Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом та просила визнати протиправним і скасувати Наказ №35-к від 16.12.2020 року «Про розірвання трудового договору з викладачем-спеціалістом І категорії КЗ БМР БМШ №3 [PERSON] ; поновити [PERSON] на посаді викладача-спеціаліста І категорії КЗ БМР Білоцерківська музична школа №3 з 16.12.2020 року; стягнути з відділу культури і туризму БМР Київської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі та компенсацію моральної шкоди в розмірі 30000,00 грн., вирішити питання розподілу судових витрат. І. Позиція сторін у справі. Позивач свої вимоги мотивувала тим, що згідно наказу № 25 від 31.08.2004 року її було прийнято на роботу до Білоцерківської музичної школи-ліцею І-ІІІ ст., на посаду організатора позакласно-виховної роботи. В подальшому було змінено назву даної школи на Комунальний заклад Білоцерківської міської ради Білоцерківська музична школа №3 (далі - Відповідач 1, або КЗ БМР БМШ №3). За наказом №32 від 11.11.2010р. позивача було прийнято з 15.11.2010року на посаду викладача образотворчого мистецтва за безстроковим трудовим договором в КЗ БМР БМШ №3. Позивач зазначає, що 16.12.2020 року, без жодних попереджень, було видано Наказ №35-к, за підписом т.в.о. директора КЗ БМР БМШ №3 [PERSON], що завіренийо печаткою Відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради (далі - Відповідач2), яким позивача було звільнено з роботи на підставі п.1.ст.40 КЗпП України. Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки його було проведено з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема статті 49-2 КЗпП України. Як вбачається з тексту оскаржуваного Наказу №35-к, позивача звільнено у зв`язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності працівників, відповідно до наказу №18-ОД від 16.12.2020р. «Про внесення змін до штатного розпису КЗ БМР БМШ №3 та скорочення чисельності працівників», та у зв`язку із зменшенням обсягу робіт і з організаційно-виробничими обставинами, а також необхідністю проведення змін в організації виробництва і праці, постійного перебування працівника у простої відповідно до Наказу № 11-к від 19.06.2020р., відсутністю педагогічного навантаження на підставі п.1.ст.4О КЗпП України. Позивач зазначає, що вона не була ознайомлена з жодним із зазначених наказів, які стали підставою для її звільнення з роботи. Крім того, у КЗ БМР БМШ №3 змін в організації виробництва і праці чи скорочення чисельності або штату працівників не відбулося. Відповідач 1, в особі т.в.о. директора [PERSON] , умисно, з метою тиску на позивача, починаючи з травня 2020 року безпідставно не виплачувала в повному обсязі заробітну плату, позбавляла позивача педагогічного навантаження, та незаконно звільнила. В порушення ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору відбулось без попередньої згоди первинної профспілкової організації. 23.04.2020р. начальником Відділу культури і туризму БМР було незаконно звільнено з посади директора КЗ БМР БМШ №3 [PERSON]. На місце звільненого директора [PERSON] було призначено в.о. директора [PERSON] , з якою у позивача склалися неприязні стосунки. 24.11.2020р. рішенням Білоцерківського міськрайонного суду було поновлено на роботі у вказаному закладі директора [PERSON] , та допущене негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на посаді директора і викладача по класу домри, а отже, на момент видачі наказу про звільнення позивача з роботи, [PERSON] не була директором закладу. Наказ про звільнення позивача з роботи прийнято посадовою особою Відповідача-1 без належних повноважень. Позивач зазначає, що жодних заяв про звільнення вона не писала і про майбутні скорочення штатних одиниць їй ніхто не повідомляв. Звільнення позивача відбулося в період карантинних заходів пандемії на COVID-19, в скрутний особисто для позивача період, так як [INFO] помер від хвороби на COVID-19 її чоловік. Позивач є особою пенсійного віку і відсутність роботи та ті невеликі кошти, що недоотримала вона є значною втратою для її бюджету. Позивач вважає, що наказ про звільнення є незаконним, оскільки прийнятий у спосіб, що не передбачений КЗпП України, без погодження профспілки, необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, а тому просила позов задовольнити. В судовому засіданні представники позивача, [PERSON] та адвокат Кукса Г.А. позовні вимоги підтримали повністю з підстав зазначених в позові. Додатково зазначили, що відповідно до рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2019р. у справі 810/4996/18 ліквідацію КЗ БМР Білоцерківська музична школа №3 скасовано, а рішення Білоцерківської міської ради № 2788-56-VII від 06.09.2018р. «Про організаційно-правові заходи щодо створення комунального закладу Білоцерківської міської ради Білоцерківська школа мистецтв №3 в м.Біла Церква» визнано неправомірним і також скасовано. Позивач була членом профспілки, секретарем профспілкового комітету, але взагалі не була обізнана щодо винесення Наказів №18-ОД від 16.12.2020р., № 10-ОД від 01.09.2020р., які слугували підставою для прийняття оскаржуваного Наказу №35-к від 16.12.2020р. про звільнення позивача з роботи, профспілковий комітет не розглядав вказаних питань, згоди не надавав, позивача на засідання не викликав. Представники відповідача-2, начальник Управління культури і туризму Ковальська Ю.І. та представник за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. 26.04.2021 року представником Відповідача2, на вимогу суду, було надано довідку про доходи позивача за період з січня 2020р. по грудень 2020р. (Т. 1 а.с. 80), а також, 18.05.2021 р. і 14.06.2021р. Відповідачем2 було надано письмові докази з клопотанням про поновлення строку на їх прийняття та 17.06.2021 року на адресу суду надійшла заява з письмово викладеною позицією у справі (Т.1 а.с 212). Відповідач 2 позов не визнає, зазначаючи, що Управління культури і туризму утворилося з 01.01.2021р. ніяких наказів щодо звільнення працівників не видавало. До січня 2021 року КЗ БМР БМШ №3 був підпорядкований Відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради. Зі змісту Статуту КЗ БМР БМШ №3 не вбачається підпорядкованість даного закладу Управлінню культури і туризму БМР, трудових відносин між позивачем і Управлінням культури і туризму Білоцерківської міськради не було. Крім того, представники Відповідача2 , суду пояснили, що позов не визнають і з тих підстав, що звільнення позивача відбулося законно, без будь-яких порушень. 01.09.2020 року в.о. керівника КЗ БМР БМШ №3 [PERSON] був виданий наказ № 10-ОД про попередження працівників КЗ БМР БМШ № 3 щодо майбутнього скорочення штату та чисельності працівників. Крім того, з даним наказом було ознайомлено голову профспілкового комітету та зобов`язано її повідомити про скорочення штату та чисельності працівників. Позивач, взагалі, не мала роботи, оскільки не є викладачем музики, а викладала образотворче мистецтво, мала 1 годину на тиждень, їй запропонували посаду секретаря школи, оскільки за освітою позивач філолог, і оскільки [PERSON] відмовилася переходити на посаду секретаря, то її було звільнено. Наказ про звільнення і трудову книжку позивач відмовилася отримувати, про що були складені відповідні акти та поштою направлено позивачу трудову книжку і копію наказу про звільнення (Т. 2 а.с. 56-60). ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. 11.02.2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні на 01.03.2021 року (Т.1а.с.36). 29.03.2021 року суду надано Рішення Білоцерківської міської ради від 29.12.2020року за № 84-06-VІІ про перейменування назви Відповідача2, тобто відбулося перейменування Відділ культури і туризму БМР Київської області на Управління культури і туризму БМР Київської області (Т. 1а.с. 56-59). Ухвалою суду від 30.03.2021 року було задоволено клопотання представників позивача про витребування доказів, а саме витребувано довідки про доходи [PERSON] з роздруківками по кодам за 2020 рік у КЗ БМР Білоцерківська музична школа № 3, наказ №18-од від 16.12.2020 р., наказ № 10-од від 01.09.2020 р., наказ 11-к від 19.06.2020 р. по КЗ БМР БМШ №3. (Т.1 а.с.63-64). 17.05.2021 року представник позивача подала заяву про уточнення позовних вимог та просила в прохальній частині позовної заяви вважати вірним : «поновити [PERSON] на посаді викладача-спеціаліста Ікатегорії з 17.12.2020 року до КЗ БМР Білоцерківська музична школа №3, або його правонаступника» (Т. 1 а.с. 129). Ухвалою суду від 26.04.2021 року було витребувано докази з ГУ ПФУ у Київській області (Т.1а.с.121). 26.02.2021 року від директора КЗ БМР Білоцерківська музична школа №3 Павлової Н.О. на адресу суду надійшла заява про визнання позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, та зазначено, що за рішенням суду [PERSON] поновлено на посаді директора КЗ БМР Білоцерківської музичної школи № 3, тому, як керівник закладу, вона є належним представником відповідача1 та визнає позовні вимоги (Т.1 а.с.42). 14.06.2021 року на адресу суду від представника Управління культури і туризму БМР надійшла заява про відмову у визнанні позову [PERSON] , як представником відповідача-1. Вказана заява мотивована тим, що відсутній наказ Відділу культури і туризму БМР про поновлення [PERSON] на посаді директора КЗ БМР Білоцерківської музичної школи № 3. Рішення суду про поновлення [PERSON] на посаді є, але не виконане. [PERSON] використовує старі бланки та підроблену печатку, що стало підставою для порушення кримінального провадження. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що згідно Наказу № 32 від 11.11. 2010 року [PERSON] було прийнято на роботу, на посаду викладача образотворчого мистецтва за безстроковим трудовим договором до Комунального закладу Білоцерківської міської ради Білоцерківська музична школа №3 (Т.1 а.с.10-11). Встановлено, що 16.12.2020р. за підписом т.в.о. директора КЗ БМР БМШ №3 [PERSON] та завіреного печаткою Відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради було видано Наказ №35-к, за яким позивача було звільнено з посади викладача за п.1.ст.4О КЗпП України. Підставою для даного наказу, як слідує зі змісту цього Наказу, слугували Наказ №18-ОД від 16.12.2020р. «Про внесення змін до штатного розпису КЗ БМР БМШ №3 та скорочення чисельності працівників» і Наказ №10-ОД від 01.09.2020 року «Про попередження працівників КЗ БМР БМШ №3 про майбутнє скорочення штату та чисельності працівників КЗ БМР БМШ №3» (Т. 1 а.с. 13). Встановлено, що позивач поштою отримала свою трудову книжку і ксерокопію наказу №35-к від 16.12.2020р. про розірвання трудового договору (Т. 2 а.с. 105). Відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 1.3 Статуту, затвердженого рішенням Білоцерківської міської ради Київської області від 22.12.2016 року № 398-22-VII, Комунальний заклад Білоцерківської міської ради Київської області Білоцерківська музична школа № 3 - початковий спеціалізований мистецький навчальний заклад (школа естетичного виховання) - є початковою ланкою спеціалізованої мистецької освіти, належить до системи позашкільної освіти у сфері культури, заснований Білоцерківською міською радою Київської області на комунальній формі власності. Заклад має статус державного закладу освіти, підзвітний та підпорядкований відділу культури та туризму Білоцерківської міської ради. Пунктом 2.1 статуту передбачено, що заклад є юридичною особою, діє на підставі статуту, затвердженого засновником, має круглу печатку, кутовий штамп та інші штампи і обслуговується централізованою бухгалтерією відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради. Керівництво закладом здійснює його директор, який призначається та звільняється з посади начальником відділу культури та туризму Білоцерківської міської ради (п. 5.1, 5.2 Статуту). Відповідно до абзацу 10 пункту 5.3 статуту керівник закладу за дорученням відділу культури представляє заклад в усіх підприємствах, установах та організаціях. Встановлено, що 06.09.2018 року Білоцерківською міською радою Київської області прийнято рішення № 2788-56-VII «Про організаційно-правові заходи щодо створення комунального закладу Білоцерківської міської ради Білоцерківська школа мистецтв № 3 в місті Біла Церква», яким, зокрема, вирішено: припинити юридичну особу - комунальний заклад Білоцерківської міської ради Білоцерківська музична шкода № 3 (код за ЄДРПОУ 02227088, юридична адреса: 09100, Київська обл., місто Біла Церква, вул. Леваневського, будинок 47/1) шляхом ліквідації та утворити ліквідаційну комісію з припинення комунального закладу, а також створити комунальний заклад Білоцерківської міської ради Білоцерківська школа мистецтв № 3. Однак, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.05.2019 року у справі № 810/4996/18, яка набрала законної сили 29.05.2019 року, рішення Білоцерківської міської ради Київської області № 2788-56-VII від 06.09.2018 «Про організаційно-правові заходи щодо створення комунального закладу Білоцерківської міської ради Білоцерківська школа мистецтв № 3 в місті Біла Церква» - скасовано. Отже, [PERSON] за рішенням суду, з 23.04.2020 року поновлено на посаді директора КЗ БМР БМШ № 3. Однак, як було встановлено судом, фактично, рішення суду не виконано, на даний час наказ про поновлення на посаді директора закладу [PERSON] не прийнято. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Білоцерківської міської ради Київської області від 29.12.2020 року № 84-06-VIII міська рада перейменувала Відділ культури і туризму Білоцерківської міської ради в Управління культури і туризму Білоцерківської міської ради (Т.1 а.с.56). Згідно з наказом Управління культури і туризму БМР від 04.01.2021 року № 02 переміщено заклади культури відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради, зокрема КЗ БМР БШМ № 3, в Управління культури і туризму Білоцерківської міської ради. Станом на день розгляду справи судом, юридична особа КЗ БМР БМШ №3 зареєстрована, що слідує з Єдиного державного реєстру юридичних осіб (Т. 1 а.с 44). Відповідно до Наказу №118 від 28.12.2020року начальника Відділу культури і туризму Білоцерківської міської ради «Про зняття з фінансування на 2021 рік КЗ БМР БМШ №3» - було знято з фінансування на 2021 рік КЗ БМР БМШ №3 та виключено даний заклад з облікової та фінансової документації у 2021році, повідомлено фінансове управління Білоцерківської міської ради і інші установи, організації про виключення КЗ БМР БМШ №3 з переліку закладів, що фінансуються на 2021рік (Т. 2 а.с. 109). Як було зазначено вище, 01.09.2020 року у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці та відсутністю обсягу робіт та з організаційно-виробничими обставинами, майбутнім скороченням штату та чисельності працівників КЗ БМР БМШ № 3, за підписом в.о. директора КЗ БМР БМШ № 3 [PERSON] видано наказ № 10-ОД про попередження працівників закладу про майбутнє скорочення штату та чисельності працівників КЗ БМР БМШ № 3. Вказаним наказом зобов`язано голову профспілкового комітету [PERSON] довести до відома кожному працівнику, посада якого може бути скорочена відповідно до даного наказу. [PERSON] ознайомлена з вказаним наказом під підпис 01.09.2020 року (Т. 2 а.с.108). Матеріали справи містять повідомлення від 09.09.2020р. та подання від 29.09.2020р. в.о. директора КЗ БМР БМШ №3 [PERSON] адресовані на ім`я голови первинної профспілкової організації КЗ БМР БМШ №3 про осіб, які підлягають скороченню. Зокрема, зазначено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці та відсутністю обсягу робіт та організаційно-виробничими обставинами, майбутнім скороченням штату та чисельності працівників в.о.директора просила дати згоду на звільнення і повідомити позивача , що її посада з 15.12.2020р. буде скорочена (Т.2 а.с. 95-102). На вказані звернення головою первинної профспілкової організації [PERSON] була надана доповідна про належне сповіщення працівників щодо скорочення штату та повідомлення «Про надання згоди на звільнення працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату» (Т. 2 а.с.103,104). Встановлено, що штатним розписом КЗ БМР БМШ №3 на 2020 рік позивачу, як викладачу-спеціалісту першої категорії було встановлено посадовий оклад 4772 грн. та місячна тарифна ставка, з урахуванням підвищень становила 5249,20 грн. (Т. 1 а.с.167-170 ) Відповідач 2 надав суду довідку про доходи [PERSON] з якої слідує, що, починаючи з вересня 2020 року позивачу було змінено систему та розмір оплати праці. Так, в квітні 2020 року заробітна плата позивача становила 9798,52 грн., в липні 2020р. - 4899,24 грн.(в межах посадового окладу), а з вересня 2020 р. роботодавець почав нараховувати позивачу заробітну плату за фактично відпрацьовані години, і тому у вересні 2020р. позивачу нарахували до виплати 432,13 грн., у жовтні 2020р. - 432,13 грн., а в листопаді - 34,57 грн. (Т.1а.с.80). Сторони надали суду Індивідуальні відомості про застраховану особу з УПФУ, де вбачається, що позивачу внесені відомості про фактично нараховану суму заробітної плати у межах максимальної величини на яку нараховується єдиний внесок та суму різниці між розміром мінімальної заробітної плати та фактично нарахованої заробітної плати за звітний період (Т.1 а.с.78-79, 88-89, 134). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ст. 141 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно положень ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Відповідно до п.19 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 суди при розгляді трудових спорів, пов`язаних зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, з`ясовують наступне: чи дійсно мало місце скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано роботодавцем норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що роботодавець не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджували його за два місяці про наступне вивільнення. Відповідно до роз`яснення Міністерства праці та соціальної політики України, надане листом від 07.04.2011 № 114/06/187-11, скорочення штату працівників та скорочення чисельності працівників - це різні поняття. Чисельність працівників - це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості, тобто зменшується певна кількість працюючих однієї професії. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. Наприклад, скорочується посада водія, посада інспектора з кадрів тощо. Скорочення чисельності або штату працівників допускається виключно у разі наявності змін в організації виробництва і праці (наприклад, вдосконалення, покращення процесу виробництва, зменшення обсягу виробництва продукції, перепрофілювання підприємства, установи, організації тощо). При цьому, суд звертає увагу на необґрунтовані дії Відповідача2, оскільки, враховуючи, що 29.05.2019 року Шостим апеляційним адміністративним судом (справа № 810/4996/18) було скасовано рішення Білоцерківської міської ради Київської області № 2788-56-VII від 06.09.2018 про ліквідацію КЗ БМР БМШ № 3 та створення школи мистецтв, та наразі, відсутнє будь-яке інше рішення міської ради щодо ліквідації, реорганізації, зміни форм власності або часткового зупинення КЗ БМР БМШ № 3, як це передбачено пунктом 8.1 Статуту, то безпідставним і необґрунтованим є прийняття наказу про скорочення працівників вказаної школи, ще й період триваючих карантинних заходів встановлених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та постановою КМ України від 11.03.2020 р. № 211. Процедура скорочення чисельності або штату працівників передбачає: 1. повідомлення первинних профспілкових організацій про заплановане скорочення чисельності або штату4 працівників; 2. видання наказу про скорочення чисельності або штату працівників; 3. попередження працівників про наступне вивільнення, пропонування переведення на іншу роботу; 4. отримання згоди виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації на звільнення працівників; 5. інформування місцевого центру зайнятості про заплановане масове вивільнення працівників; 6. звільнення працівників. Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом. Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган. Також, відповідно до пункту 10 статті 38 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" виборний орган первинної профспілкової організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, який є членом діючої на підприємстві, установі, організації профспілки. Отже, як було встановлено судом, позивач є членом профспілкової організації КЗ БМР БМШ №3, є секретарем цієї профспілкової організації, однак засідання виборного органу профспілкової організації з розгляду питання про звільнення позивача з роботи не відбувалося, згоду щодо розірвання трудового договору з позивачем надала одноособово Гримашевич Л.С., як профспілковий представник, якого уповноважила розглядати одноособово дане питання в.о. директора КЗ БМР БМШ №3 [PERSON] Зазначені обставини вказують на порушення прав позивача при розірванні з нею трудового договору. Крім того, судом встановлено, що позивачу без належного попередження були змінені умови оплати праці в бік погіршення. Фінансування та виплата заробітної плати працівникам КЗ БМР БМШ №3 здійснювалося централізованою бухгалтерією Відділу культури і туризму БМР , який є головним розпорядником бюджетних коштів. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Роботодавець не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені у т.ч. колективними договорами (ч. 4 ст. 97 КЗпП). Зміни до колективного договору можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін, тобто роботодавця та профспілки (або представниками працівників, обраними і уповноваженими трудовим колективом). Стаття 247 КЗпП передбачає вирішення питань оплати праці, робочого часу і часу відпочинку роботодавцем разом з виборним профспілковим органом. Зміна умов трудового договору й оплати праці працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є (ч. 2 ст. 252 КЗпП). У зв`язку з ситуацією, пов`язаною з оголошенням карантину з 12 березня до 22 травня 2020 року, терміни якого в подальшому змінювалися залежно від епідеміологічної ситуації в Україні, своєчасним вжиттям та проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів відповідно до Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" працівники, які фактично не виходять на роботу під час карантину, вважаються такими, що не виходять на роботу у зв`язку з простоєм; згідно зі статтею 34 Кодексу законів про працю України простій - це призупинення роботи, викликане невідворотною силою або іншими обставинами. Згідно з пунктом 5.2.1 Галузевої Угоди між Міністерством освіти і науки України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України на 2016 -2020 роки (зі змінами у редакції від 19.04.2018р.) періоди, впродовж яких у закладах освіти не здійснюється навчальний процес (освітня діяльність) у зв`язку із санітарноепідеміологічними, кліматичними чи іншими, незалежними від працівників обставинами, є робочим часом педагогічних, науково-педагогічних та інших працівників. У зазначений час працівники залучаються до навчально-виховної, організаційно-методичної, організаційно-педагогічної, наукової робіт відповідно до наказу керівника закладу в порядку, передбаченому колективним договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до п. 77 Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, затвердженої наказом Міністерства освіти України від 15.04.1993 р. № 102, у випадку, коли в окремі дні заняття не проводяться з незалежних від учителя причин, оплата його праці здійснюється з розрахунку заробітної плати, встановленої при тарифікації, за умови, що вчитель (викладач) виконує іншу організаційно-педагогічну роботу. У випадку, якщо такої роботи немає, за працівниками зберігається середня заробітна плата, розмір якої визначається згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, відповідно до статті 113 Кодексу законів про працю України. Отже, встановленим є те, що в порушення вищенаведених норм позивача не було поставлено до відому за 2 місяці із запровадженням зміни діючих умов оплати праці в бік погіршення. Оскільки, надані Відповідачем2 та ГУ ПФУ в Київській області докази свідчать про те, що з вересня 2020 року позивачу було змінено систему та розмір оплати праці. Якщо в квітні 2020 року заробітна плата позивача становила 9798,52 грн., в липні 2020р. - 4899,24 грн.(в межах посадового окладу), то з вересня 2020 р. відповідач2 почав нараховувати позивачу заробітну плату за фактично відпрацьовані години, і тому у вересні, жовтні, листопаді 2020р. позивачу нарахували до виплати, відповідно, - 432,13 грн., 432,13 грн. та - 34,57 грн. В судовому засіданні представники відповідача2 обґрунтували таке обчислення заробітної плати відсутністю у позивача навантаження, зменшення педагогічних годин, відсутністю учнів в період карантинних заходів. Також, встановленим є те, що позивача не запрошували на засідання профспілкового комітету з розгляду питання скорочення штату та чисельності працівників закладу,внесення змін до штатного розпису. Як повідомили суду представники Відповідача 2, такого засідання профспілкової організації не було, протокол не вівся, оскільки згоду на скорочення штату і чисельності працівників та на звільнення позивача з роботи правомірно надала голова первинної профспілкової організації [PERSON] , як представник від організації. Суд критично оцінює таку позицію сторони відповідача 2, оскільки подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою ст. 43 КЗпП України. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Крім того, в порушення ст. 48, п. 4 ч.3ст. 50 Закону України "Про зайнятість населенння" відповідач 2, як уповноважений орган не поінформувати територіальний орган Державної служби зайнятості України про заплановане вивільнення працівників КЗ БМР БМШ №3 за два місяці до вивільнення. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що відповідачами не було дотримано порядку та процедури звільнення позивача з роботи та недоведено підстав для розірвання трудового договору з [PERSON] . Отже, наказ Комунального закладу Білоцерківської міської ради «Білоцерківська музична школа № 3» № 35-к від 16.12.2020 року був виданий з порушенням вимог законодавства, тому є протиправним та підлягає скасуванню, а [PERSON] підлягає поновленню на посаді Комунального закладу Білоцерківської міської ради «Білоцерківська музична школа № 3» з 17.12.2020 року, та, як наслідок, суд вважає за можливе задовольнити позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі і при цьому суд враховує наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» передбачено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду. Середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (п.2 Порядку). Однак, в даному випадку, враховуючи надану Відповідачем2 довідку про доходи [PERSON] за останні 4 місяці її роботи, та враховуючи положення вищевикладених правових норм, суд вважає, що розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід провести відповідно до п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати. Згідно п. 4 цього Порядку, якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору. \ Пункт 4 доповнено абзацом згідно з Постановою КМ N 542 ( 542-2015-п ) від 29.07.2015; в редакції Постанови КМ N 1213 ( 1213-2020-п ) від 09.12.2020 \ Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду. \ Абзац пункту 4 в ред. Постанови КМ N 1213 1213-2020-п ) від 09.12.2020 \. Таким чином, оскільки мінімальна заробітна плата у відповідності до Закону про Державний бюджет на 2021 рік, в період з січня 2021р. по червень 2021р. становила 6000 грн., то розмір середньої заробітної плати становитиме 36000 грн. (6 місяців /з першого місяця після звільнення позивача з роботи по дату винесення рішення в даній справі/ множимо на 6000 грн. = 36 000 грн.) . Щодо відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Вказана правова позиція зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. В п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Ураховуючи те, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, то суд визначає розмір цієї шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. До такого висновку прийшов Верховний Суд України у рішенні по справі № 6-23цс12 від 25.04.2012 року. Суд вважає, що позивачу спричинено моральну шкоду, оскільки відповідачами було порушено її право на працю, крім того, вона змушена була витрачати додатково час, зусилля для захисту своїх прав в суді. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує доводи позивача про моральні страждання, утрату нормальних життєвих зв`язків та додаткові зусилля для організації свого життя в період триваючих в державі карантинних заходів. При цьому, суд виходить з презумпції, що порушення прав людини прямо суперечить головним конституційним нормам і завжди викликає у людини негативні емоції. Разом з тим, суд зауважує, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Таким чином, з урахування вимоги розумності та справедливості, суд дійшов висновку про можливість відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 2000 грн. Суд відмовляє в частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди в розмірі, який зазначила позивач. При цьому, суд вважає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу та сума моральної шкоди підлягають стягненню саме з Відповідача2, оскільки фінансування і виплата заробітної плати працівникам КЗ БМР БМШ №3 здійснювалося централізованою бухгалтерією Відділу культури і туризму БМР (перейменованого в Управління культури і туризму БМР), який є головним розпорядником бюджетних коштів та, крім того, відповідно до виданого Відповідачем2 Наказу №118 від 28.12.2020року- КЗ БМР БМШ №3 знято з фінансування на 2021 рік . Згідно ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Згідно ст. 141 ЦПК України з Відповідача2 підлягає стягненню в дохід держави судовий збір, пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial