Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

12 листопада 2013 року позивачка звернулася в суд з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. В обґрунтування позову посилалася на те що є власницею 1/2 частини домоволодіння, розташованого в [ADDRESS] на підставі біржового контракту та рішення суду. Співвласницею іншої 1/2 частини вказаного домоволодіння є відповідачка на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. 01 липня 1999 року між колишніми співвласниками будинку по [ADDRESS] був укладений нотаріально посвідчений договір про припинення спільної часткової власності, та встановлено фактичний порядок користування домоволодінням. Земельна ділянка на якій розташований будинок була виділена колишньому власнику на підставі договору про надання в безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності від 20 жовтня 1960 року в розмірі 450 кв.м. Посилалась на те що наразі між нею та відповідачкою виник спір з приводу користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок. Згідно висновку експерта розподіл спірної земельної ділянки можливий відповідно до схеми викладеній в Додатку №1. Просить суд визначити порядок користування земельною ділянкою яка розташована за адресою [ADDRESS] відповідно до висновку експерта [PERSON] у, а також зобов'язати відповідачку знести самочинну прибудову - тамбур літ.а1-1. Позивач [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення аналогічні тим що викладені в позовній заяві та додатково пояснила, що в 1999 року придбала 1/2 частину жилого будинку по [ADDRESS], земельна ділянка, на якій він розташований не була поділена між колишніми співвласниками, порядок користування земельною ділянкою раніше не визначався, не заперечувала, що на земельній ділянці був встановлений паркан, як пояснила їй відповідачка при купівлі будинку, паркан встановлений на її території але по документам земельна ділянка знаходилась в спільному користуванні, існуючий паркан та тамбур обмежує їй вільний доступ до літньої кухні. Коли вона придбала частину будинку тамбуру не було. Наразі вона має намір поділити земельну ділянку по закону та приватизувати належну їй частину земельної ділянки. Просила задовольнити позов та визначити порядок користування земельною ділянкою яка розташована за адресою [ADDRESS] між нею та відповідачкою, відповідно до варіанту, запропонованому у висновку судової-будівельної експертизи від 30 грудня 2014 року. Також просила знести самочинно збудований відповідачкою тамбур, оскільки його існування порушує її права, як власника будинку та землекористувача. Представник позивача адвокат [PERSON] діюча на підставі угоди про надання правової допомоги підтримала позовні вимоги позивачки в повному обсязі, пояснила, що на спірній земельній ділянці є самочинна прибудова, зазначена в технічному паспорті літерою а1-1, просила позов задовольнити, поділити земельну ділянку відповідно до висновку експерта від 30 грудня 2014 року та зобов'язати відповідачку знести самочинно збудований тамбур. Відповідачка [PERSON] надала суду письмові запереченні де зазначила, що в 1993 році вона зверталася до суду з позовом до колишнього співвласника жилого будинку про поділ спадкового майна - жилого будинку по [ADDRESS], та визначення порядку користування земельною ділянкою, на якій він розташований. Відповідно до технічної експертизи від 10 березня 1994 року будинок та земельна ділянка були поділені. Таким чином, в 1999 року позивачка купила 1\\2 частини будинку по [ADDRESS], де раніше був визначений порядок користування земельною ділянкою. Наполягала, що тамбур зазначений в технічному паспорті літерою а1-1 не є самочинною прибудовою. У судовому засідання додатково пояснила, що в результаті поділу земельної ділянки між нею та колишнім співвласником жилого будинку по [ADDRESS], на межі було встановлено паркан, коли позивачка придбала частину будинку вона бачила паркан і їй було відомо що земельна ділянка розподілена між колишніми співвласниками і це її влаштовувало. Рішення суду про визначення порядку користування спірної земельною ділянкою та письмової згоди колишнього співвласника на розподіл земельною ділянки немає. Не заперечувала, що існуючий паркан та тамбур обмежує вільний доступ позивачки до літньої кухні, зазначила, що перебудова існуючого тамбуру є неможлива. Розподілом земельної ділянки згідно до варіанту, запропонованому в експертному висновку №1 від 30 квітня 2012 року вона не згодна. Щодо висновків експертизи від 30 грудня 2014 року не заперечувала. Просила суд відмовити в задоволені позову. В ході судового слухання справи надала суду заяву в якій просила відмовити в задоволені позову в зв'язку з пропуском строку позовної давності. Представник відповідачки адвокат [PERSON] діючи на підставі договору по надання правової допомоги, проти задоволення позову заперечувала надала пояснення аналогічні поясненням відповідачки. Представник відповідача [PERSON], діючий на підставі угоди про надання правової допомоги, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те що позивачка не набула належне право власності або право користування спірною земельною ділянкою, а тому розподіл земельної ділянки є не можливий. Не заперечував, що наявність тамбуру порушує права позивачки. Заперечень щодо висновків судової будівельної експертизи від 30 грудня 2014 року він немає. Представник третьої особи [PERSON], діюча на підставі довіреності, надала суду заперечення де зазначено, що нормами земельного законодавства передбачено виділення частки із сумісної власності, але виділення можливо лише тієї земельної ділянки межі якої встановлені в натурі на місцевості та мається відповідний правоустановчий документ на право власності на земельну ділянку, зареєстрований у відповідному порядку. У зв'язку з тим що земельна ділянка не перебуває у власності чи у користуванні позивача, розпоряджатися нею (встановлювати межі та порядок користування) вона не має права. Земельна ділянка є власністю територіальної громади в особі якої виступає Маріупольська міська рада, просила в позові відмовити. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивачка придбала у неї 1/2 частину будинку по [ADDRESS], друга частина будинку належить відповідачці. Раніше будинок належав батьку її чоловіка, після його смерті будинок та земельну ділянку ділили між собою чоловік та його сестра [PERSON]- відповідачка по справі, їй відомо що поділ здійснювався не в суді, а через кооператив Цивіліст, після розподілу земельною ділянки був встановлений паркан, який існував коли позивачка купила частину будинку. На момент продажу своєї частки будинку позивачці, тамбуру не було, а паркан існував. Також пояснила, що якщо позивачка захоче побілити зі своєї сторони літню кухню то їй потрібно зайти в двір до відповідачки. Пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] суд не приймає до ваги оскільки їх пояснення не несуть ніякої інформації для з'ясування обставин справи. Допитаний в судовому засіданні судовий експерт [PERSON] пояснив, що висновок про розподіл земельної ділянки по [ADDRESS] був складений без урахування тамбуру, оскільки він є самочинною будівлею, також зазначив, що тамбур знаходиться на проході між літньою кутньою літ. Б-1 та домоволодінням літ. А-1. Даний прохід необхідний позивачці для обслуговування будови Б-1, інакше будуть суттєво порушені її права, оскілки позивачці буде обмежено вільний доступ до літньої кухні. Згідно даних технічного паспорту Маріупольського БТІ на будинок, розмір земельної ділянки складає 450 кв.м. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, експерта, проаналізувавши зібрані в справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як роз'яснено у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", у справах про встановлення порядку користування земельною ділянкою співвласників житлового будинку сторони зобов'язані подати всі докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання, зокрема: документи про надання її для будівництва та обслуговування житлового будинку й господарських будівель та споруд; план земельної ділянки, відведеної в натурі (місцевості); план цієї земельної ділянки із зазначенням її частин, що перебувають у фактичному користуванні кожного із співвласників житлового будинку, а також розташованих на ній будівель, плодоягідних насаджень; правовстановлюючі документи на будинок із зазначенням розміру часток кожного із співвласників; угоду чи рішення суду про поділ будинку в натурі або визначення порядку користування земельною ділянкою, якщо вона мала місце. Предметом спору даної справи, є в тому числі визначення порядку користування земельною ділянкою, між співвласниками, розташованому на ній жилого будинку. Відповідно до ч. 2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до керівних роз'яснень, які містяться у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004р. з наступними змінами, у відповідності до якого власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється у способи, визначені частиною 3 наведеної норми. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у способи, що визначені у частині 2 наведеної норми. Зважаючи на ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом позивачці [PERSON] належить 1/2 частина жилого будинку по [ADDRESS] на підставі Біржового Контракту Азовської Універсальної Товарної Біржі № КР від 15 липня 1990 року, зареєстрованого 27 червня 2000 року в Маріупольському бюро технічної інвентаризації за реєстраційним № 27887. (а.с. 13-14) Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 05 жовтня 2004 року визнано дійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини жилого будинку, розташованого по [ADDRESS] укладеного між [PERSON] та [PERSON] та підставі Біржового Контракту Азовської Універсальної Товарної Біржі № КР від 15 липня 1990 року. (а.с.11) Судом також встановлено, що відповідачка [PERSON] є власником іншої 1/2 частини жилого будинку, розташованого по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 17 вересня 1992 року державним нотаріусом Четвертої Маріупольської нотаріальної контори [PERSON]. за № 1-3552 та зареєстрованого Маріупольським БТІ 08 лютого 1993 року за № 27884. (матеріали інвентаризаційної справи (а.с.33) Згідно нотаріально посвідченого договору від 01 липня 1999 року між колишніми співвласниками будинку по [ADDRESS] [PERSON] яка діяла від свого імені та від імені неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] та відповідачкою [PERSON] встановлено порядок користування жилим будинком. (а.с.12). За таких обставин до позивачки перейшли права та обов'язки закріплені договором про встановлення порядку користування спільним домоволодінням. Судом встановлено, що сторони набули право власності на будинок до 01 січня 2002 року, тобто до набрання чинності Земельного Кодексу України, а тому разом з правом власності на будинок до них перейшло і право користування земельною ділянкою на якій розташований будинок. Згідно з роз'ясненнями пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2, Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Відповідно до вимог ст.120 Земельного кодексу України(в редакції 2001 р.) та ст. 30 Земельного кодексу (в редакції 1990 р.), якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Сторони та їх представники зазначали що акт на право приватної власності на землю, на якій розташовано будинок по [ADDRESS] сторони не отримували і відповідно межі земельної ділянки в натурі не встановлювалися, що підтверджується довідкою Управління Держземагенства у м. Маріуполі Донецької області (а.с.64) Як вбачається із матеріалів справи у правоустановчих документах на жилий будинок по [ADDRESS] розмір земельної ділянки на якій він розташований не зазначено. Разом з тим, матеріали інвентаризаційної справи свідчать, що земельна ділянка в межах загальної площі 450,0 кв.м по [ADDRESS] надавалася колишньому власнику [PERSON] на підставі договору про право побудови будинку та безстрокове користування земельною ділянкою від 21 жовтня 1960 року, згідно рішенням Орджонікідзевської районної ради депутатів трудящих за № 19 від 20 липня 1960 року. Такий саме розмір земельної ділянки 450,0 кв.м. зазначено у довідках характеристиках на житловий будинок складених у різні роки Маріупольським бюро технічної інвентаризації та генеральному плані та плані земельної ділянки житлового будинку, які містяться у матеріалах інвентаризаційної справи будинку [ADDRESS]. У Абрисах зроблених 01 березня 1992 року та 08 серпня 1995 року, земельна ділянка [ADDRESS] має єдину конфігурацію, розмір земельною ділянки не зазначений. Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Таким чином, оскільки, як встановлено судом, колишні власники будинку [ADDRESS] набули у користування земельну ділянку, на підставі та у розмірах визначених рішенням Орджонікідзевської районної ради депутатів трудящих за № 19 від 20 липня 1960 року, то до сторін разом і з правом власності на будинок правомірно перейшло і право користування земельною ділянкою на якій він розташований, у розмірі 450 кв.м. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Будь-яких доказів того, що між сторонами мала місце угода про порядок користування спірною земельної ділянкою матеріали справи не містять. Та обставина, що між відповідачкою у справі та колишнім співвласником жилого будинку по [ADDRESS], у певному місці було встановлений паркан не свідчить про наявність між сторонами відповідної угоди про порядок користування спірною земельною ділянкою. Відповідачка [PERSON] не заперечувала, що рішення суду про визначення порядку користування земельною ділянкою або письмової згоди колишнього співвласника на розподіл земельною ділянки немає. Щодо певного користування земельною ділянкою заперечувала також і позивачка. Окрім того, не приймаються судом і доводи відповідачки [PERSON] щодо визначення певного порядку користування земельною ділянкою між колишніми співвласниками відповідно до висновків технічної експертизи від 10 березня 1994 року проведеної правовим кооперативом «Цивіліст», оскільки відповідно до висновків технічної експертизи від 10 березня 1994 року, начебто фактична площа земельної ділянки складає 475 кв.м., а не 450 кв.м. як зазначено у генеральному плані при квартальної зйомки, тому розрахунок по встановленню меж користування земельною ділянкою здійснювався з площі розміром - 475 кв.м., що свідчить про поділ земельної ділянки у більших розмірах, ніж визначено рішенням органу влади. (а.с. 38-41). Таким чином, суд прийшов до висновку, оскільки порядок користування спірною земельною ділянкою між співвласниками не визначався, то позивачка обґрунтовано поставила питання про виділ у її користування частину земельною ділянки, яка відповідає її частці у праві власності на будинок, згідно до варіанту, запропонованому в експертному висновку від 30 грудня 2014 року. Вимоги позивачки щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою згідно даного висновку експертизи є законними та обґрунтованими, а сам порядок таким, що буде максимально враховувати інтереси співвласників домоволодіння. Відповідно до висновку судової будівельної-технічної експертизи № 24 від 30 грудня 2014 року в результаті проведених розрахунків визначено, що розмір земельної ділянки по [ADDRESS] фактично складає 450 кв.м., що збігається з розмірами зазначеними в технічному паспорті Маріупольського БТІ (450 кв.м.) За даним висновком експерта запропоновано в користуванні [PERSON] залишити земельну ділянку розміром 225 кв.м.: від точки А, розташованої на розі даного домоволодіння з боку [ADDRESS] та [ADDRESS], по межі даного домоволодіння по [ADDRESS] на відстані 7,33 п.м. до точки Б; від точки Б, розташованої на кордоні даного домоволодіння по [ADDRESS], паралельно кордону даного домоволодіння по [ADDRESS] на відстані 3.23 п.м. до точки В; від точки В, розташованої на межі розділу житлового будинку, за межі розділу житлового будинку на відстані 8,42 п.м., 0,54 п.м. і 2,67 п.м. відповідно до точки Г; від точки Г, розташованої на межі розділу житлового будинку, паралельно стіні житлового будинку, на відстані 1,0п.м. до точки Д; від точки Д, розташованої в глибині ділянки, паралельно стіні літ.Б на відстані 0,85 п.м. до точки Ж; від точки Ж, розташованої на межі розділу літ.Б по межі розділу літ.Б на відстані 4,88 п.м. до точки З; від точки З, розташованої на межі розділу літ.Б паралельно стіні літ.Б на відстані 1,0 п.м. до точки І; від точки І, розташованої на відстані 1,0 п.м. від стіни літ.Б паралельно стіні літ.Б на відстані 6,42 п.м. до точки К; від точки К, розташованої в глибині ділянки, паралельно кордоні даного домоволодіння по [ADDRESS] на відстані 4,57 п.м. до точки Л; від точки Л, розташованої на кордоні з домоволодінням № 12 по кордону з домоволодінням № 12 на відстані 7,49 п.м до точки М; від точки М, розташованої на розі даного домоволодіння з домоволодінням № 12 по межі даного домоволодіння по [ADDRESS] на відстані 27,30 п.м. до точки А. Вхід на ділянку залишити колишнім з боку [ADDRESS]. В користуванні [PERSON] залишити земельну ділянку залишити земельну ділянку розміром 225 кв.м.: від точки Л, розташованої на кордоні з домоволодінням № 12 по межі з ділянкою співвласника [PERSON] до точки Б; від точки Б, розташованої на кордоні даного домоволодіння по [ADDRESS] по межі даного домоволодіння по [ADDRESS], на відстані 9,97 п.м. до точки О; від точки О, розташованої на розі даного домоволодіння по тильному кордону даного домоволодіння на відстані 23,3 п.м. до точки Н; від точки Н, розташованої на розі даного домоволодіння з домоволодінням № 12 (тильний кут) по кордону з домоволодінням № 12 на відстані 11.48 п.м. до точки Л. Вхід на ділянку залишити колишнім з боку [ADDRESS]. Суд не приймає до уваги висновки судової будівельної-технічної експертизи №1 від 30 квітня 2012 року, оскільки розрахунок по встановленню меж користування спірною земельною ділянкою здійснювався виходячи з площі розміром - 472,8 кв.м., та відповідно до дослідної частини судової будівельної-технічної експертизи № 24 від 30 грудня 2014 року, при підрахунку площі земельної ділянки [ADDRESS] була допущена технічна помилка, в результаті чого була не вірно вказана площа земельної ділянки, необхідно вважати правильним 450 кв.м. Як вбачається зі змісту висновку експерта, при визначенні порядку користування спірною земельною ділянкою не враховувались самовільно прибудований до будинку тамбур під літерою літ.а1-1. Інших варіантів розподілу спірної земельної ділянки сторонами суду не надано. Щодо вимог позивачки стосовно знесення житлової прибудови тамбуру літ.а1-1, то суд виходить з наступного. Згідно пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2, Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, тощо. Як вбачається з Плану фактичного користування земельною ділянкою,Технічного паспорту на будинок та вимог ст.376 ЦК України, вказана прибудова має ознаки самочинного будівництва. Згідно із частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За змістом частин четвертої та сьомої статті 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво:знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами або за її рахунок, приведення земельної ділянки у попередній стан або відшкодування витрат. З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Судом встановлено, що тамбур літ.а1-1 хоча і розташований на тій частині земельною ділянки, яка фактично знаходиться в користуванні у відповідачки, але як вказували сторони, наявність даної прибудови порушує права позивачки щодо обслуговування частини літньої кухні, яка відповідно до нотаріально посвідченого договору від 01 липня 1999 року знаходиться у її користуванні. Факт порушення прав позивачки в разі існування тамбуру підтвердив також і допитаний в судовому засіданні судовий експерт [PERSON] , та свідок [PERSON] Відповідачка в судовому засіданні заявила, що перебудова тамбуру є не можлива. Як вказувала в судовому засіданні свідок [PERSON], на момент продажу частки домоволодіння позивачці тамбуру не існувало, на цьому і наполягала позивачка. Тому суд приходить до висновку, що тамбур літ.а1-1 підлягає знесенню за рахунок позивачки. Суд вважає, оскільки факт порушення прав позивачки щодо користування земельною ділянкою є тривалим та існує на момент розгляду справи, суд не застосовує норми закону про позовну давність. А тому заява відповідачки про застосування до вимог позивачки строків позовної давності є необґрунтованою. Позивачкою заявлені вимоги про стягнення з відповідачки понесених нею судових витрат в розмірі 3000 гривень за проведення судової будівельно-технічної експертизи, 2000 гривень витрати на правову допомогу та судового збору в сумі 229,40 гривень. Відповідно до ст.88 ЦПК України, сторони на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких відносяться: ч.3 п.2) витрати на правову допомогу; ч.3 п.4) витрати, пов'язані з проведенням судових експертиз. Витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи підтвердженні товарним чеком № 24 від 30 січня 2015 року та витрати про сплату судового збору квитанцією «ПриватБанку», тому відповідно до вимог ст.88 ЦПК України вказані підлягають стягненню з відповідачки на користь позивачки. В частині стягнення витрат по сплаті послуг адвоката в сумі 2000 гривень, суд прийшов до наступного. У відповідності з п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Частиною 1 ст.84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної допомоги. Відповідно до п.6 ч.1 ст.19 закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності є представництво інтересів фізичних та юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Згідно зі ст.26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатську діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер, доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Як встановлено у судовому засіданні інтереси позивачки [PERSON] у справі представляв адвокат [PERSON] за договором про надання правової допомоги від 19 серпня 2013 року, до якого додано копію свідоцтва про право на заняття адвокатської діяльності. З боку адвоката [PERSON] були надані суду квитанція до прибуткового касового ордеру від 19.08.2013 року за № 7 про сплату 2000 гривень, як вбачається із довідки дана оплата була проведена позивачкою за надання адвокатських послуг та участь у судових засіданнях. Відповідно до ст.1 закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надає правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З урахуванням викладеного, а саме квитанції, наявності участі адвоката у судових засіданнях, з'явлення представником клопотань щодо з'ясування обставин справи, свідчать, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення витрат по сплаті послуг адвоката в сумі 2000 гривень, підлягають задоволенню і стягненню із відповідачки на користь позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved