Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

[PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Дорожинської сільської ради Вільшанського району Кіровоградської області про визнання права власності в порядку спадкування, посилаючись на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON], якому належав на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS]. Зазначає, що позивач є спадкоємцем за законом, але не може отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. У зв'язку з наведеним, просить визнати за позивачем право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS], після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO]. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив справу слухати у його та позивача відсутність, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просить справу слухати у відсутність представника Дорожинської сільської ради Вільшанського району, позов визнає, не заперечує проти його задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 05 грудня 1948 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження [NUMBER] повторно виданного 07 червня 2002 року. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.9). [PERSON] помер [INFO] в с. Дорожинка Вільшанського району Кіровоградської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого 22 грудня 2000 року Дорожинською сільською радою Вільшанського району Кіровоградської області (а.с.8). Як вбачається з копії спадкової справи 10 травня 2002 року за № 99/2002 у Вільшанській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Справа заведена на підставі заяви про прийняття спадщини дружини спадкодавця - [PERSON]. 07 червня 2002 року за реєстровим № 385 на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Лан», що знаходиться в с. Дорожинка Вільшанського району Кіровоградської області, розміром 4 умовних кадастрових гектара, після смерті [PERSON], який помер [INFO]. 09 листопада 2016 року представник позивача звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS], що залишився після смерті її чоловіка, [PERSON], який помер [INFO]. Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Вільшанської державної нотаріальної контори від 06 грудня 2016 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS], що залишився після смерті її чоловіка, [PERSON], який помер [INFO], у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на зазначений житловий будинок (а.с.33). Відповідно до архівної довідки Ульяновського КМБТІ за №161 виданої 11.11.2016 року, право власності на житловий будинок за [ADDRESS] не зареєстровано (а.с.14). Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований по [ADDRESS], виготовленого Ульяновським КМБТІ, зазначений будинок побудований у 1967 році (а.с.11-12). Відповідно до копій погосподарських книг Дорожинської сільської ради за період з 1958 року по 2000 рік, особистий рахунок [NUMBER] за 1958 рік, особистий рахунок [NUMBER] за 1961 рік, особистий рахунок [NUMBER] за 1964 рік, особистий рахунок [NUMBER] за 1967-1969 роки, особистий рахунок [NUMBER] за 1971-1973 роки, особистий рахунок [NUMBER] за 1974-1976 роки, особистий рахунок [NUMBER] за 1980-1982 роки, особистий рахунок [NUMBER] за 1983-1985 роки, особистий рахунок [NUMBER] за 1986-1990 роки, особистий рахунок [NUMBER] за 1994-1995 роки, особистий рахунок [NUMBER] за 1996-1997 роки, згідно яких [PERSON] значиться власником житлового будинку, розташованого в с. Дорожинка Вільшанського району Кіровоградської області (а.с.18-29). Згідно з копією рішення виконавчого комітету Дорожинської сільської ради Вільшанського району Кіровоградської області від 28 квітня 1994 року за №9 "Про присвоєння назви вулиць, нумерації житлових будинків та визнання права особистої власності на жилі будинки", житловому будинку, який належить [PERSON] присвоєно назву [ADDRESS]. Як вбачається з довідки, виданої Дорожинською сільською радою Вільшанського району Кіровоградської області 05 вересня 2001 року за №169, [PERSON], який помер [INFO], по день смерті постійно проживав та був зареєстрований в [ADDRESS]. З 1960 року і по день його смерті разом з ним проживала і була прописана його дружина, [PERSON] (а.с.30). Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п.1 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування": спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України від 2 вересня 1993 року № 3425-ХП "Про нотаріат", від 23 червня 2005 року № 2709-ІУ "Про міжнародне приватне право", іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР в редакції 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідноіз ч.1 ст.524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і заповітом. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР в редакції 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачає обов'язкової реєстрації таких прав. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (правовий висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 13 червня 2012 року за наслідками розгляду справи за №6-54цс12). Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч.1 та ч.2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 5 серпня 1992 року було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатації, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). Відповідно до листа Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Відповідно до додатку 3 "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно" рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до п. 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої наказом Мінкомгоспу УРСР від 31.01.1966 року (надалі Інструкція), реєстрації підлягали лише всі будинки та домоволодіння в межах міста і селища міського типу Української РСР, а відповідно до п. 6 Інструкції не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах. Отже, у сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних) будинків здійснювалося шляхом проведення у погосподарській книзі сільської ради відповідного запису та відкриття особистого рахунку. Інших правовстановлюючих документів чинне на той час законодавство не передбачало. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності. Законодавством, яке діє на час відкриття спадщини, врегульовано питання спадкування цього майна, а не його належність спадкодавцю. Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР № 1/5 від 19 січня 1976 року, підтвердженням належності будинку може служити відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. Житлові будинки, побудовані до 05 серпня 1992 року на земельній ділянці, яка була відведена для такого будівництва та у сукупності з висновком про технічний стан і погодження з відповідними службами судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючий документ. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності житлового будинку певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим. Виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Враховуючи наведене суд вважає, що право власності спадкодавця на спірний будинок встановлено матеріалами справи, підтверджено технічним паспортом від 11.11.2016 року та записами в погосподарських книгах. За таких підстав, вимога позивача про визнання права власності в порядку спадкування майна [PERSON], який помер [INFO], а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого по [ADDRESS], підлягає задоволенню, оскільки захистити невизнане право позивача іншим способом, ніж в судовому порядку, неможливо. А тому суд приходить до висновку, що є усі достатні підстави для визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок відповідно до ч.1 ст.524 ЦК УРСР в редакції 1963 року, оскільки вона є спадкоємцем за законом та вчасно прийняла спадщину. На підставі викладеного та

Outcome: approved