Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-23 00:00:00

Позивач - [PERSON] , через представника - адвоката Карпенко Д.О. звернулась до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, мотивуючи свої позовні вимоги наступним. 03 березня 2015 року Позивач - [PERSON] , уклав із [PERSON] , від імені та в інтересах якої на підставі довіреності діяв [PERSON] , договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською І.А., який зареєстровано в реєстрі за №235. Відповідно до зазначеного Договору купівлі-продажу квартири, (Продавець) [PERSON] за погоджену сторонами вартість передала у власність Позивачу (Покупцеві) [PERSON] , належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] , загальною площею 120,70 кв.м., що складається з трьох житлових кімнат жилою площею 59,60 кв.м. Згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 34447659 від 03.03.2015 року, право власності Позивача на придбану квартиру було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.03.2015 року, після чого Позивач на законних підставах набув усіх прав одноособового власника квартири [ADDRESS] . Відповідно до п.10 вищезазначеного Договору купівлі-продажу квартири, передача та звільнення квартири від Продавця Покупцеві буде здійснено в день підписання та нотаріального посвідчення цього Договору, з чим Покупець погоджується. Продавець повідомляє, що станом на 03.03.2015 року у відчужуваній квартирі на реєстраційному обліку малолітні та неповнолітні особи не перебувають, що підтверджується довідкою, виданою ТОВ «Перший український експертний центр» 03.03.2015 року за № 282, з якою Покупець ознайомлений. Продавець гарантує, що особи зареєстровані в квартирі зобов`язуються знятись з реєстраційного обліку до 03.05.2015 року включно, з чим Покупець погоджується. Особисто Продавець не була зареєстрована у відчужуваній нею квартирі, проте в квартирі були зареєстровані члени її родини: Відповідач - 1 - [PERSON] , який від імені та в інтересах Продавця здійснював продаж квартири за довіреністю, Відповідач - 2 - [PERSON] , та Відповідач - 3 - [PERSON] . Вказані особи звільнили квартиру та з`їхали зі своїми речами, проте з реєстраційного обліку квартири не знялися та станом на день звернення до суду із позовною заявою зареєстровані у вже належній Позивачу квартирі без його згоди. Вказаними діями Відповідачі створюють Позивачу перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм нерухомим майном, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивачу невідомо, де на сьогоднішній день фактично проживають або перебувають Відповідачі. На підставі викладеного просить суд: усунути Позивачу, [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ), перешкоди у здійсненні ним його права на користування та розпоряджання своїм майном шляхом позбавлення Відповідачів: [PERSON] , (РНОКПП: [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ), [PERSON] , (РНОКПП: невідомо, зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ), [PERSON] , (РНОКПП: невідомо, зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ), права на користування житловим приміщенням належної Позивачу квартири [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04 серпня 2021 року було відкрито провадження по справі, призначено судове засідання, розгляд справи визначено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Стороною позивача протягом розгляду справи вимоги викладені в позовній заяві було підтримано та просили задовольнити в повному обсязі. Відповідачі не скористалися своїм правом в порядку ст..178 ЦПК України та не подали до суду відзив на позовну заяву, протягом розгляду справи не з`являлися, будь-яких клопотань чи заяв на адресу суду не надходило. Представники 3-тьої особи - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація в судове засідання не з`являлись. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи з внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, 03 березня 2015 року Позивач - [PERSON] , уклав із [PERSON] , від імені та в інтересах якої на підставі довіреності діяв [PERSON] , договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 120,70 кв.м., що складається з трьох житлових кімнат жилою площею 59,60 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войнарською І.А., який зареєстровано в реєстрі за №235. Згідно копії Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 34447659 від 03.03.2015 року, право власності Позивача на придбану квартиру було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.03.2015 року. Відповідно до п.10 Договору купівлі-продажу квартири, передача та звільнення квартири від Продавця Покупцеві буде здійснено в день підписання та нотаріального посвідчення цього Договору, з чим Покупець погоджується. Продавець повідомляє, що станом на 03.03.2015 року у відчужуваній квартирі на реєстраційному обліку малолітні та неповнолітні особи не перебувають, що підтверджується довідкою, виданою ТОВ «Перший український експертний центр» 03.03.2015 року за № 282, з якою Покупець ознайомлений. Продавець гарантує, що особи зареєстровані в квартирі зобов`язуються знятись з реєстраційного обліку до 03.05.2015 року включно, з чим Покупець погоджується. Станом на день звернення до суду із позовною заявою Відповідачі зареєстровані у квартирі [ADDRESS] без згоди Позивача. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Ст. 179 ЦПК України визначено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи. Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР особа, яка не проживає на житловій площі більше шести місяців без поважних причин, може бути визнана судом такою, що втратила право користування житловою площею. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійснені покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним. У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини ( далі- ЄСП) від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich V. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-ХІ (витяги). Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав", власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень ст.13, ч.3 ст.16, ст. 319 ЦК України, у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу. Право власності Позивача на квартиру [ADDRESS] , включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатись майном на власний розсуд, і виникло це право після реєстрації цього права у встановленому законом порядку. Відповідачі були зареєстровані в квартирі Позивача, як члени сім`ї колишнього власника квартири, і мали право на користування житловим приміщенням в цій квартирі та право проживання в ній лише на час, коликолишній власник володів квартирою, який надав їм згоду на це та таку можливість, у відповідності ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України. Відповідно їх право на користування житловим приміщенням квартири та право на проживання в ній випливало з права, яке їм надав колишній власник квартири, а припинення цієї обставини у відповідності п. 4 ч. 1 ст. 406 Цивільного кодексу України, тягне за собою втрату Відповідачами права на користування квартирою за волею нового власника квартири. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається Позивач [PERSON] знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки наявні підстави вважати, що Позивач має перешкоди в користуванні жилим приміщенням, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст. 9,156 ЖК УРСР,ст.ст. 43,49,259,263 ЦПК України, ЦК України, суд-

Outcome: partial