Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-06 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України. Позовні вимоги мотивувала тим, що 14.08.2009р. вона з відповідачем розірвала шлюб. Від спільного проживання у шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу проживає разом із матір'ю [PERSON], перебуває на повному її утриманні, участі у вихованні та догляді за дитиною відповідач не бере, її фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, матеріальної допомоги не надає. Вона має намір разом з дитиною тимчасово виїжджати за кордон, а саме: до Росії, Білорусії та Болгарії для відпочинку та оздоровлення. Однак, відповідач не може надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини разом з нею за кордон, у зв'язку з тим, що їй вже декілька років невідоме його місце проживання. Вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду, добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, фізично та морально зміцнить його, розширить його кругозір. Крім того, на її думку, перебування дитини на морі буде профілактикою застудних захворювань. Просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього сина [PERSON] за межі України без дозволу та супроводу батька [PERSON] на період з 20.08.2016р. по 20.08.2017р. в Російську Федерацію, Білорусію та Республіку Болгарію. Позивачка в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала, просила його задоволити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач повторно в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча належним чином у встановленому законом порядку повідомлявся про час та місце розгляду справи, зокрема через газету «Галичина». А тому, справу слід розглянути заочно у відсутності відповідача. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не проводилось. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України \~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі\~доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши наявні у справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. 14.08.2009р. розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 26.09.2012р. 02.03.2003р. у позивачки та відповідача народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, перекладеним на українську мову нотаріальним перекладачем з російської мови від 05.03.2009р.. Згідно довідки Олешківської сільської ради від 14.07.2016р. до складу сім'ї позивачки входить син [PERSON] Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України, батьки зобовязані піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.1,ч.2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до абзацу 3 ч.3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Абзацами 1,2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до абз. 9 п.п.2, п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як вбачається з пояснень позивачки, вона має намір поїхати з дитиною за кордон для відпочинку та оздоровлення на тривалий час, що може свідчити про зміну місця проживання дитини. При цьому, відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. Жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обгрунтовувували його відмову, він не наводить. З врахуванням обставин справи та доказів, досліджених і перевірених у судовому засіданні, на підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позов частково підставний та підлягає до часткового задоволення, з тих мотивів, що позивачка просить надати їй дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON] за межі України, в Російську Федерацію, Білорусію та Республіку Болгарію на строк один рік, що є свідченням того, що вона має намір змінити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON], що суперечить вимогам ст. 141 СК України, ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та буде порушувати права відповідача [PERSON] щодо його спілкування з дитиною та її виховання, з чим суд не може погодитись, а тому, позивачці слід надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON] за межі України, в Російську Федерацію, Білорусію та Республіку Болгарію на строк шість місяців, з 07.10.2016р. по 07.04.2017р. включно. В решті позову відмовити. На підставі викладеного, Конституції України, ст.ст. 19, 150, 155, 157, 160 СК України, ст.313 ЦК України, ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 4 Закону України «Про порядок виїздуз України та в'їзду в Україну громадян України»,

Outcome: partial