Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-25 00:00:00

Позивач 08 лютого 2021 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 50898,33 грн. В обґрунтування позову зазначив, що відповідачам надавались комунальні послуги, однак вони не виконали належним чином свої зобов`язання по їх оплаті, в зв`язку з чим позивач просить стягнути заборгованість в судовому порядку. 26.11.2021 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Єренко Д.В. надійшов відзив, відповідно до якого заборгованість за комунальні послуги нараховувалась на кількість осіб, що є власниками квартири. Вказує, що відповідно до норм чинного законодавства, обов`язок утримувати майно не залежно від отримання послуги співвласником включає лише житлову послуг, яка є відмінною від комунальної, а комунальну послугу споживач зобов`язаний сплачувати лише у випадку її споживання. Відповідач [PERSON] фактично не проживала у вказаній квартирі та не використовувала комунальні послуги у вигляді гарячої води та опалення. Договір купівлі-продажу від 05.07.2017, на підставі якого відповідач [PERSON] придбала квартиру рішенням суду визнано недійсним. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Рішенням суду встановлено, що [PERSON] в квартирі не проживала, ремонт не робить, за комунальні послуги не сплачує, договори з постачальниками комунальних послуг на своє ім`я не переоформила, у зв`язку із наявністю в суді позову. Представник відповідача зазначив, що відповідач [PERSON] подавши позов до суду взяв на себе можливі наслідки визнання правочину недійсним. Отже, з моменту як рішення суду набрало законної чинності, саме [PERSON] , а не відповідач [PERSON] , несе всю відповідальність щодо сплати комунальних послуг за квартиру включаючи заборгованості, які виникли по квартирі. Посилаючись на ст.629 ЦК України вказує, що не виконання обов`язків встановлених договором, може відбуватися, зокрема при визнанні його недійсним на підставі рішення суду. Також представник просить застосувати до позовних вимог наслідки спливу строків позовної давності та відмовити позивачу в частині стягнення комунальних послуг з відповідача [PERSON] у повному обсязі. В судове засідання сторони не з`явились, кожний окремо подали заяви про розгляд справи без їх участі. Представник позивача наполягає на задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Козар М.В. просить врахувати доводи, викладені в заяві про скасування заочного рішення. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Єренко Д.В. просить врахувати відзив. Враховуючи викладене, суд на підставі ч.3 ст.211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) судовий розгляд здійснює за відсутності сторін, на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач Концерн «Міські теплові мережі» зареєстрований у Єдиному державному реєстрі підприємств, установ, організацій і є виробником теплової енергії, яка, в тому числі, надається населенню для побутових потреб. Позивач за особовим рахунком № [NUMBER] в період з 01.07.2016 по 31.12.2020 надавав послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] , власниками якої в різні часи були відповідачі [PERSON] і [PERSON] . Так, відповідач [PERSON] з листопада 1997 року є власником квартири [ADDRESS] . З 05.07.2017 власником зазначеної квартири є відповідач [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу №2355 від 05.07.2017, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального кругу, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Між відповідачами [PERSON] і [PERSON] виник спір з приводу права власності на вищезазначену квартиру, який вирішений Жовтневим районним судом м.Запоріжжя. Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 04 серпня 2021 року визнано недійсним договір купівлі- продажу квартири за адресою: [ADDRESS] від 05 липня 2017 року, укладений між [PERSON] , діючим від імені [PERSON] , та [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторією Миколаївною, зареєстрований в реєстрі за № 2355. Витребувано із чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] , здійснену на підставі договору купівлі-продажу від 05 липні 2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторією Миколаївною, та зареєстрований в реєстрі за № 2355. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання права власності на квартиру, відмовлено. Рішення набрало законної чинності 13.09.2021 року. Дослідивши матеріали справи, а також вивчивши подані відповідачем відзив, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, суд прийшов до наступних висновків. За відсутності договору Концерн «Міські теплові мережі» надає послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи викладене, між сторонами виникли фактичні договірні відносини щодо надання житлово-комунальних послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а відсутність укладеного письмового договору про надання послуг не звільняє відповідачів від обов`язку оплати за надані такі послуги (вказане відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 712/8916/17 від 7 липня 2020 р.). Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії і гарячої води, які регулюються Цивільним Кодексом України (далі ЦК), Законами України «Про теплопостачання» і «Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року (далі Правила). Відповідно до ст. 509 ЦК, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Стаття 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відповідно до ст.ст.7,8 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів, а споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", якою передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Згідно із ст.ст.322,360 ЦК власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з п.п.18,20 Правил, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Згідно із ст.526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст.610,611 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом. Враховуючи положення ст..ст.317,322,360 ЦК України суд приходить до наступних висновків. Непроживання особи у квартирі, яка належить їй на праві власності, та факт відсутності її реєстрації в цій квартирі не звільняє особу від обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних послуг (постанова Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі № 757/29813/17-ц (провадження № 61-2066св19)). Власник квартири зобов`язаний нести витрати з її утримання, у тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг (Постанова КЦС ВС від 02 квітня 2020 року у справі № 757/29813/17-ц). При цьому суд виходить з того, що квартира відповідачів знаходиться у багатоквартирному будинку і підключена до єдиної мережі централізованого опалення і постачання гарячої води, безперервну роботу і обслуговування якої забезпечує позивач. Ці послуги у зазначений період надавалися і споживалися, з приводу неналежної якості послуг або їх відсутності відповідачі не зверталися. Факт отримання вказаних послуг відповідачами не спростований, докази того, що у квартирі відсутнє (відключене у встановленому порядку) централізоване опалення (гаряче водопостачання) відсутні, за спожиті послуги відповідно до особового рахунку позивачем нараховувалась помісячна плата, однак відповідачі їх оплату в повному обсязі не здійснювали. З огляду на те, що відповідачі від надання комунальних послуг у встановленому порядку не відмовилися, тому зобов`язані нести витрати по утриманню свого майна (квартири) як власники, в тому числі з надання послуг по його обігріву і забезпеченню гарячою водою. Таким чином, обов`язок утримання житлових приміщень, в тому числі оплату послуг з центрального опалення та постачання гарячої води покладається на власників майна незалежно від місця проживання власника. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт надання послуг і наявності перед ним заборгованості, а тому позовні вимоги є обґрунтованими. Посилання представника відповідача на те, що заборгованість за комунальні послуги нараховувалась на кількість осіб, що є власниками квартири є помилковими. Відповідно до розрахунку заборгованості наданої позивачем, нарахування за адресою: [ADDRESS] здійснювалось на одного споживача. Разом з тим, позовна заява не підлягає задоволенню в поновному обсязі, виходячи з наступного. Як випливає із матеріалів справи, вищезазначені комунальні послуги надавались за адресою: [ADDRESS] , власником якої з 1997 року був [PERSON] , який як споживач житлово - комунальних послуг повинен нести витрати по утриманню свого майна, в тому числі сплати послуг з централізованого опалення і гарячого водопостачання. Право власності на зазначену квартиру 05.07.2017 на підставі правочину перейшло до іншого відповідача [PERSON] , таким чином обов`язок утримання майна і сплати житлово-комунальних послуг перейшло до нового власника, яка отримала нерухоме майно у власність (володіння і користування). Рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 04 серпня 2021 року встановлено, що належна [PERSON] на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS] вибула з його володіння поза його волею на підставі договору купівлі-продажу від 05 липні 2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторією Миколаївною, та зареєстрований в реєстрі за № 2355. [PERSON] фактично був позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що позбавлення особи можливості володіти і користуватися належним йому нерухомим майном виключає можливість проживання у квартирі і користуватись житлово - комунальними послугами. Посилання представника відповідача Єренко Д.В. на те, що рішенням суду встановлено, що відповідач [PERSON] фактично не проживала у вказаній квартирі та не використовувала комунальні послуги у вигляді гарячої води та опалення, їх не оплачувала, ремонт не робила, договори з постачальниками комунальних послуг на своє ім`я не переоформила, у зв`язку із наявністю в суді позову, не підтверджуються рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 04 серпня 2021 року. Так, під час розгляду справи відповідач [PERSON] надавала такі пояснення, однак судом такі обставини не встановлені і не підтверджені належними і допустимими доказами. Суд не приймає посилання представника відповідача на положення ч.1 ст.216 ЦК України про те, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, оскільки зазначені правові наслідки недійсності правочинів не стосуються питання утримання майна, яке особа отримала у власність на підставі правочину, який у подальшому визначний недійним. Відповідач [PERSON] отримавши нерухоме майно у власність, відносилась до зазначеного майна як до власного, володіла і користувалась зазначеним майном, після чого нерухоме майно на підставі рішення суду витребувано із її незаконного володіння. Доводи представника відповідача про те, що відповідач [PERSON] подавши позов до суду взяв на себе можливі наслідки визнання правочину недійсним не ґрунтуються на законі. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що відповідальність по утриманню нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS] , в тому числі обов`язок сплати житлово -комунальних послуг з 01.07.2016 по 04.07.2017 покладається на власника майна - [PERSON] , після 05.07.2016 року тягар утримання майна перейшов до нового власника - [PERSON] . Представником відповідача - адвокатом Єренко Д.В. заявлено про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК ). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України). Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з ч. 2 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу. З огляду на те, що між Концерном «Міські теплові мережі» та відповідачами склалися фактичні договірні відносини, тобто не визначений інший, ніж встановлений у пункті 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення термін внесення платежів, саме з 21 числа кожного місяця, наступного за тим, в якому були надані відповідні послуги, починається прострочення оплати цих послуг, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним місячним платежем. Як встановлено з наданого розрахунку заборгованості по особистому рахунку № [NUMBER] , відповідачі в період з липня 2016 по грудень 2020 року взагалі не здійснювали оплату за послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання За лютий 2017 року відповідач повинен здійснити оплату до 20.03.2017, отже з 21.03.2017 розпочався перебіг позовної давності за вказаним місячним платежем, який закінчився 21.03.2020. З огляду на те, що позивач звернувся до суду з позовом 08.02.2021, а підстави для зупинення або переривання строку позовної давності не встановлені, суд приходить до висновку, що за період з 01.07.2016 по 28.02.2017 сплинули строки позовної давності, а тому за цей період у задоволенні позову про стягнення заборгованості за комунальні послуги слід відмовити. Щодо стягнення заборгованості за комунальні послуги після лютого 2017 року суд зазначає наступне. За березень 2017 року відповідач повинен здійснити оплату до 20.04.2017, отже з 21.04.2017 розпочався перебіг позовної давності за вказаним місячним платежем. Відповідно до пункту 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби СОVID-19» від 30.03.2020 №540-IX, який набрав чинності 02.04.2020 року, Розділ «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено пункт 12: 12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно із постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2» в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року, який діє по теперішній час, а тому позовна давність на території України подовжується на строк дії карантину. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30.03.2020 №540-IX тобто саме з 02.04.2020 року діє положення про продовження строків позовної давності на період карантину. З огляду на те, що строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за місячними платежами, які розпочались з 21.04.2017 року спливає 21.04.2020 року, проте в силу п.12 Прикінцевих та перехідні положення Цивільного кодексу України з 02.04.2020 року позовна давність продовжується на строк дії карантину, тобто діє по теперішній час, а тому наслідки спливу строків позовної давності суд застосовує лише стосовно позовних вимог про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги в період з 01.07.2016 по 28.02.2017. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт надання послуг і наявності заборгованості, однак позов підлягає частковому задоволенню: стягненню з відповідачів підлягає сума заборгованості за надані житлово-комунальні послуги в період з 01.03.2017 по 31.12.2020 за послуги з централізованого опалення в сумі 27496,51 грн та гарячого водопостачання в сумі 13438,40 грн, а всього 40934,91 грн. Враховуючи те, що тягар утримання майна в період з 01.07.2016 по 04.07.2017 несе відповідач [PERSON] , тому з нього, з урахуванням застосування наслідків позовної давності, слід стягнути заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в період з 01.03.2017 по 04.07.2017: з централізованого опалення в сумі 1256,74 грн за березень 2017 року, а також за послуги з гарячого водопостачання в сумі 1084,10 грн з березня 2017 по червень 2017 року, що за розрахунком становить 1043,57 грн та за 4 дні липня 2017 року, що за розрахунком становить 40,53 грн (314,09\\31х4), а всього 2340,84 грн. Заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в період з 05.07.2017 по 31.12.2020 за послуги з централізованого опалення в сумі 26239,77 грн та гарячого водопостачання в сумі 12354,30 грн, а всього 38594,07 грн., слід стягнути з відповідача [PERSON] . З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» є обґрунтованими, такими, що відповідають переліченим нормам закону, доведеними вищевказаними належними та допустимими доказами. Суд, виходячи із встановлених обставин справи, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, за викладених обставин. Згідно частини першої статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачів підлягає стягненню витрати по сплаті судового збору: з відповідача [PERSON] в сумі 104,40 грн (2270 грн х 2340,84 грн/50898,33 грн), з відповідача [PERSON] 1721,25 грн (2270 грн х 38594,07 грн/50898,33 грн).

Outcome: partial