Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом та заявленою в ньому вимогою про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] , в його обґрунтування посилаючись на те, що він є батьком малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , матір`ю дитини є відповідач, з якою з 2015 р. припинені фактичні шлюбі відносини та відповідач, познайомившись з іншим чоловіком, виїхала на постійне проживання до автономної Республіки Крим, залишив малолітню дитину проживати з батьком (позивачем). Через декілька місяців, тимчасово повернувшись до м. Дніпро, відповідач забрала у батька доньку та залишила її проживати разом зі своєю бабусею - [PERSON] . Як зазначається позивачем при звернення до суду, протягом 2016-2019 р.р. він регулярно бачив дитину, забирав її до себе, забезпечував матеріально; періодично у цей період донька протягом 2-3 місяців проживала у батька. Відповідач вихованням, навчанням, лікуванням дитини не займається. Раніше мати приїздила до доньки раз на три місці, а в період грудня 2017 р. по березень 2019 р. лише протягом декількох тижнів була в Україні, що підтверджується відомостями з Головного центром обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби у відповіді на ухвалу суду про витребування доказів. Дитина у цей час проживала разом з прабабусею, яка через похилий вік та стан здоров`я не забезпечувала належні умови для проживання та розвитку доньки позивача. У травні 2019 року позивач забрав дитину до себе та з того часу вони проживають за адресою: [ADDRESS] . Майя відвідує перший клас загальноосвітньої школи, добре навчається, зростає у комфортних умовах в атмосфері любові та поваги. Мати дитини (відповідач) з травня 2019 року в Україні не була, з донькою спілкується за телефоном з періодичністю один дзвінок на місяць, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Позивач вказує, що він має можливість забезпечити дитині необхідні умови проживання, має постійну роботу з гідною заробітною платою, матір, яка має можливість йому допомагати у вихованні дитини, позивач проживає у приватному будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] . Наразі позивач проживає у цивільному шлюбі з [PERSON] . Дівчата мають гармонійні відносини, дуже прихильно відносяться одна до одної. [PERSON] займається вихованням доньки позивача, як рідної, позивач вважає, що в його родині дитині комфортно зростати, наразі батько вирішує усі соціально-побутові питання дитини, займається її вихованням та вживає усіх заходів для захисту її цивільних прав та обов`язків. Відповідач позов не визнала. У відзиві на позов зазначила, що вважає, що позовні вимоги є незаконними, такими що суперечать інтересам дитини та не підлягають задоволенню судом з огляду на наступні доводи та міркування. Згідно з відзивом відповідача позивач стверджує, що дитина проживає разом з ним, але це не відповідає дійсності. Дитина з 2016 року постійно мешкає з матір`ю, та її родиною за адресою: [ADDRESS] ; відвідує КЗО «ДНЗ (ясла-садок) №282 комбінованого типу» з жовтня 2016 року. Згідно з характеристикою з вказаного КЗО батько дитини протягом 3-х років відвідування дитиною дитячого садочку жодного разу до нього не з`явився, не поцікавився станом здоров`я дитини, успіхами у дошкільному навчанні тощо. У відзиві зазначається, що внаслідок того, що батько дитини не приймає участі у матеріальному утриманні дитини та її вихованні, та ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до неї, матір дитини була вимушена деякий час працювати за межами Дніпропетровської області вахтовим методом. На теперішній час матеріальні труднощі [PERSON] більшою мірою подолані, вона має постійне місце роботи в м. Дніпрі та сталий і цілком достатній для утримання дитини дохід. Зумовлені діями позивача обставини ніяким чином не вплинули на чудові відносини між матір`ю та дитиною. Матір завжди цікавилась долею дитини , належним чином утримувала її, створила усі необхідні для нормального розвитку дитини умови. У відповідності до акту обстеження житлових умов від 01.04.2019 року складений працівниками органу опіки та піклування за зверненням [PERSON] житлові умови за місцем мешкання дитини є задовільними, квартира обладнана усіма необхідними меблями та технікою, дитина має все необхідне та достатнє для нормального фізичного та психологічного розвитку. Матір дитини постійно дбає про належний розвиток дитини, цікавиться її повсякденним життям та потребами, у повному обсязі забезпечує їх задоволення. Відповідач вказує, що вона на обліку лікарів психіатра та нарколога не перебуває, до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягалась, суттєвих вад здоров`я не має, відтак, середовище проживання дитини з матір`ю не є неблагонадійним. У відзиві на позовну заяву зазначається, що дитина та матір прив`язані психологічно один до одної. Дитина бажає проживати разом з нею, про що висловила свою думку працівникам драгун опіки та піклування. У відповідності до акту про з`ясування думки дитини від 01.04.2019 року, складеного працівниками органу опіки та піклування за зверненням [PERSON] дитина бажає проживати з матір`ю, та за таких обставин, на переконання відповідача, в найкращих інтересах дитини є доцільним визначити місце її проживання з матір`ю. Умови проживання дитини з батьком є неприпустимими та небезпечними для її життя та здоров`я, оскільки батько не має належних житлових умов: житлова площа будинку, де мешкає батько дитини зі своєю родиною, складає усього 13,3 м2. Батько не здійснює належного догляду за дитиною, раніше притягався до кримінальної відповідальності за умисний злочин майнового характеру (крадіжку ст. 185 КК України) (вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.07.2012 року у справі №401/7409/12), також батько дитини нещодавно притягався до адміністративної відповідальності за вчинення умисного правопорушення в сфері дорожнього ружу, а саме керування транспортним засобом у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння (ч. 1 ст. 130 КУпАП, постанова Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.06.2017 року у справі № 199/3336/17). Таким чином, на переконання відповідача, за своїми морально - діловими якостями батько дитини становить реальну небезпеку для її життя та здоров`я та не може забезпечити нормальні умови для її фізичного та психологічного і морального розвитку. Середовище проживання з батьком для дитини є крайньою мірою неблагонадійним в розумінні прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини наведеної вище. Батьком дитини фактично створена інша родина, він не може дати дитині достатню кількість уваги, батьківської турботи та любові. Доводи про гармонійні відносини і прихильне ставлення гр. [PERSON] та дитини є такими, що суперечать об`єктивній дійсності, жодна стороння особа ні за яких умов не може замінити дитині материнської любові та турботи. Дитина має з матір`ю дуже сильний психологічний та емоційний зв`язок, розірвання якого спричинить дитині сильну психологічну травму. З огляду на вищевикладені обставини в найкращих інтересах дитини (у розумінні прецедентної практики ЄСПЛ) є визначення місця її проживання з матір`ю, а не з батьком. Відповідач звернулася до суду зі зустрічним позовом, в якому заявлено вимогу про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] . У судовому засідання позивач та його представник повністю підтримала позов та просили його задовольнити, надавши пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві. Відповідач не скористалася правом брати участь у судових засіданнях, будь-яких клопотань не подавала та взагалі втратила будь-який інтерес до вказаної справи. Представник третьої особи не скористався правом брати участь у судових засіданнях; в окремо поданій заяві просили розглядати справу у його відсутність, надавши до суду висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] . Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідач та позивач є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с. 4). Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 30.10.2019 року за № 4/4-1036 щодо розв`язання спору «Про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] », з`ясовано, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] . На комісії з питань захисту прав дитини заслухано пояснення батька [PERSON] , що донька проживає з ним, мати дитини місяця чотири назад виїхала до Криму, де в неї вже є інші сім`я. На даний час дитина відвідує школу №114 за місцем його проживання. Мати [PERSON] не скористалася своїм правом бути присутньою на засіданні комісії та надати свої пояснення зі спірного питання. Згідно акту обстеження умов проживання від 30 вересня 2019 року №03/4039 за адресою: в [ADDRESS] , за місцем проживання батька [PERSON] , з`ясовано, що малолітня [PERSON] , 2013 р.н, проживає з батьком, умови для проживання та зростання дитини створені, дитина забезпечена всім необхідним. Під час проведеної бесіди з малолітньою [PERSON] (акт з`ясування думки дитини від 30 вересня 2019 року) вона пояснила, що їй проживати з батьком подобається, за місцем проживання батька вона має багато друзів, мати її не навідує, дзвонить по телефону, але дуже рідко. Як встановлено органом опіки та піклування, батько належно та в достатній мірі виконує свої батьківські обов`язки, за їх з дитиною місцем проживання створені належні умови для повноцінного розвитку доньки. В догляді за дитиною батькові також допомагає його мати. Дитина, за місцем проживання, почала відвідувати школу. Мати дитини ж, в свою чергу, з моменту виїзду до Автономної Республіки Крим, спілкується з донькою лише по телефону, але не часто, дитину не навідує, на засідання комісії не з`явилася, що можна розцінювати як свідоме сприйняття нею ситуації проживання доньки з батьком та не бажання змінювати її на даний час, та є доцільним визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] (а.с. 174-176), що підтверджується відповідним висновком органу опіки та піклування. Процесуальні дії у справі: - ухвалою суду від 05.06.2019 р. за клопотанням позивача, витребувано з Державної прикордонної служби України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 26) з бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» інформацію щодо перетинання державного кордону громадянкою України [PERSON] , [INFO] , та малолітньою громадянкою України [PERSON] , [INFO] , за період з 01.01.2015 по 05.06.2019 р.; - ухвалою суду від 05.06.2019 р. прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , де третя особа Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради про визначення місця проживання малолітньої дитини зустрічний позов відповідача [PERSON] до [PERSON] , де третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування в особі Управління-служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, об`єднавши їх в одне провадження; - судом задоволено клопотання про допит свідка [PERSON] Допитана свідок [PERSON] дала свідчення, згідно з якими її син [PERSON] з 2012 р. перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем, від яких вони мають доньку [PERSON] . Коли дитині було три роки, відповідач пішла від [PERSON] та поїхала до АР Крим. Згодом дитину вона забрала та віддала до своєї бабусі. На даний час майже рік дитина проживає з батьком, щаслива, відвідує свята, навчається залюбки. Мати (відповідач) спочатку раз на місяць телефонувала, а зараз припинила телефонне спілкування, фінансової допомоги на утримання дитини не надає. Спірні правовідносини виникли із спору щодо місця проживання малолітньої дитини. Дослідив докази в межах заявлених вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] , виходячи з наступного. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей (вказана право позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц). Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. За судового розгляду встановлено, що відповідач, залишив спільне із дитиною місце проживання та передав її під опіку своїй бабусі, переїхала до Автономної Республіки Крим та мешкає окремо від дитини, не виконує батьківських обов`язків щодо виховання та розвитку дитини (ст. 150 СК України). Дитина мешкає разом із батьком, який виховує дитину, піклується про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток забезпечує здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готує її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, розпорядившись процесуальними правами на власний розсуд, виконав обов`язок доказування, який покладається на нього, надав доказів (ст.ст. 76-80 ЦПК України) на підтвердження обставин (фактів), що обґрунтовують його вимоги. Суд, враховуючи вік дитини, виходить з її найкращих інтересів, оскільки доведено, що батьком забезпечено її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним, а сім`я дитини із матір`ю виявилася непридатною. Щодо посилання відповідача на факти притягнення позивача до відповідальності за КК України та КУпАП, то зазначене не спростовує висновків суду з питання, з приводу якого виник спір. Джерела отримання доказів вичерпані, підстави для звільнення від доказування в даній справі відсутні, тому в найкращих інтересах дитини наявні підстави для задоволення позову повністю. Що стосується зустрічного позову [PERSON] , то в судові засідання 24 лютого 2020 року, 16 березня 2020 року, 31 березня 2020 року та 21 квітня 2020 року відповідач [PERSON] , яка подала зустрічний позов, та/або її представник не з`явилися, про розгляд справи [PERSON] була повідомлена шляхом направлення на її адресу судових повісток (поштове відправлення із судовою повісткою про виклик у судові засідання на 31.03.2020 вручено 19.03.2020, на 21.04.2020 вручено 11.04.2020, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення), втім, в судове засідання [PERSON] та/або її представник не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Інформація щодо справи весь час розміщена на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: an.dp.court.gov.ua. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи, та в цій справі суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права. За змістом ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства. Відповідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 р. у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. У постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» № 11 від 17.10.2014 року, визначено, що при здійсненні правосуддя судам слід брати до уваги те, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, серед іншого, розумність строків розгляду справи судом (п. 10 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи. Відповідач та її представник не цікавилися провадженням у даній справі, добросовісно не користувалася належними їй процесуальними правами; заяви про розгляд справи за відсутності відповідача, яка звернулася із зустрічним позовом, до суду не надходило. Відтак, в даній справі зазначені умови наявні: відповідач, яка звернулася із зустрічним позовом, належним чином повідомлена, в судове засідання не з`явилися, її неявка має ознаки повторності. У зв`язку з наведеним зустрічний позов підлягає залишенню без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: approved