Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, з урахуванням змін та уточнень, щодо визнання за [PERSON] права власності на ? частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. 10 жовтня 2014 р. суддею Цимбал І.К. Дарницького районного суду м. Києва винесена ухвала, якою цивільну справу №2-5938/12-ц об'єднано з цивільною справою № 753/17636/14 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Головне управління юстиції у м. Києві про визнання права власності на спадкове майно. Об'єднаній справі присвоєно реєстраційний номер № 753/17636/14. Позивач [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, з урахуванням змін та уточнень, в якому просила: визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON], а саме на ? частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 71,40 кв.м. В обґрунтування позовних вимог у позові [PERSON], зокрема зазначено, що при житті [PERSON] та [PERSON] перебували у законному шлюбі з 14 лютого 2007 року, остання була непрацездатною, постійно проживала (була зареєстрована) разом із [PERSON] у квартирі [ADDRESS] та відповідно успадкувала, після смерті свого чоловіка, обов'язкову частку у розмірі половини частки, яка б належала їй при спадкуванні за законом (1/2). [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла [PERSON] В обґрунтування позовних вимог у позові [PERSON], зокрема зазначено, що [PERSON] проживав сам, оскільки [PERSON] його покинула, а квартира [ADDRESS] була його особистою приватною власністю. [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповів [PERSON], [PERSON] не визнає та оспорює право на спадщину [PERSON], чим створює перешкоди в оформленні спадщини. Представники позивачів за обома позовами та позивач [PERSON] підтримали свої позовні вимоги, у вимогах протилежної сторони просили відмовити. Крім того, представники [PERSON] просили у разі задоволення позову [PERSON] врахувати положення ч.1 ст. 1241 ЦК України та зменшити розмір обов'язкової частки, з урахуванням: залишення у тяжкому фізичному та моральному стані без допомоги, відібрання дружини, смерть померлого від самогубства, відносин, що склались між подружжям та спадкоємицею, наявності власності (частини власної квартири та вкладів, грошових переказів Western Union) у [PERSON], що успадкувала [PERSON] тощо. Третя особа: Головне управління юстиції м. Києва про розгляд справи повідомлялась належним чином, проте свого представника на судові засідання не направило. Проаналізувавши наведені дані, всі інші матеріали справи, роздруківки звукозапису судових засідань, що відбулись під головуванням судді Куренкова Є.С. Дарницького районного суду м.Києва, в тому числі копії: спадкових справ, паспорту позивача та відповідача, акт, довідки та заяви, у тому числі письмові заперечення та пояснення сторін по справі, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 23 грудня 2003 року [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті все своє майно вона заповіла [PERSON] (т.1 а.с.9). 11 січня 2011 року [PERSON] склав заповіт, яким на випадок своєї смерті все своє майно він заповів [PERSON] (т.3 а.с.8). [INFO] року [PERSON] помер, а [INFO] року померла [PERSON] (т.1 а.с.5, 6). Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкування - це перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Рішенням Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Головне управління юстиції м. Києва, про визнання права власності на спадкове майно, за касаційною скаргою [PERSON] на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 січня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 10 квітня 2014 року, було скасовано рішення Дарницького районного суду м.Києва від 17 січня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2 а.с.109, 110). Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ у вказаному рішенні звернув увагу на те, що судами попередніх інстанції не було встановлено суттєві обставини справи щодо постійного проживання [PERSON] разом з [PERSON] у спірній квартирі на час відкриття спадщини та відповідно прийняття [PERSON] спадщини після смерті [PERSON], суди не надали належної оцінки доказам щодо цих обставин. Згідно ч.2 ст.1220 Цивільного кодексу України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). З показань в судовому засіданні свідка [PERSON] вбачається, що останній не заперечував, що [INFO] року (день смерті [PERSON].) його мати - [PERSON] знаходилась за адресою: [ADDRESS] Крім того, з показань свідка [PERSON] вбачається, що він не заперечував, що, зокрема з 10.01.2011р. по [INFO]. за [PERSON] постійно доглядала найнята, згідно з Договором щодо забезпечення догляду, особа для якої була виділена окрема кімната у квартирі за адресою: [ADDRESS] Відповідно до Роздруківки судового засідання, що відбулось під головуванням судді Куренкова Є.С. Дарницького районного суду м.Києва, у справі про визнання права власності на ? спадкового майна, позивач [PERSON], на запитання представника [PERSON] де знаходилась [PERSON], дала відповідь: «[PERSON] знаходилась у паралізованому стані протягом десяти місяців і тому ми, мій батько і мати, піклувались про неї, вона знаходилась в будинку [ADDRESS]» (т.3 а.с.209). Вказане також підтверджується іншими поясненнями, наданими у судовому засіданні під головуванням судді Куренкова Є.С. Дарницького районного суду м.Києва, у справі про визнання права власності на ? спадкового майна, а також доказами, які вже містяться в матеріалах справи: актом про не проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS], що не суперечить іншим належним та допустимим доказам по справі. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року зазначено: «Відповідно до ст.ст.1296-1299 ЦК України питання про право на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину». Представником позивача [PERSON] була подана Постанова про відмову у вчиненні дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] на заяву [PERSON] лише від 04.10.2014 року у зв'язку із тим, що не було надано правовстановлюючих документів на квартиру (т.3 а.с.164). Попри це, позивач [PERSON] та її представники не довели в суді саме втрату правовстановлюючого документу, не довели неможливості відновити, нібито втрачений документ, в передбаченому законом порядку тощо. Відповідно до положень ст.ст.1270, 1272 ЦК України: для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини; якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття; якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її; за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права й позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа. Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні та суспільні інтереси, (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Разом з тим, факт лише відсутності правовстановлюючого документу, у відсутність інших обґрунтувань та доказів поважності причин їх відсутності чи втрати, визнаних судом доведеними, правових підстав до застосування вимог ст.392 ЦК України, не дає. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. N7, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2013 року по справі за позовом [PERSON], правонаступник [PERSON], до [PERSON], правонаступник [PERSON], про визнання права особистої приватної власності, визнання права власності на майно в порядку спадкування було визнано за [PERSON] право власності на ? частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, вказано що квартира [ADDRESS], на підставі ст.57 Сімейного кодексу України належала [PERSON] і не була спільною сумісною власністю подружжя (т.3 а.с.97-102). Крім того, у вказаному рішенні Апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2013 року встановлено, що 19.10.2011 року [PERSON] звернулася до 22-ї нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [INFO] року [PERSON], який мешкав за адресою: [ADDRESS] (т.3 а.с.100). Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Позивач [PERSON], згідно з Заповітом ВРЕ №195779 від 11.01.2011р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано у реєстрі за № 23, є спадкоємицею всього майна, що належало померлому [INFO] р. [PERSON], в тому числі, й іншої ? частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], додатково до тій частини, що вже було визнано за [PERSON] згідно з Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 07 листопада 2013 року по справі за позовом [PERSON], правонаступник [PERSON], до [PERSON], правонаступник [PERSON], про визнання права особистої приватної власності, визнання права власності на майно в порядку спадкування. Так, відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а у позові [PERSON] слід відмовити також з огляду на наступне. Місцем проживання фізичної особи відповідно до ст.29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання належить відрізняти від місця перебування фізичної особи, під яким розуміється місце, де вона тимчасово не проживає, а знаходиться. Цивільне законодавство виходить з того, що місцем проживання є те житло, де громадянин переважно проживає, тобто де він перебуває частіше і більше, ніж в інших місцях, а згідно ч.6 ст.29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. Ст.29 ЦК України має загальний характер, а Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 р. є спеціальним та встановлює порядок реалізації фізичною особою загальних положень про вибір місяця проживання. Ч.2 ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", вказує на те, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Так, Закон "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначає, що місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше 6 місяців на рік, отже місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає (постійно, тимчасово) строком понад 6 місяців на рік. Згідно з ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1276 ЦК України, спадкова трансмісія не застосовуються щодо обов'язкової частки у спадщині. Враховуючи те, що з 10 січня 2011р. до моменту своєї смерті [INFO] року [PERSON] не проживала постійно разом із [PERSON], а проживала у іншій квартирі за адресою: [ADDRESS], заяви до нотаріуса з приводу обов'язкової частки, що могла їй належати, як непрацездатній вдові, після смерті [PERSON], не подала, - [PERSON] не має законного права на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved