нанесення позивачем збитків відповідачу, жодних порушень наказу № 31/14 від 31.01.2014 року позивач не вчиняв, фактів того, що нестача коштів і паливно-мастильних матеріалів, зафіксована в акті № 101 від 11 березня 2014 року, сталася з вини [PERSON], цим актом не встановлено. Вважає, що вказаний акт не може бути належним і допустимим доказом, оскільки заміри паливно-мастильних матеріалів проводилися вимірювальними приладами (метроштоками), які не пройшли державну повірку в органах держстандарту, а використання таких приладів забороняється. Крім того, дозвіл на експлуатацію резервуарів, паливо-розподільчих колонок і технічних трубопроводів на цій АЗС надано відповідачу лише 23.04.2014 року. Таким чином АЗС № 5 згідно вимог чинного законодавства фактично почала експлуатуватися із 23.04.2014 року, тобто вже після звільнення позивача з роботи. Тому позивач не міг допустити будь-яких порушень на АЗС № 5, яка не працювала по своєму функціональному призначенню відповідно до вимог закону. В додаткових поясненнях представник позивача також дає аналіз показанням свідків [PERSON] і [PERSON] і вважає, що показання свідків не містять жодного конкретного факту порушень зі сторони позивача і містять недостовірну інформацію. На зазначені вище доводи представник позивача вказав і у своєму відзиві на заперечення відповідача на позов. Фактично усні пояснення представника позивача в суді базувалися на цих же обставинах. З цих причин він вважає звільнення позивача з роботи незаконним, тому позивач і звернувся з даним позовом до суду і він, як його представник, просить позов задоволити. Представники відповідача [PERSON] і [PERSON] позов не визнали. Відповідачем було подано заперечення на позовну заяву, в яких відповідач виклав свою позицію стосовно звільнення позивача з роботи. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] пояснила, що позивач дійсно працював на АЗС № 5 старшим оператором і був звільнений з роботи у зв'язку з втратою довір'я. Підставою для звільнення позивача з роботи стала його пояснююча записка від 10.02.2014 року, так як він порушив фінансову дисципліну і відпустив пальне в борг, а також доповідна колективу, в якій колектив висловив недовіру позивачу і просив звільнити його з роботи, так як ним допускалось порушення касової дисципліни і на АЗС були постійні недостачі, які необхідно було погашати всьому колективу згідно договору про колективну (бригадну) відповідальність. Своїми діями позивач порушив наказ директора від 31.01.2014 року № 31/14, яким регламентувався відпуск нафтопродуктів по перерахунку. Нестача була виявлена відповідно до акту № 101 від 11 березня 2014 року. Перед звільненням позивач надавав свої пояснення, а згоди профспілкового комітету при звільненні не було отримано, так як [PERSON] не був членом профспілки і профспілки у них немає. Вважає, що звільнення позивача з роботи було законним. Представник відповідача [PERSON] підтримала пояснення [PERSON], вважає, що були законні підстави для звільнення [PERSON] за втрату довір'я. На її думку позов необгрунтований, не доведений належними доказами, а тому просить в його задоволенні відмовити. Свідок [PERSON] суду показав, що він працював на АЗС № 5 помічником оператора з 05 травня 2013 року, а [PERSON] в цей час уже був старшим оператором. Коли він влаштувався на роботу, то заправка уже працювала, а чи була вона введена в експлуатацію він не цікавився і документів не перевіряв. З працівниками було підписано договір про колективну відповідальність та всім було відомо про наказ про заборону відпуску пального без оплати, тому коли почали виявляти нестачі, з працівників вираховували за це кошти. Після цього він запитав у [PERSON], чому так відбувається, на що той відповів, що бочки, в яких зберігається пальне некалібровані. Одного разу він написав доповідну записку директору про те, що неправильно відбуваються прокачки і за те, що старший оператор почав погрожувати колективу. Цю доповідну записку написав від руки, а пізніше передрукував її, підписав доповідну з власної волі і передав директору. Йому не відомо чи були інші підписи на доповідній записці, а також те, що когось примушували її підписувати. Він не знає чи дійсно [PERSON] крав пальне, але після його звільнення ремонт бочок не проводився і випадків нестачі не було. Із показань свідка [PERSON] в суді вбачається, що вона працює на АЗС з 01 жовтня 2013 року. З цього часу і аж до звільнення [PERSON] вона працювала разом з ним в одну зміну. Він, як старший оператор, постійно мав до неї претензії. Їй відомо також те, що під час прокачки він заправляв власний автомобіль по 20 літрів з двох колонок. На зборах колективу вирішили попросити керівництво звільнити позивача. При цьому вони написали доповідну записку, вона її добровільно підписала, а про те, що когось примушували ставити підписи їй не відомо. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПП "Торговельна компанія "Укр-Петроль" 16 травня 2013 року було укладено трудовий договір на виконання обов'язків старшого оператора АЗС та договір № 16/05 про повну матеріальну відповідальність. Згідно наказу ПП "Торговельна компанія "Укр-Петроль" від 15 квітня 2014 року [PERSON] було звільнено з роботи згідно п.2 ст.41 КЗпП України у зв'язку з втратою довір'я. З даним наказом позивач був ознайомлений в той же день, про що свідчить його підпис. Підставами для звільнення стали пояснювальна записка [PERSON] від 10 лютого 2014 року, з якої вбачається, що він заправив клієнта пальним в борг попри те, що діяв наказ ПП "Торговельна компанія "Укр-Петроль" від 31 січня 2014 року про заборону відпуску палива без наявності доручення та погодження з відповідальною особою за здійснення розрахунків. Крім того, актом перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності АЗС № 101 від 11 березня 2014 року було виявлено нестачу нафтопродуктів в результаті чого матеріально-відповідальними особами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було завдано збитків АЗС на суму 14749,30 грн. З доповідної записки колективу АЗС № 5 від 07 квітня 2014 року вбачається, що в зв'язку з постійними недостачами на АЗС паливно-мастильних матеріалів, порушенням касової дисципліни та залякуванням з боку старшого оператора, колектив, висловлюючи недовіру, просить звільнити [PERSON] з посади старшого оператора. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" (з подальшими змінами і доповненнями) звільнення з підстав втрати довір'я (п.2 ст.41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Як вбачається із посадової інструкції старшого оператора АЗС ПП "Торговельна компанія "Укр-Петроль", з якою був ознайомлений [PERSON] при прийнятті на роботу, він є матеріально-відповідальною особою. Про це свідчить і укладений з ним договір про повну матеріальну відповідальність. Згідно вимог посадової інструкції, старший оператор несе відповідальність за невиконання наказів, розпоряджень безпосереднього керівництва й адміністрації підприємства, порушення правил ведення касових операцій, втрату, псування, нестачу грошей і інших матеріальних цінностей. Умовами трудового договору від 16 травня 2013 року передбачено, що працівник несе відповідальність за порушення правил приймання, обліку, відпуску і реалізації нафтопродуктів, втрату товарно-матеріальних цінностей. Крім того, передбачено, що трудовий договір може бути розірвано у будь-який час при недовірі однієї зі сторін. Зважаючи на те, що 31 січня 2014 року директором ПП "Торговельна компанія "Укр-Петроль" був виданий наказ про заборону всім працівникам створювати дебіторську заборгованість, тобто відпускати нафтопродукти в борг, з яким [PERSON] був ознайомлений, про що свідчить його підпис на зворотній стороні наказу, однак він, в порушення вимог наказу, відпустив нафтопродукти в борг, чим завдав підприємству збитків. Підтвердженням того, що таке порушення виникло з вини [PERSON] є його ж пояснююча записка від 10 лютого 2014 року. За таких обставин скоєне позивачем порушення стало вагомою підставою для втрати довіри до нього, що стало причиною розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця. Суд дійшов таких висновків виходячи з того, що для звільнення у зв'язку з втратою довіри не встановлений будь-який строк після скоєння працівником порушення, яке є підставою для звільнення. Звільнення працівника на підставі п.2 ст.41 КЗпП України може мати місце при вчиненні ним винних дій, при цьому не має значення, в якій формі були вчинені незаконні дії - навмисно чи у формі необережного ставлення до своїх обов'язків, а також те, чи передбачав працівник або повинен був передбачати негативні наслідки своїх дій. Втрата довір'я може бути й наслідком такого проступку, що дає підстави зробити висновок, що подальше залишення такого працівника на роботі з обслуговування грошових і матеріальних цінностей може призвести до втрати цих цінностей та утворення на підприємстві дебіторської заборгованості. Посилання представника позивача про те, що [PERSON] був звільнений з роботи в порушенням вимог ст.43 КЗпП України без згоди на те профспілкової організації, не заслуговують на увагу, оскільки на підтвердження цього ним надана лише соціальна картка Профспілки працівників інноваційних і малих підприємств України, однак, як вбачається із листів Рівненської обласної організації Профспілки працівників інноваційних і малих підприємств України № 11 і № 12 від 05.12.2014 року, позивач не належить до членів цієї профспілки. Суд критично оцінює і посилання представника позивача на те, що АЗС № 5 згідно вимог чинного законодавства фактично почала експлуатуватися із 23.04.2014 року після отримання дозволів на експлуатацію резервуарів, паливо-розподільчих колонок і технічних трубопроводів, тобто вже після звільнення позивача з роботи. Так, із листа територіального управління держгірпромнагляду в Рівненській області № 01-16-/986 від 15.07.2014 року вбачається, що порядок прийняття закінчених будівництвом об'єктів визначає виключно "Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів", затверджений постановою КМУ від 13 травня 2011 року № 461, згідно якого прийняття в експлуатацію здійснюється на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації шляхом видачі Державною архітектурно-будівельною інспекцією сертифіката, тому надання відповідних дозволів на експлуатацію устаткування, резервуарів, паливо-розподільчих колонок і технічних трубопроводів не пов'язане з введенням АЗС в експлуатацію. На момент коли позивач [PERSON] обіймав посаду старшого оператора, АЗС уже працювала за своїм призначенням. Навіть представник позивача в суді не заперечив, що [PERSON], працюючи старшим оператором, заправляв автомобілі, йому в касу за це сплачувалися відповідні кошти. Тобто, автозаправна станція працювала за своїм функціональним призначенням. Не може суд прийняти до уваги і посилань представника позивача на те, що немає доказів того, що нестачі на АЗС мали місце з вини лише [PERSON], оскільки нестачі матеріально-товарних цінностей, які мали місце на АЗС, не були причиною втрати довіри до позивача. Ці нестачі перекривалися всіма працівниками бригади, яка працювала на АЗС. Причиною втрати довіри до позивача був відпуск паливно-мастильних матеріалів в борг, нестачі готівкових коштів в касі, порушення порядку прокачки заправних колонок і трубопроводів, під час яких [PERSON] безобліково і безоплатно заправляв власний автомобіль, що підтверджено пояснювальними записками самого [PERSON] від 10.02.2014 року, 04.04.2014 року, а також показами свідків. У відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими у відповідності до норм ЦПК в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Згідно ст.10, ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи встановлені судом обставини та докази, які надані сторонами, суд вважає, що при звільненні [PERSON] з посади старшого оператора АЗС № 5 м.Рівне не було допущено порушення норм трудового законодавства, а отже позов є безпідставним і не доведеним, а тому до задоволення не підлягає. Відповідно, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. В зв'язку з відмовою у задоволенні позову відповідно до ст.88 ЦПК України з позивача необхідно стягнути судові витрати, а саме судовий збір, який не був ним сплачений при подачі позову до суду.

Outcome: approved