Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

Позивач звернувся в Іванківський районний суд Київської області з позовною заявою до відповідача - ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» про визнання протиправними та скасування наказів Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильський спецкомбінат» «Про затвердження організаційної структури підприємства» від 01.10.2018 року № 467 та «Про скорочення штату працівників та внесення змін № 27 до штатного розпису» від 02.10.2018 року № 471. Збільшуючи позовні вимоги, 15.03.2019 року позивач, крім зазначених вище позовних вимог, просив: визнати його звільнення незаконним, скасувати наказ відповідача від 27.02.2019 року № 316-ос «Про припинення трудового договору», поновлення на посаді директора відділення будівельно-ремонтних робіт ДСП «Чорнобильський спецкомбінат», стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення до дня прийняття рішення судом. Остаточні позовні вимоги мотивовані тим, що наказом ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» «Про затвердження організаційної структури підприємства» від 01.10.2018 року № 467 введена нова організаційна структура підприємства та був виданий наказ «Про скорочення штату працівників та внесення змін № 27 до штатного розпису» від 02.10.2018 року № 471. Позивач стверджує, що оскаржуваний наказ № 467 не відповідає по своїй структурі та змісту вимогам Державної уніфікованої системи організаційно-розпорядчої документації ДСТУ 4163-2003: не розкриті та не вказані підстави, обґрунтування його видання, керівником підприємства не була затверджена організаційна структура підприємства (вона підписана генеральним директором підприємства та погоджена Головою ДАЗВ, який не має такого права), відповідач зобов`язаний був визначити штатний розпис новостворених підрозділів. Наказ про скорочення штату працівників також суперечить вимогам чинного законодавства: скорочення штату проводилось без достатнього обґрунтування, без попередніх консультацій з первинною профспілковою організацією, а йому, як керівнику ліквідованого підрозділу, взагалі не запропонували жодної вакантної посади відповідно до його спеціальності, що є порушенням його конституційних прав на працю та заробітну плату. Стверджуючи, що зазначені вище накази прийняті з суттєвими порушеннями, потягли негативні наслідки для його працівників, позивач вважає, що вони мають бути у судовому порядку визнані протиправними та скасовані. Вже після відкриття провадження у справі позивач наказом відповідача за підписом третьої особи від 27.02.2019 року № 316-ос «Про припинення трудового договору» на підставі ч.1 ст. 40 КЗпП України був звільнений з посади директора відділення будівельно-ремонтних робіт ДСП «Чорнобильський спецкомбінат». В той же день йому було вручено цей наказ та трудову книжку. Позивач вважає зазначений наказ незаконним, і таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав. Відповідач ще до закінчення двомісячного строку попередження 24.12.2018 року звернувся з поданням у профспілковий комітет підприємства за отриманням згоди на звільнення, однак, такої згоди надано не було, про що відповідача повідомлено у письмовій формі. Скоротивши посаду позивача з порушеннями норм Колективного трудового договору, Галузевої угоди, Закону України «Про профспілки, їх права і гарантії діяльності» відповідач утримував позивача поза штатом, і весь цей час тиснув на первинну профспілкову організацію, змусивши 26.02.2019 року надати згоду на його скорочення при повторному зверненні з поданням про звільнення вже після двомісячного терміну, що не передбачено чинним законодавством. З 02.10.2018 року до штатного розпису відповідача введено посади головного інженера, заступника генерального директора із загальних витань, заступника генерального директора з комерційних питань та логістики, з 02.10.2019 року інші посади. Однак, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, позивачу не запропоновано рівноцінну роботу за його освітою, кваліфікацією, досвідом роботи в зоні відчуження, хоча, протягом року йому виплачувалася надбавка за високі досягнення в роботі; не враховано переважне право на залишення на роботі, передбачене Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, яка постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Оскільки його звільнено з порушенням встановленої процедури та порядку, це змусило його до збільшення позовних вимог для захисту своїх прав та інтересів, гарантованих Конституцією України. В період з 25.12.2018 року до початку лютого 2019 року він хворів. Лікарняний викликаний загостренням існуючих захворювань та пов`язано з наслідками протиправних дій відповідача, направлених на порушення його трудових прав. Розмір шкоди, завданої здоров`ю, неможливо оцінити у грошовому еквіваленті, як і душевний біль, спокій. Крім того, відповідачем завдано шкоду його честі, гідності, авторитету та трудовій репутації. Ним втрачено життєві зв`язки, напрацювання за все життя. У якості умовної компенсації позивач оцінив розмір відшкодування завданої моральної шкоди у 100000 грн. Крім того, за час вимушеного прогулу позивач втратив заробіток (середньоденний його заробіток до звільнення складав 1067,70 грн. з урахуванням сплати податків, який і просив стягнути з моменту незаконного звільнення до прийняття рішення судом. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, фактично посилаючись на обставини, викладені вище. У судовому засіданні представники відповідача позовних вимог не визнали у повному обсязі. Надіслали письмовий відзив на первісні позовні вимоги про визнання протиправними та скасування наказів Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильський спецкомбінат» «Про затвердження організаційної структури підприємства» від 01.10.2018 року № 467 та «Про скорочення штату працівників та внесення змін № 27 до штатного розпису» від 02.10.2018 року № 471, у якому просили відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу. Свої заперечення обґрунтували тим, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Ч.3 ст. 64 ГК України передбачає право підприємства самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників та штатний розпис. Рішення щодо затвердження та введення організаційної структури підприємства приймає генеральний директор ДСП «ЧСК» за погодженням із ДАЗВ, що і було зроблено та введено в дію наказом № 467 від 01.20.2018 року. Законодавством України не передбачено необхідності погодження питання та проведення консультацій щодо запровадження структури підприємства з профспілками. Скорочення штату або чисельності працівників згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України є одним із випадків змін в організації виробництва і праці. Відповідач 16.10.2018 року, 24.10.2018 року та 21.11.2018 року пропонував позивачу переведення на вакантні посади. Проте, останній своєї згоди не дав. Відповідач, крім іншого, зазначає, що хоча в наказі № 471 йдеться про скорочення, але, якщо його проаналізувати, то вбачається, що вивільнення працівників фактично не відбувається, оскільки виводиться зі штатного розпису та вводиться однакова кількість штатних одиниць. Відповідач стверджує, що при звільненні позивача були дотримані всі вимоги законодавства: йому пропонувались вакантні посади 16.10.2018 року - 14, 24.10.2018 - 32, 21.11.2018 року - 4, 17.12.2018 - 1, 25.12.2018 - 72, 30.01.2018 - 2, 05.02.2019 - 8, 26.02.2019 - 41. Пропонування роботи вищого рівня, ніж виконувалася, виходить за межі обов`язку роботодавця, передбаченого ст. 49-2 КЗпП України, про працевлаштування працівника і стосується його права на добір кадрів. Позивач не мав права на переважне залишення на роботі, оскільки це стосується скорочення однорідних професій та посад, а посада, яку займав позивач, була єдиною на підприємстві. Переважне залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву на його працевлаштування на нову посаду. У зв`язку з тим, що [PERSON] не подав заяви про переведення на інші, запропоновані посади, роботодавець звернувся до первинної профспілкової організації повторно із подання про надання згоди на його звільнення, і така згода отримана 26.02.2019 року. Відповідач стверджує, що твердження позивача про те, що звернення з поданням про розірвання трудового договору після спливу двомісячного терміну не передбачене законодавством, є помилковим, так як статтею 49-2 КЗпП України передбачене мінімальний строк персонального попередження працівників (не пізніше, ніж за два місяці до наступного вивільнення), і не передбачено обмежень ні щодо максимального строку звільнення після вручення попередження, ні щодо звернення до профспілкової організації з поданням про розірвання трудового договору. Після звільнення [PERSON] виплачено вихідну допомогу у сумі 22110,20 грн., допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат у сумі 66330,60 грн. та компенсацію за 215 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за відпрацьований період у розмірі 131210,20 грн. при розрахунку за час вимушеного прогулу повинна враховуватися вихідна допомога, яка була виплачено позивачу. Наявність моральної шкоди, причинного зв`язку з діями відповідача у її спричиненні позивач не довів. З огляду на викладене, відповідач просив відмовити у задоволенні позову. У судове засідання представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета позову (на стороні відповідача) - ДАЗВ та генеральний директор ДСП «ЧСК» - не з*явились. Про день і час слухання справи повідомлено вчасно, належним чином. ЇХ представники Подали до канцелярії суду заяви про розгляд справи проводити без їх участі. Позовних вимог не визнали. Заяви, клопотання сторін, процесуальні дії у справі 22.10.2018 року позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання протиправними та скасування наказів ДСП «ЧСК». 29.10.2018 року у справі відкрите провадження, вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначене на 29.11.2018 року о 09:30 ( а.с.34, т.1). 26.11.2018 року від позивача надійшли клопотання про виклик свідка [PERSON] та про залучення до матеріалів справи документів ( а.с.41, 42, т.1). 29.11.2018 року від представників відповідача ДСП «ЧСК» та третьої особи надійшли заяви про перенесення/відкладення судового засідання ( а.с.76, 78 т.1). заяви задоволено, судове засідання відкладено на 20.12.2018 о.09:30. 03.12.2018 року позивач подав до суду заяву про забезпечення позову ( а.с. 90-93, т.1) 04.12.2018 року до суду надійшла заява третьої особи про перенесення судового засідання, пояснення на позовну заяву (просили відмовити у задоволенні позову). 05.12.2018 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено ( а.с.114-115, т.1). 07.12.2018 надійшло клопотання третьої особи - Костюка С.М. про розгляд справи без його участі з відзивом на позов (просив відмовити у задоволенні позову) та доданими до нього документами ( а.с.117-126, т.1). 13.12.2018 року [PERSON] подав заперечення на відзив ( а.с.164-171, т.1) з доданими до нього документами ( а.с.172-177, т.1). 20.12.2018 року надійшла додаткова відповідь на пояснення [PERSON] від представника ДСП «ЧСК» з доданими до неї документами ( а.с. 178-192, т.1) та третьої особи Костюка С.М. ( а.с.196 199, т.1 з доданими до неї документами ( а.с.200-206, 1). 20.12.2018 року підготовче судове засідання закрите, справа призначена до розгляду по суті на 22.01.2019 року. ( а.с.215, т.1). 16.01.2019 надійшла заява [PERSON] про перенесення судового засідання у зв`язку з його хворобою ( а.с.219, т.1), 21.01.2019 заяви про перенесення надійшла від представника третьої особи ( ДАЗВ) ( а.с.221, т1). 22.01.2019 до канцелярії суду надійшло клопотання представника ДСП «ЧСК» про доручення до матеріалів справи довідки від 21.01.2019 щодо переведення працівників ДСП ( а.с.225, 226 т.1). 22.01.2019 судове засідання відкладено на 20.02.2019. 14.02.2019 до суду надійшло клопотання від позивача про залучення до матеріалів справи документів ( а.с. 238-249,т.1). 19.02.2019 надійшли клопотання позивача про перенесення судового засідання у зв`язку з його хворобою ( а.с.1-2, т.2), клопотання представника третьої особи (ДАЗВ) про розгляд справи без їх участі ( а.с.3, т.2). 20.02.2019 надійшло клопотання представника відповідача про доручення документів до матеріалів справи та оголошення перерви ( а.с.5-18, т.2). 20.02.2019 судове засідання відкладено на 11.04.2019. 15.03.2019 до канцелярії суду надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог з доданими в її обґрунтування документами ( а.с.26-34, т.2). 29.03.2019 до канцелярії суду надійшло клопотання відповідача - ДСП «ЧСК» про долучення до матеріалів справи документів ( а.с.35-41, т.2). 09.04.2019 до канцелярії суду надійшло клопотання про витребування доказів та їх до матеріалів справи ( а.с.44, т.2) та заява про перенесення судового засідання у зв`язку із його звернення з позовом до окружного адміністративного суду ( а.с.48, 49 т.2). 11.04.2019 було вирішене питання про перенесення судового засідання на 10.05.2019 за клопотанням позивача. Крім того, за клопотанням долучено до матеріалів справи клопотання відповідача з доданими до нього документами та залучено до участі у справі у зв`язку із реорганізацією відповідача правонаступника - СДП «ЦПзПзРВ» ( а.с. 50-74, т.2). 26.04.2019 до канцелярії суду надійшов відзив відповідача на збільшені позовні вимоги з доданими до нього документами. ( а.с.85-113, т.2) та на виконання ухвали суду від 11.04.2019 витребувані докази ( а.с.122-129, т.2). 10.05.2019 до суду надійшло клопотання третьої особи про відкладення розгляду справи ( а.с.131-133, т.2). Судове засідання відкладено на 04.06.2019. 15.05.2019 надійшло клопотання СДП «ЦПзПзРВ» про розгляд справи без їх участі (а.с. 140, т.2). Письмові поясненнями СДП «ЦПзПзРВ» щодо позовних вимог долучені до справи 04.06.2019 ( а.с.147-151, т.2) у судовому засіданні, яке, за клопотанням позивача, відкладено на 03.07.2019, потім на 01.08.2019, на 01.10.2019. 14.06.2019 до канцелярії суду надійшла заява представника відповідача про розгляд клопотання щодо збільшення позивачем позовних вимог. 13.09.2019 до канцелярії суду надійшло пояснення представника відповідача з долученими доказами можливості продовження розгляду справи ( а.с.135-212, т.2). 01.10.2019 ухвалою суду вирішено питання повернення до стадії підготовчого судового засідання (а.с.235, т.2), вирішено питання прийняття заяви про збільшення позовних вимог, і, за погодженням із сторонами закрите підготовче судове засідання, призначено справу до розгляду на 22.10.2019 (236, т.2) 22.10.2019 у судовому засіданні оголошено перерву до 30.10.2019 для допиту свідка. 30.10.2019 до канцелярії суду надійшло письмове пояснення свідка [PERSON] з доданими у його обґрунтування документами ( а.с. 31-39, т.3). Судове засідання не відбулось, відкладено на 01.11.2019 року, яке, в свою чергу, через неявку свідка відкладено на 06.11.2019 року. Суд, вислухавши сторони, присутні у судовому засіданні, свідка, вивчивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач на різних підприємствах в м. Чорнобиль після Чорнобильської катастрофи працює з квітня 1988 року. В ДП «Чорнобильсервіс», яке реорганізоване шляхом приєднання до ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» був прийнятий 07.11.2008 року на посаду начальника виробничо-технічного відділу. 01.06.2012 року був переведений на посаду директора комплексу будівельно-ремонтних робіт з ОШУП. 01.07.2015 року комплекс перейменований у відділення будівельно-ремонтних робіт (ВБРР). Позивач залишився директором ВБРР. Ці факти підтверджуються записами у трудовій книжці позивача. Сторонами не оспорюються. Наказом ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» «Про затвердження організаційної структури підприємства» від 01.10.2018 року № 467 введена нова організаційна структура підприємства. На підставі наказу № 467 на підприємстві виданий наказ № 471 «Про скорочення штату працівників та внесення змін № 27 до штатного розпису» від 02.10.2018 року. 02.10.2018 року генеральний директор ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» звернувся до голови спільного представницького органу [PERSON] з листом, яким довів до відома останньої інформацію про скорочення з 02.01.2019 року структурних підрозділів та посад зі штатного розпису підприємства 16.10.2018 року [PERSON] був письмово попереджений про скорочення його посади з 02.01.2019 року з пропозицією переведення на вакантні посади станом на момент вручення попередження. Також пропозиції щодо переведення на іншу роботу надавались йому 24.10.2018 року та 21.11.2018 року. 18.10.2018 року голова профспілкової організації ВБРР звернулася з листом до голови первинної профспілкової організації ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» з листом-проханням захисту прав працюючих в частині проведення процедури скорочення. В листі звернуто увагу на те, що на підприємстві з 01.10.2018 року введено нову організаційну структуру та внесено зміни до штатного розпису № 27, при цьому працівникам, які скорочуються з 02.01.2019 року не запропоновано посади відповідно до їх професії, які вводяться з 02.01.2019 року. 07.11.2018 року позивач, як директор ВБРР звернувся з доповідною запискою до Атомпрофспілки з доповідною запискою про невідповідність наказів ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» «Про затвердження організаційної структури підприємства» від 01.10.2018 року № 467 від 02.10.2018 року та «Про скорочення штату працівників та внесення змін № 27 до штатного розпису» від 02.10.2018 року № 471 чинному законодавству ( а.с.45-47, т.1). Постановою конференції первинної профспілкової організації Атомпрофспілки ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» від 07.11.2018 року було констатовано, що зазначені накази були видані з порушенням чинних норм в частині своєчасного повідомлення профспілкового органу про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це стосується, про терміни проведення звільнення, обґрунтування проведення цих заходів, а також намічені заходи щодо забезпечення зайнятості працівників, які вивільняються. Конференція постановила: вимагати від керівника підприємства призупинення дії наказу № 471, проведення відповідних консультацій х виборним профспілковим органом з цих питань та запропоновано керівнику провести обговорення питань необхідності проведення змін у структурі підприємства з урахуванням фінансово-економічних та соціальних наслідків. 29.11.2018 року за результатами розгляду зазначеної вище постанови підприємство не погодилось з викладеною в ній інформацією. 26.02.2019 року на засіданні профкому первинної профспілкової організації ДСП «Чорнобильський спецкомбінат було розглянуто повторне подання адміністрації підприємства про звільнення [PERSON] з посади директора відділення будівельно-ремонтних робіт за скороченням штату відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України. З витягу з протоколу засідання вбачається, що [PERSON] із звільненням не погодився, проте за результатами розгляду подання було вирішено дати відповідну згоду у зв`язку з тим, що профспілковий комітет ДСП «ЧСК» перевірив відповідність дій роботодавця по процедурі звільнення [PERSON] згідно до КЗпП України ст. 49 п.2 та ст. 49 п.4 та Закону України «Про профспілки, їх права та гарантії їх діяльності (ст. 22) ( а.с. 37, т.2). Наказом генерального директора ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» № 315-ОС від 27.02.2019 року «про припинення трудового договору» [PERSON] було звільнено 27.02.2019 року з посади директора відділення будівельно-ремонтних робіт по п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням посади. Підставою звільнення зазначено попередження про звільнення від 16.10.2018 року та згода профкому від 26.02.2019 року. Надано розпорядження бухгалтерії щодо виплати вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку згідно зі ст. 44 КЗпП України, допомогу у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат згідно зі ст. 21 п.1 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та компенсацію за 215 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за відпрацьований період. Із зазначеним наказом [PERSON] був ознайомлений під особистий підпис в той же день (а.с.31, т.2). Обґрунтовуючи свої висновки, суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах "Салов проти України" від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Обґрунтування висновків суду щодо позовних вимог. 1)У частині вимоги «Про визнання протиправними та скасування наказів Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильський спецкомбінат» «Про затвердження організаційної структури підприємства» від 01.10.2018 року № 467 та «Про скорочення штату працівників та внесення змін № 27 до штатного розпису» від 02.10.2018 року № 471» суд погоджується з посиланням представника відповідача на те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх трудових прав. Визначення юридичної особи (підприємства, установи, організації), поняття і порядок ліквідації чи реорганізації міститься в ст.ст. 80,104-11 ЦК України, ст.ст. 62-66, 79-92 ГК України, ст.ст. 1-22 Закону України «Про господарські товариства». Згідно з цими нормами підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи. Філії та представництва, як і інші структурні підрозділи підприємства, установи , організації не мають статусу юридичних осіб і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством ( ст. 95 ЦК України, ч.4 ст. 64 ГК України). Відтак підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням або без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією чи реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. І на відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч.2 ст. 40, ст. 42, 43 , 49-2 КЗпП України. Зазначений висновок узгоджується також із нормою ч. 3 ст. 36 КЗпП України, відповідно до якої в разі реорганізації підприємства, установи, організації (злиття, приєднання, поділ чи перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України). Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.07.2012 року у справі № 6-65цс12). У даному випадку, вивчення наказів № 467 та 471, які оскаржуються позивачем, штатних розписів, вивчених судом, встановлено, що мав місце саме факт внутрішньої реорганізації юридичної особи - ДСП «Чорнобильсервіс» (шляхом впровадження змін в організаційній структурі підприємства). Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноваженні органи відповідно до статуту підприємства. Статутом ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» визначено, що управління Підприємством здійснюється його генеральним директором, який підзвітний Уповноваженому органу управління, і який самостійно вирішує питання діяльності підприємства, за винятком тих, які Статутом віднесені до компетенції Уповноваженого органу управління. Цим же статутом передбачено, що генеральний директор підприємства формує адміністрацію та підрозділи підприємства, затверджує, за погодженням з Уповноваженим органом управління, структуру і штатний розпис підприємства. ( а.с.128-132, т.1). Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постановах від 16.01.2018 року (справа № 519/160/16-ц) та від 06.02.2018 року (справа № 696/985/15-ц), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення. У постанові Верхового Суду від 28.03.2019 року у справі № 755/3495/16ц зазначено, що «не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ним органу та є складовою права на управління діяльністю підприємства чи установи. При цьому правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення». Відтак, суд приходить до висновку, що зазначена вище правова позиція, висловлена неодноразово у постановах Верхового Суду, є сталою, оскільки питання зміни організаційної структури підприємства є правом відповідного суб`єкта господарювання при здійсненні ним господарської діяльності. Реалізація цього права породжує обов`язок підприємства дотриматися гарантій прав працівників. При цьому саме втручання в господарську діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. Викладені позивачем доводи не містять таких підстав з посиланням на норму закону, відповідно до яких є необхідність у реагуванні на рішення про внутрішній устрій підприємства за вимогою працівника. Відповідно у задоволенні такої вимоги слід відмовити саме у зв`язку з неналежно обраним способом захисту своїх трудових прав. Крім того, суд звертає увагу, що збільшуючи позовні вимоги, позивач таки поставив питання неправомірності свого звільнення з відповідними наслідками ( стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди). Суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 49-4 КЗпП України «Ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії, працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення». Відповідно до ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень». Відповідно до п. 3.3. Галузевої угоди між Державним агентством України з управління зоною відчуження і Профспілкою працівників атомної енергетики та промисловості України на 2014-2015 роки, на 2016-2017 роки (в редакції «Змін від 01.04.2016»), на 2017-2018 роки (в редакції «Змін та доповнень від 24.05.2017»), на 2018-2020 роки (в редакції. «Змін та доповнень від 01.02.2018) «у разі виникнення об`єктивних причин, що зумовлюють звільнення працівників з ініціативи представника власника (ліквідація, реорганізація, банкрутство, перепрофілювання, часткове зупинення виробництва), Підприємство здійснює таке скорочення лише за умови попереднього (не пізніше, ніж за три місяці) повідомлення відповідного. профспілкового комітету про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це стосується, про терміни проведення звільнення, обґрунтування проведення цих заходів, а також намічені заходи щодо забезпечення зайнятості працівників, які вивільняються. Тримісячний період використовується для проведення консультацій, здійснення інших заходів, спрямованих на зменшення обсягів вивільнення та забезпечення зайнятості працівників». (Витяг з галузевої угоди у справі а.с.23, т.1). Відповідно до пункту 3.4. Колективного договору ДСП «ЧСК» від 12.04.2017 реєстраційний № 8 від 21.04.2017 «У разі виникнення об`єктивних причин, що зумовлюють звільнення працівників з ініціативи представника власника (ліквідація, реорганізація, банкрутство, перепрофілювання, часткове зупинення виробництва), він здійснює таке скорочення лише за умови попереднього (не пізніше, ніж за три місяці) повідомлення відповідного профспілкового комітету про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це стосується, про терміни проведення звільнення, обґрунтування проведення цих заходів, а також намічені заходи щодо забезпечення зайнятості працівників, які вивільняються. Тримісячний період використовується для проведення консультацій, здійснення інших заходів, спрямованих на зменшення обсягів вивільнення та забезпечення зайнятості працівників». (Витяг з Колективного договору у справі а.с.22, т.1). Судом встановлено, що відповідне повідомлення первинній профспілковій організації ДСП «ЧСК» від 02.10.2019 було направлено та отримано в це же день представником первинної профспілкової організації ( а.с.133-141, т.1). 2)Щодо вимоги про визнання незаконним звільнення позивача, скасування наказу відповідача від 27.02.2019 року № 316-ос «Про припинення трудового договору», поновлення на посаді директора відділення будівельно-ремонтних робіт ДСП «Чорнобильський спецкомбінат». Відповідно до п.1 ч. ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу ( ч.2 ст. 40 КЗпП України). В п.19 постанови Пленуму Верхового Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з*ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Суд звертає увагу, що скорочення штату - це зменшення кількості або ліквідація певних посад, спеціальностей, професій тощо. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами ( на це звернуто увагу у листі Мінпраці від 07.04.2011 року № 114/06/187/11). Однієї з найважливіших гарантій при скороченні чисельності чи штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю , чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Зазначена правова позиція викладена у постанову Верхового Суду України у постанові від 25.05.2016 у справі № 6-3048цс15. Судом установлено, що ДСП «ЧСК» було внесено зміни в організаційну структуру та штатний розпис, в результаті чого посада директора ВБРР, яку обіймав позивач, підлягала скороченню. Про зміни в організаційній структурі свідчить наказ № 471 від 02.10.2018 року, згідно з яким із штатного розпису було виведено 177 найменувань посад та введено таку ж кількість посад з іншими назвами, в т.ч. 98 посад ВБРР. Встановлено, і це не оспорюється жодною із сторін, що у січні 2019 року після зазначених вище змін в організації виробництва, було отримано згоду 150 працівників працювати на нових посадах, у т.ч. і на посадах нижчої кваліфікації, та здійснене їх переведення; 9 працівників, які не дали такої згоди, були звільнені за скороченням, один (позивач) перебував у трудових відносинах. [PERSON] попередження про наступне скорочення штату працівників і скорочення його посади з 02.01.2019 було вручене під особистий підпис 16.10.2018 (а.с.152, т.1). Одночасно з врученням попередження, а також в подальшому до самого звільнення, позивачу було запропоновано вакантні на той час посади, в т.ч. і ті, які відповідали його спеціальності та кваліфікації, зокрема, провідний економіст з договірних та претензійних робот відділу маркетингу; завідувач складу відділу матеріально-технічного постачання; інженер-інспектор відділу документаційного забезпечення; начальник дільниці відділення транспортного забезпечення; провідний інженер-енергетик енерго-механічного відділу; майстер дільниці газового господарства; провідний інженер з підготовки виробництва; провідний інженер з якості; начальник дільниці поточного ремонту; начальник дільниці постачання, зберігання та видачі ПММ; начальник монтажної дільниці відділення ЖКТ; заступник головного бухгалтера; начальник будівельної дільниці ВБРР; начальник монтажної дільниці ВБРР; начальник цеху поточного ремонту відділення ЖКГ; заступник начальника комерційного відділу; керівник групи ІДК учбового центру; начальник шляхової дільниці відділення транспортного забезпечення. Кількість пропозицій та запропонованих вакансій: 16.10.2018 року - 14 ( а.с.153, т.1), 24.10.2018 - 32 (а.с.155, т.1), 21.11.2018 року - 4 (а.с.154, т.1), 17.12.2018 - 1 ( а.с.104,т.2), 25.12.2018 - 72 ( а.с.105-107,т,2), 30.01.2018 - 2 ( а.с.108, т.2), 05.02.2019 - 8 ( а.с.109-, т.2), 26.02.2019 - 41 ( а.с.110, т.2). Від усіх пропозицій він відмовився. У судовому засіданні позивач це підтвердив. Свою позицію мотивував тим, що ці пропозиції були занадто низькими для працівника його рівня, і прийняття хоч якоїсь з них могло бути розцінене як погодження із неправомірним ( на його думку) скороченням саме його посади. Суд погоджується з твердженням відповідача про відсутність порушення прав позивача в частині того, що йому не пропонувались посади головного інженера, заступника генерального директора з загальних питань, заступника генерального директора з комерційних питань та логістики в період з 02 по 16 жовтня 2018 року, оскільки виникнення цих посад та призначення на них інших осіб сталося до вручення позивачу попередження про скорочення (16.10.2018 року), а посади заступника директора з охорони відділення забезпечення фізичного захисту, заступника директора з комерційних питань та логістики, помічника генерального директора з організаційних питань виникли чи стали вакантними після припинення з позивачем трудових відносин (27.02.2019 року). Тобто, суду не надано жодного доказу, що в проміжок часу між попередженням ( 16.10.2018 року) до звільнення (27.02.2019 року) на підприємстві були вакантні посади, які не пропонувалися позивачу і які б відповідали його кваліфікації та досвіду та співпали б з його особистим бажанням. В результаті позивача звільнено, оскільки він не дав згоди на переведення на іншу роботу. Дотримання відповідачем вимог статті 42 КЗпП України в даному випадку не розглядається, так як позивач відмовився від переведення на іншу посаду, відтак не вирішувалось питання переважного права на залишення на роботі. Як уже зазначалось вище, при звільненні працівників на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України власник чи уповноважений ним орган має дотримуватися вимог ч.2 ст. 40, ст.ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України. Статтею 43 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору, з підстав, передбачених пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 цього Кодексу може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Цією ж статтею визначено порядок розгляду зазначених питань. Ч.2, 3 ст. 43 КЗпП України визначено, що «У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності». Аналогічна норма міститься в ч.2 ст. 39 Закону України Про професійні спілки, їх права та гарантії їх діяльності». Ч.5 цієї статті передбачено, що «Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору». Згідно з вимогами ч.7 статті 43 КЗпП України «Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника)». Як встановлено у судовому засіданні відповідне подання щодо надання згоди на звільнення [PERSON] на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України було направлене до первинної профспілкової організації 24.12.2018 ( а.с.33, т.3). Зазначене подання було розглянуто на засідання профкому, і 25.12.2018 згода на його звільнення не була надана з наступною мотивацією « у зв`язку з тим, що була порушена процедура попередження виборного профспілкового органу ДСП «ЧСК» про зміну структури підприємства згідно Наказу від 01.10.2018 р. № 467, що порушує ст. 22 Закону України про професійні спілки їх права та гарантії діяльності» ( а.с. 34, т.3). 25.02.2019 фактично до профспілкового органу було направлене повторне подання на звільнення позивача, який не дав згоду на переведення на іншу запропоновану йому посаду (а.с.35, т.3). 26.02.2019 на засіданні профкому ППО була надано згоду на звільнення позивача з наступною мотивацією: « у зв*язку з тим, що профспілковий комітет ДСП «ЧСК» перевірив відповідність дій роботодавця по процедурі звільнення [PERSON] згідно до КЗпП України, ст. 49 п.2, ст. 49 п.4 та згідно Закону України «Про профспілки, їх права та гарантії їх діяльності» ст. 22» ( а.с.36, т.3). У судовому засіданні допитана свідок [PERSON] дала показання, які зводились до того, що дійсно, на перше подання про звільнення позивача профком вирішив згоди не давати, так як вважали, що порушений порядок попередження профспілки про наступні звільнення. Після цього вони проводили певні консультації, листування, в т.ч. з вищими профспілковими органами, і прийшли до висновку, що порушень фактично не було, і, так як [PERSON] , будучи попередженим про наступне звільнення, не дав, як інші працівники, згоди на своє переведення на жодну із запропонованих йому вакантних посад, профком дав згоду на його звільнення. Не вважає, що уповноважений орган підприємства не мав права звертатися повторно з поданням про звільнення. Порядок розгляду питання про надання згоди відносно [PERSON] розглядалось за процедурою, яка застосовується у всіх профспілкових комітетах ППО підприємств зони відчуження: був вислуханий працівник, який висловив свої заперечення і доводи, були присутні і представники власника для надання своїх доводів, а рішення приймалось членами профкому ППО після видалення як їх, так і працівника. Крім того, зазначила, що [PERSON] після того, як дізнався про це рішення профкому, подав заяву 26.02.2019 про вихід із членів профспілки та заяву до бухгалтерії про припинення перерахунку членських внесків . Тобто на день звільнення - 27.02.2019 - він не був членом їх ППО (до письмового пояснення вона додала всі підтверджуючі документи (а.с.37, 38, т.3). Аналіз процитованої вище норми КЗпП України свідчить про те, що вона не містить заборони повторного звернення до профспілкової організації щодо надання згоди на звільнення, а також містить імперативну вимоги щодо обґрунтованості рішення цього органу саме про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору. На підставі викладеного, суд встановив, що доводи позивача щодо протиправності наказів Державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильський спецкомбінат» «Про затвердження організаційної структури підприємства» від 01.10.2018 року № 467 та «Про скорочення штату працівників та внесення змін № 27 до штатного розпису» від 02.10.2018 року № 471, а також про незаконність його звільнення, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а, відтак, позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed