Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

Позивачка звернулася у Виноградівський районний суд із зазначеною позовною заявою, яка мотивована тим, що вона є бабкою двох неповнолітніх внуків [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], мати яких [PERSON] померла у віці 33 роки. Онуки мають батька [PERSON], [INFO], який являється її рідним сином - відповідача по справі. Обгрунтовуючи свої вимоги позивачка вказує, що після смерті матері онуків [PERSON] відповідач [PERSON] належним чином піклувався про своїх дітей, забезпечував їх всім необхідним, забезпечував нормальні і належні умови проживання, але в 2015р. в його житті з»явилась інша жінка [PERSON] з своїми дітьми (п»ятеро) від попереднього шлюбу, яка поселилась в дитинському будинку в [ADDRESS], чим самим вже було створено неналежні умови для проживання дітей [PERSON] та [PERSON] в будинку загальною площею 48,9 кв.м. (з яких 19,9 кв. житлова), чим самим вже було порушено норми жилої площі для осіб (встановлені ст.47 (Норма жилої площі) Житлового кодексу УРСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу»). В зв'язку з чим з вересня 2015р. спочатку внук [PERSON] переїхав повністю проживати до позивачки в будинок по [ADDRESS], а з січня 2016р. і внучка [PERSON] переїхала проживати до неї. З того часу обоє внуків проживають разом з позивачкою, де для них створені всі нормальні умови для проживання та зростання. Далі позивачка зазначає, що за весь цей рік її онуки були повністю позбавлені уваги батька, який жодним чином не піклувався і не переймається щодо догляду, утримання, забезпечення і виховання своїх неповнолітніх дітей, окрім вищезазначеного відповідач за останні місяці постійно знаходиться в стані алкогольного сп'яніння, в якому вчинив протиправні діяння, як по відношенні до дітей, так і до своїх родичів, у зв'язку з чим вони неодноразово викликали на місце конфлікту працівників поліції, та писали відповідні звернення. За результатами проведених перевірок і розгляду справ в суді відповідач - 12.04.2016р. був притягнутий до відповідальності за ст.184 ч.1 КУпАП (за ухилення від виконання батьківських обов'язків) і 08.06.2016р. за ст.173-2 КУпАП (дрібне хуліганство), а також 06.06.2016р. відділом поліції відносно нього відкрите кримінальне провадження за ст.125 ч.1 КК України (за спричинення тілесних пошкоджень). Окрім того, враховуючи матеріальний стан відповідача, його сукупний дохід, а також той факт, що вона постійного місця роботи не має, тому вона просить суд стягувати з відповідача і аліменти щомісяця на онуків [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] в твердій грошовій сумі по 500 грн. щомісячно, так як їй (непрацюючій) самій важко утримувати дітей. На підставі наведеного, посилаючись на норми СК України, позивачка просить суд відібрати від відповідача [PERSON] неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON]-[INFO]. без позбавлення його батьківських прав та передати онуків на її виховання; стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі по 500,00 грн. щомісячно на кожну дитину з дня подачі заяви і до досягнення дітьми повноліття, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. В судовому засіданні позивачка, яку підтримав і її представник, свої позовні вимоги підтримала повністю з підстав, наведених у позовній заяві, та просила їх повністю задоволити. Представник органу опіки та піклування Виноградівської РДА в судовому засіданні позовні вимоги позивачки визнала повністю, не заперечує проти їх задоволення, зокрема, щодо доцільності відібрання неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] від відповідача та передачі їх на утримання бабі- [PERSON], її позиція співпадає із Висновком органу опіки та піклування від 03.02.2017р. щодо доцільності відібрання неповнолітніх дітей від відповідача та передачі їх бабі- [PERSON]. Відповідач в судове засідання повторно не з"явився, хоча про час і місце судового засідання повідомлялася судом належним чином (через засоби масової інформації- «Новини Закарпаття» від 07.03.2017р. №17), заяв та клопотань про відкладення розгляду справи та причини своєї неявки до суду повторно не надав, у зв»язку з чим суд, проти чого не заперечують інші учасники процесу, ухвалює рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст.224-226 ЦПК України. Отже, заслухавши позивачку та її представника, представника органу опіки та піклування Виноградівської РДА, вивчивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв"язку, інших доказів учасники процесу суду не надали, а відтак суд приходить до наступного. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950р. гарантовано, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов»язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд вважає, що правовідносини, які склались між сторонами, врегульовані нормами СК України. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (7-10 ст.7 СК України). Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вирішуючи зазначений спір суд виходить з того, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України). Згідно ст.ст.3-5 Конвенція ООН про права дитини, яка прийнята 20.11.1989р. Генеральної Асамблеї ООН, яка ратифікована та набула чинності в Україні з 27.09.1991р. усі дії щодо дитини мають виконуватися в інтересах дитини. Якщо рідні, або ті особи, які несуть відповідальність за дитину, недбало виконують свої обов'язки, держава має забезпечити дитині належний догляд і піклування. Держава має вживати всіх необхідних заходів для реалізації прав дитини. Держава не може залишати поза увагою права дитини. Всі країни мають співпрацювати для того, щоб права дитини реалізовувались у повсякденному житті. Держава має поважати відповідальність, права та обов'язки батьків та родини, водночас, держава повинна вимагати від батьків ростити та виховувати дітей належним чином. Відповідно до вимог ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959р., як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Дитині повинні бути надані всі можливості та сприятливі умови для фізичного, розумового, духовного, морального розвитку, дитина повинна зростати під піклуванням та відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, морального та матеріального забезпечення, дитина має право на освіту, яка має бути обов`язковою, сприяти її загальнокультурному розвитку, відповідальність за освіту та навчання дитини лежить перш за все на її батьках. Ці норми і стандарти знайшли своє відображення і в положеннях СК України, згідно із статтею 150 якого закріплені обов'язки батьків по вихованню та розвитку дітей, у числі яких передбачені турбота про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовка її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, установленої законом. В судовому засіданні достовірними та належними доказами встановлено, що позивачка є рідною бабкою двох неповнолітніх внуків [PERSON], [INFO] та [PERSON],[INFO] Діти втратили свою матір [PERSON], яка померла у віці 33 роки, і мають батька [PERSON], який являється її рідним сином. Після смерті матері онуків відповідач [PERSON] піклувався про своїх дітей, забезпечував їх всім необхідним, забезпечував нормальні і належні умови проживання, але в 2015р. в його житті з»явилась жінка [PERSON], з своїми дітьми (п»ятеро), яка поселилась в дитинському будинку в [ADDRESS], чим самим вже було створено неналежні умови для проживання дітей [PERSON] та [PERSON] в будинку загальною площею 48,9 кв.м. (з яких лише 19,9 кв. житлова), а відтак, з вересня 2015р. внук [PERSON] переїхав проживати в будинок позивачки, а з січня 2016р. і внучка [PERSON] переїхала проживати до неї і з того часу обоє внуків проживають разом з позивачкою і членами її родини, де для них створені всі умови для проживання та зростання. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З пояснень позивачки та матеріалів справи вбачається, що за останій рік її онуки були позбавлені належної та необхідно уваги їх батька, який належним чином не піклувався і не переймався їх доглядом. Зокрема, як вбачається з постанови Виноградівського районного суду від 12.04.2016р. \\а.с.18-19\\ відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності у виді штрафу за ст.184 ч.1 КУпАП, а саме, за ухилення від виконання батьківських обов'язків щодо своїх малолітніх дітей, дана постанова набула законної сили 25.04.2016р., а відтак на даний час є чинною. Між тим, відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов»язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду з питань, чи мали ці дії та чи вчинені вони цією особою. З матеріалів справи також вбачається \\а.с.23-24\\, що позивачка з метою захисту прав та законних інтересів своїх неповнолітніх онуків в досудовому порядку зверталась до компетентних органів, у зв»язку з чим орган опіки та піклування Виноградівської РДА запропонував їй вирішити питання щодо визначення місця проживання дітей тимчасово з заявником при участі у їх вихованні, а у разі потреби підтримає позовну заяву в суді про відібрання дітей у батька без позбавлення батьківських прав останнього» (лист Виноградівської РДА за №С-275/421/01.1.-16/788 від 13.09.2016р.). Крім невиконання відповідачем вимог СК України щодо належного виховання своїх дітей він вчиняв протиправні діяння і щодо своїх родичів, зокрема, за результатами проведених перевірок і розгляду справ в суді відповідач 08.06.2016р. за ст.173-2 КУпАП, 15.09.2016р. за ст.173 КУпАП \\а.с.20-22\\ притягувався до адмінвідповідальності, окрім того, 06.06.2016р. відділом поліції відносно [PERSON] відкрите кримінальне провадження за ст.125 ч.1 КК України за спричинення тілесних пошкоджень \\а.с.15-17\\. Отже, матеріалами справи достовірно встановлено, що за останій рік онуки позивачки дійсно були позбавлені належної та необхідно уваги їх батька, який належним чином не піклувався і не переймався їх доглядом, а відтак ці дані обставини у своїй сукупності свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків щодо своїх малолітніх. Так, згідно до ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім'ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно роз'яснень, даних у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Верховного Суду № 20 від 19 грудня 2008 року) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 16 цієї ж постанову Пленуму, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормальному самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов'язків. Відповідно до ст.11 Закону № 2402-111 "Про охорону дитинства", сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження, а відповідно до ч.1 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладаються однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається з даних Висновку органу опіки та піклування від 03.02.2017р. \\а.с.53-54\\ орган опіки та піклування Виноградівської РДА дав свій висновок щодо доцільності відібрання неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] від відповідача та передачі їх на утримання бабці- [PERSON], яка характеризується позитивно і створила задовільні умови проживання дітей. Представник органу опіки та піклування Виноградівської РДА, підтримавши в судовому засіданні позовні вимоги позивачки в повному обсязі повністю, також вказала, що відповідач, будучи повідомленим про розгляд його питання на засідання комісії не з»явився. Між тим, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, в тому числі і висновок експерта (ст.66 цього Кодексу), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Окрім того, при розгляді даної справи і вирішенні питань, що стосуються життя дітей судом в порядку передбаченому ст.12 ч.1 Конвенції ООН від 20.11.1989р. «Про права дитини», яка ратифікована Україною від 27.02.1991р., та ч.2 ст.171 СК України, були вислухані діти відповідача, які висловили свою думку щодо предмету спору. Зокрема, відповідно до ст.12 Конвенції ООН про права дітей Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Так, пунктом 1 ст.9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989р. (ратифікована Україною 27.02.1991р.) гарантовано, що дитина не розлучається з батьками всупереч їх бажанню; під час будь-якого розгляду згідно з п.1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору (п.2). Відповідно до положень до ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, яка зобов»язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу. У СК України теж закріплено відповідні положення щодо забезпечення права дитини на власну думку, зокрема, згідно з положеннями ч.ч.2,3 ст.160 зазначеного кодексу, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається спільною згодою батьків та самої дитини, а якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Про необхідність заслухання думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, і у рішення Європейського суд з прав людини від 18.12.2008р. у справі «Савіни проти України, де в п.59 вказано, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслухали дітей. Між тим суд, виконуючи вищезазначені приписи законів, в судовому засіданні безпосередньо заслухав неповнолітніх дітей відповідача, за участю їх класного керівника та психолога, які вказали, що на даний час вони проживають із своєю бабкою, позивачкою по справі, та хочуть і надалі проживати з нею. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Case of Savin v. Ukraine; Заява № 39948/06) зазначив, що у разі, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001р. N 2402-III кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини, батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Отже, суд оцінивши відповідно до вимог ст.212 ЦПК України надані сторонами докази у їх сукупності прийшов до висновку, що позовні вимоги про відібрання дітей від відповідача без позбавлення його батьківських прав та передачі їх бабці підлягають до задоволення, оскільки для цього встановленні передбачені законом підстави, і таке розлучення, як встановлено у судовому засіданні, необхідне в інтересах неповнолітніх дітей. Так, вирішення такого питання на даний час є необхідним, оскільки у суді встановлено, що батько належним чином не піклується про них. При цьому всім заінтересованим сторонам суд надав можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію, проте відповідач в судове засідання, як і на попередні засідання органу опіки та піклування, повторно не з»явився та не повідомив суд про причини своєї неявки. Суд вважає, що вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача і аліментів також підлягають до повного задоволення, оскільки ч.4 ст.170 СК України передбачено, що при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Згідно ст.182 Сімейного кодексу України розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Враховуючи матеріальний стан відповідача, а також відсутність у нього постійного місця роботи, а відтак суд погоджується з вимогами позивачки щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання його малолітніх дітей в твердій грошовій сумі по 500,00 грн. щомісячно, так як самій позивачці важко утримувати дітей. Витрати по справі, слід стягнути з відповідача, оскільки відповідно до вимог ст.88 ч.1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. В даному випадку судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного відповідно до вимог ст.ст.7,19,24,150,161,164,182,184 СК України, ст.ст.8,12 Закону України «Про охорону дитинства» та

Outcome: approved