Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

У грудні 2019 року до Подільського районного суду із позовом звернулась [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом до акціонерного товариства «Альфа Банк» (надалі за текстом - відповідач), третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна, про зняття обтяження на предмет іпотеки. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначила, що у липні 2007 року вона уклала кредитний договір №800000427, на забезпечення якого було також укладено іпотечний договір земельної ділянки №800000427-И. Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 30.01.2019 року у справі №758/6863/14 стягнуто солідарно з неї та з приватного підприємства «Ананда Україна» на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 66 801,58 грн. та судовий збір у сумі по 501,02 грн. з кожного. На виконання вимог зазначеної Постанови суду позивачем здійснено платіж у сумі 66802 грн. Відтак, позивач вважає, що сплативши залишок заборгованості, у неї припинились зобов`язання за кредитним договором та, відповідно, за договором іпотеки. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 06.10.2020 року у вказаній справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 12.11.2020 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позову та зазначив, що правовідносини позивача та відповідача за кредитним договором не є припиненими, адже основне зобов`язання боржника не виконане у повному обсязі, оскільки кредитор має право на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та Цивільним кодексом України. Протокольною Ухвалою суду від 13.11.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 20.11.2020 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, у якій звернула увагу суду на те, що відповідач не довів обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. 23.06.2021 року позивач подала розрахунок 3% річних та інфляції та докази сплати коштів. В подальшому, позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що 02.07.2007 між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є відповідач та позивачем укладено кредитний договір №800000427, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 138 000 доларів США, які зобов`язалася повернути у строк до 02 липня 2022 року та сплатити проценти за користування кредитом (а.с.6-13). На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між ЗАТ «Альфа-Банк» та позивачем укладено іпотечний договір земельної ділянки №800000427-И від 02.07.2007 року (а.с.14-17). У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором від 02.07.2007 року, станом на 12.11.2013 року у позивача виникла заборгованість у розмірі 105024,38 доларів США, що за курсом Національного банку України на дату розрахунку становить - 1 195 664,44 грн., за відсотками - 2 668,14 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на дату розрахунку становить - 30 375,81 грн., а також неустойка за невиконання умов договору в розмірі 1 188,37 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України на дату розрахунку становить 13 529,16 грн., тому відповідач звернувся з позовом до суду. Заочним Рішенням Подільського районного суду м.Києва від 06.05.2015 року справа №758/6863/14 у задоволенні позову відмовлено (а.с.18-21). Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 30.01.2019 року заочне рішення Подільського районного суду від 06 травня 2015 року у справі №758/6863/14 скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким стягнуто солідарно з [PERSON] та з приватного підприємства «Ананда Україна» на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 66 801,58 грн. та судовий збір у сумі по 501,02 грн. з кожного (а.с.22-32). 15.11.2019 року відповідачем направлено на адресу позивача повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (а.с.35). На виконання вимог Постанови Київського апеляційного суду м. Києва від 30.01.2019 року у справі №758/6863/14 позивачем здійснено платіж у сумі 66802 грн. у якості заборгованості за кредитним договором №800000427-И від 02.07.2007 року, що підтверджується квитанцією №1-249ЗК від 16.12.2019 року (а.с.33). 12.02.2021 року позивачем сплачено кошти у розмірі 5300 грн. на рахунок позивача у якості інфляційних втрат та 3% річних (а.с.155). Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною 1 ст. 575 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною 1 ст.12 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Заборгованість позивача по кредитному договору від 02.07.2007 року в сумі, що визначена Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 30.01.2019 року у справі №758/6863/14 повністю сплачена. За належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором припиняється як це зобов`язання, так і зобов`язання за договором іпотеки, які є похідними від основного зобов`язання. Аналогічний висновок сформулював Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у Постанові від 14 лютого 2018 року у справі №910/16461/16, а також у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №522/407/15-ц та від 27.03.2019 року у справі №711/4556/16-ц. Так, у судовому засіданні представником відповідача не надано суду належних і допустимих доказів заборгованості позивача по кредитному договору №800000427 від 02.07.2007 року. В свою чергу, позивачем долучено до матеріалів справи належним чином засвідчену копію квитанції №1-249ЗК від 16.12.2019 року про здійснення платежу на виконання вимог Постанови Київського апеляційного суду м. Києва від 30.01.2019 року у справі №758/6863/14 (а.с.33), а також докази сплати інфляційних втрат та 3% річних (а.с.155). Отже, належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку й обтяження нерухомого майна, що є предметом іпотеки. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина друга статті 593 ЦК України, частина третя статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ст. 4 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель зобов`язаний звернутися до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки не пізніше 14 днів з дня повного погашення боргу за основним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами у реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень визначається ст. ст. 18, 19 Закону. Так, у судовому засіданні встановлено, що після погашення заборгованості іпотекодержатель - відповідач не виконав зобов`язання, визначеного ст. 4 Закону України «Про іпотеку» і не звернувся до державного реєстратора у встановлений строк із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки оскільки згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна: 1105908380000; кадастровий номер 8000000000:85:463:0018; об`єкт нерухомого майна: земельна ділянка; опис об`єкта: площа (га): 0,0567, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель; адреса: [ADDRESS] . За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від11.09.2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц). За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020 року, статтю 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону (у редакції, чинній із 16.01.2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про іпотеку (обтяження), тому починаючи з 16.01.2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків за процедурою, визначеною у Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Аналогічні правові висновки наведені у Постановах Верховного Суду від 03.02.2021 року у справі №278/3367/19, від 03.09.2020 року у справі №914/1201/19, від 23.06.2020 року у справах №906/516/19, №905/633/19, №922/2589/19, від 30.06.2020 року у справі №922/3130/19, від 14.07.2020 року у справі №910/8387/19, від 20.08.2020 року у справі №916/2464/19. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1536,80 грн., оскільки позовні вимоги задоволено, тому дані витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved