Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

Позивач звернувся із зазначеною заявою, якою просить суд ухвалити рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів та виселення із зняттям з реєстрації осіб, які проживають та зареєстровані у заставному майні. Заявлені вимоги, в судовому засіданні, представник позивача підтримав, просив задовольнити та обґрунтовував наступним. Відповідач отримав кредит за кредитним договором. Для забезпечення вимог даного зобов'язання уклав договір іпотеки за яким передав банку, в іпотеку, житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 1000 м.кв. в с. Зарічани Житомирського району Житомирської області (далі за текстом предмет іпотеки). Внаслідок невиконання вимог зобов'язань, позивач змушений був звернутись до суду із даним позовом, адже його права, як кредитора, порушуються. Представник відповідача, в судовому засіданні вимог не визнав, просив суд ухвалити відповідне судове рішення. Представник третьої особи в судовому засіданні висловив наступну думку з приводу заявленого позову. Малолітня дитина відповідача, яка зареєстрована в даному будинку, внаслідок задоволення позову, буде позбавлена житла, а отже служба у справах дітей не може погодитись із такими наслідками. Заслухав пояснення учасників розгляду, проаналізував надані ними докази, саме які, за твердженням присутніх, є підставою для прийняття у справі рішення, встановив наступні фактичні обставини справи. За подачу даного цивільного позову було сплачено його автором судового збору в розмірі 3441 гривню (а.с.3). 12 лютого 2008 року між ВАТ "СВЕДБАНК" та відповідачем був укладений кредитний договір № 0501/0208/88-015 за яким останній отримав в платне та строкове користування грошові кошти в сумі 150 тисяч доларів США з терміном повернення до 9 лютого 2018 року (а.с.16). Грошові кошти за даним правочином було отримано відповідачем (а.с.9-15). Зобов'язання за кредитним договором забезпечено іпотекою від 12 лютого 2008 року (а.с.22). Предметом іпотеки є майно на яке позивач просить звернути стягнення і зазначене в даному рішенні. За довідкою розрахунком наданим банком відповідач заборгував за укладеним правочином 206 684, 26 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 1 652 027, 29 гривень (а.с.30). Така заборгованість складається із основної суми кредиту 117 410, 51 доларів США (938 462, 21 гривень), заборгованість за відсотками 43 492, 75 доларів США (347 637, 55 гривень), пеня 45 781 доларів США (365 927, 53 гривень). 14 грудня 2012 року відповідача було повідомлено про те, що ПАТ "СВЕДБАНК" відступило право вимоги за укладеним і зазначеним вище кредитним договором товариству з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" в тому числі з відступленням права вимоги за іпотечним договором (а.с.31 - 36). 28 жовтня 2013 року на адресу відповідача позивач, як стверджується з наданих копій, направив досудову вимогу щодо виконання договірних зобов'язань за укладеним правочином (а.с.42,43). Вимогою позивач доводив до відома відповідача про заборгованість за кредитним договором та наслідками їх незадоволення - звернення стягнення на предмет іпотеки. За довідками адресно-довідкового бюро Житомирської області та Зарічанської сільської ради Житомирського району Житомирської області відповідач зареєстрований з 25 листопада 2008 року в [ADDRESS] (а.с.47,66). Проаналізував фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для задоволенні позову виходячи з наступного. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України). Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення (ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку"). Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч. ч. 1 - 3 ст. 40 Закону України "Про іпотеку"). Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено ч. 3 ст. 109 ЖК України. Аналіз зазначених правових норм закону дає підстави вважати, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодерждателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. Оскільки на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання імпетаривно-диспозитивних приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ч. 3 ст. 109 ЖК, щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із житлового будинку або житлового приміщення, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, то такі позовні вимоги на даній стадії, на переконання суду, не можуть бути задоволені, оскільки на цей момент відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя щодо звільнення таких житлових приміщень їх мешканцями в розумінні ст. 3 ЦПК України щодо права особи для звернення до суду за захистом. Аналогічне викладене і п. 43 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин". Мало того, виходячи з досліджених документів, право власності на згаданий житловий будинок виникло у відповідача 5 жовтня 2007 року (а.с.22). Відповідач зареєстрував шлюб із [PERSON] 4 серпня 2001 року (а.с.25). Остання є поручителем кредитного договору, що є предметом розгляду даної справи та, разом з дитиною, прописана в будинку, переданого в іпотеку (а.с.16, п.2.4., а.с.66). Малолітня дитина відповідача народилась [INFO] (а.с.67). Тобто, укладення шлюбу та народження спільної дитини відбулось до укладення кредитного договору і, відповідно, дитина набула прав власності на частину майна, переданого в іпотеку. Суду не подано доказів надання дозволу органом опіки та піклування на укладення зазначених правочинів, адже зачіпаються права дитини. За таких обставин та приймаючи до уваги вимоги положень ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства", вимоги про виселення малолітньої дитини з житлового приміщення, на переконання суду, є не правомірними (п. 44 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин"). Відповідно до положень ст. ст. 33, 35 Закону України "Про іпотеку" - у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавця та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцятиденний строк. У такому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотеко держателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України "Про іпотеку". Недотримання зазначених правил, на переконання суду, є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки. Встановленими і зазначеними фактичними обставинами справи, на переконання суду, позивач вимог ст. 35 Закону України "Про іпотеку" не виконав, а отже позов є передчасним і до задоволення не підлягає. До такого висновку суд прийшов приймаючи до увагу ту обставину, що відповідач зареєстрований та фактично проживає, за дослідженими судом доказами, в [ADDRESS] з 25 листопада 2008 року (а.с.47,66). Вимога позивача направлялась, як свідчать матеріали справи, за адресою [ADDRESS] - 29 жовтня 2013 року (а.с.43) де відповідач не проживає майже п'ять років. Відомості щодо реального отримання вимоги позивача суду не надано. За таких обставин, на переконання суду, стверджувати, що банком було виконано зазначені вимоги закону, які б мали передувати зверненню до суду з даним позовом, не можна, що вимагає в його задоволенні відмовити. З такою позицією погоджується і Верховний Суд України, зокрема, що відображено в ухвалі від 27 липня 2010 року у справі № 6-12889св10 (узагальнення судової практики затверджене суддями судової палати у цивільних справах Верховного Суду України - вісник Верховного Суду України № 11(123)'2010 року сторінки 16,24). Оскільки у задоволенні позову слід відмовити, судові витрати, в розумінні положень ст. 88 ЦПК України, не підлягають до стягнення з відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed