Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

18 вересня 2017 року позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до відповідача, в якому стягнути на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 131341,69 гривень. Позивач посилається на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області було стягнуто на користь позивача заборгованість по заробітній платні у розмірі 77166,26 гривень, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 08.10.2016 по 05.09.2016 року в сумі 204460,8 гривень, а всього 281627,06 гривень. Проте, заборгованість по заробітній платні була випласена лише 10.01.2017 р. За такого, позивач вважає за необхідне стягнути з відповідача середнвй заробіток за 85 днів, протягом яких рішення суду не виконувалось. Позивач та його представник до суду не з?явились. Представником позивача було подану заяву у якій зазначено, що останній підтримує позовні вимоги, і просить розглянути справу без його участі. Представник відповідача до суду не з?явився, подав заперечення у яких просив суд відмовити у задоволені позовних з підстав пропуску строку, визначеного законом для звернення до суду. Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги\~ підлягають частково задоволенню\~ з наступних підстав. На підставі наказу ДК "Укроборонпром" № 308-к з позивачем було укладено трудовий контракт № 82к/14 від 08.10.2014 року, про призначення [PERSON] на посаду директора Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства "Кварсит". На підставі наказу ДК "Укроборонпром" від 07.10.2015 року, трудовий контракт було припинено 07.10.2015 року у зв'язку із закінченням строку трудового контракту (п. 2 ст. 36 КЗпП). В день звільнення з позивачем не було проведено розрахунок по заробітній платні. Заборгованість по заробітній платні за період липень-жовтень 2015 року становила 77166,26 гривень. Згідно довідки Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства "Кварсит" вих. № 3-82 від 01.04.2016 року, розмір середньої заробітної плати позивача на посаді директора складав 888,96 гривень в день. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області, ухваленого по цивільній справі № 263/6413/16, з Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства "Кварсит" було стягнуто на користь позивача заборгованість по заробітній платні у розмірі 77166,26 гривень, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 08.10.2016 по 05.09.2016 року в сумі 204460,8 гривень, а всього 281627,06 гривень з утриманням Костянтинівським державним науково-виробничим підприємством "Кварсит" з цих сум, передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької від 15.09.2016 року, у зазначеному вище судовому рішенні було виправлено описку, у резолютивній частині у другому абзаці 08.10.2016 року було змінено на 08.10.2015 року. 15.11.2016 року для виконання вказаного вище судового рішення, Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області було видано виконавчий лист. Виконавчий лист було передано для примусового виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження № 52962766. В ході примусового виконавчого провадження, 10.01.2017 року на підставі платіжного дорученням № 9 позивачу було перераховано 281627,06 гривень. 09.02.2017 року постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області [PERSON] виконавче провадження було закрито у зв'язку з виконанням. Відповідно до частини 1\~статті 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1\~статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. При цьому, згідно зі\~ст. 24 Закону України «Про оплату праці»\~виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1\~статті 117 КЗпП України\~обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В роз'ясненнях, що містяться в п. 20 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року за № 13, а також відповідно до правової позиції, викладеної за результатами розгляду цивільної справи № 6-60цс13 від 03 липня 2013 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, за загальним правилом вина роботодавця презюмується, якщо він не доведе протилежного. Згідно з п. 21 зазначеної вище Постанови Пленуму при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100\~(з наступними змінами і доповненнями). Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Таким чином, слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-195цс14 і є обов'язковою для судів України. Рішення суду про стягнення заборгованості по заробітній платні було ухвалено 05.09.2016 року. Заборгованість по заробітній платні була виплачена позивачу 10.01.2017 року. Відповідно до вимог зазначених норм матеріального права, відповідач зобов'язаний виплатити позивачу середній заробіток за 85 днів, протягом яких рішення суду не виконувалось, а саме: 85 Х 888,96 = 75581,69 гривень. У період з 08.10.2015 по 31.03.2016 року позивач перебував у трудових відносинах з Костянтинівським державним науково-виробничим підприємством "Кварсит". Працював на посаді заступника директора. В день звільнення позивача заборгованість по заробітній платні складала 20357,71 гривень. Відповідно до довідки Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства "Кварсит" вих. № 3-81 від 01.04.2016 року, розмір середньої заробітної плати [PERSON] на посаді заступника директора в день звільнення складав 446,08 гривень в день. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполь Донецької області від 14.07.2016 року, справа № 263/7091/16-ц, з Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства "Кварсит" на користь позивача було стягнуто заборгованість по заробітній платні за листопад 2015 року, січень, березень 2016 року, в сумі 20357,71 гривень та 31225,60 гривень середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, за період з 01.04.2016 року по 14.07.2016 року, включно. 10.08.2016 року для виконання зазначеного судового рішення, Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області було видано виконавчий лист. Виконавчий лист було передано для примусового виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Постановою державного виконавця було заведено виконавче провадження № 52296370. Визначені судовим рішенням грошові кошти, в ході примусового виконавчого провадження, виплачувались позивачу у наступному порядку: - 19.12.2016 року платіжне доручення № 471 - 27,69 гривень; - 19.12.2016 року платіжним дорученням № 472 - 3989,76 гривень; - 27.12.2016 року платіжним дорученням № 482 - 27493,57 гривень; - 10.01.2017 року платіжним дорученням № 8 від 20623,49 гривень. Рішення суду про стягнення заборгованості по заробітній платні та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати було прийнято 14.07.2016 року. Заборгованість по заробітній платні була виплачена позивачу 10.01.2017 року. У відповідності до вимог зазначених вище норм матеріального права, відповідач зобов'язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за 124 дні, тобто з 15.07.2016 р. по 10.01.2017 р., протягом яких рішення суду не виконувалось, а саме: 124 х 446,08 гривень (середній заробіток в день) = 55313, 92 гривень. Всього відповідач зобов'язаний виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, по обом судовим рішенням, в сумі 75581,69 + 55313 =130 895, 61 гривень. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосереднього до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Рішенням Конституційного суду України 22.02.2012 року справа № 1-5/2012 було встановлено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП у взаємозв?язку з положенням статей 116, 117, 237-1 КЗпП слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення день фактичного розрахунку при звільненні, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталося затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Статтею 234 КЗпП передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 КЗпП, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Відповідно до розпорядження КМУ № 1085-р від 07.11.2014 року "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення", місто Донець відноситься до населених пунктів, на території яких органи державної влади України не здійснюють свої повноваження з листопада 2014 року до сьогоднішнього дня. Як вбачається з довідки Управління соціального захисту населення Миколаївської міської ради Управління соціальних виплат і компенсацій Центрального району від 08.09.2017 року № [NUMBER], [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою. Місцем його зареєстрованого проживання була наступна адреса:Донецька область, [ADDRESS]. До вересня 2017 року [PERSON] зі своїм малолітнім сином [PERSON], [INFO], проживав і знаходився за місцем своєї реєстрації у місті Донецьк. У зв?язку з бойовими діями та окупацією м. Донецьк, виїхати з окупованого Донецька та вивезти свою дитину позивач зміг тільки у вересні 2017 року. 08.09.2017 року [PERSON] було переміщено з м. Донецьк до м. Миколаєва разом з дитиною та зареєстровано за наступною адресою: м. Миколаїв, Центральний район, [ADDRESS]. Аналогічна інформація міститься і в довідці, виданої Управлінням соціального захисту населення Миколаївської міської ради Управлінням соціальних виплат і компенсацій Центрального району на ім?я малолітнього [PERSON] 18.09.2017 року [PERSON] звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до Костянтинівського державного науково-виробничого підприємства "Кварсит". Звернутись до суду раніше [PERSON] не мав можливості з причин які об'єктивно від нього не залежали, а саме - через окупацію м. Донецьк та припинення роботи державних органів влади України на цій території. Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що строк, визначений законом для вирішення трудового спору, був пропущений позивачем з поважних причин і підлягає поновленню.

Outcome: partial