Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

[PERSON] звернулася в липні 2015 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про зобовязання [PERSON] спростувати недостовірну інформацію у той спосіб як поширив шляхом відкликання заперечення на позов, відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн., стягнення судових витрат У позові зазначено, що [PERSON] у червні 2015 року звернулася в суд з позовом про визначення додаткового строку на прийняття спадщини після смерті її сина [PERSON], що помер 12.10.2014р. під час перебування на заробітках в Англії. Не визнаючи позовні вимоги [PERSON], як відповідач подав письмове заперечення від 01.07.2015р., в якому зазначив що «Позивачка юридично є матірю мого батька [PERSON], а моєю бабою, але ця жінка не була ні матірю для мого батька, ні мені бабою…вона не виховувала мого батька…мій батько ніколи не спілкувався з своєю матірю, більше того вони не розмовляли…позивачці ніколи не потрібний був мій тато» тощо. Такі твердження є неправдивими, вона спілкувалася з своїм сином до останнього дня, матеріально і морально його підтримувала, висилаючи йому кошти в Англію для лікування. Просила зобовязати спростувати дану інформацію шляхом відкликання письмового заперечення. Інформація відповідача у тій справі зазначена в запереченні, призвели до поганого самопочуття та необхідності виклику швидку допомогу для позивача, що завдало їй і моральної шкоди яку оцінює в 5000грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити з мотивів, викладених в позовній заяві. Відповідач та її представник позов не визнали, вважаючи вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, просили в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, з наступних підстав. Позивач у позові стверджувала, що вона у червні 2015 року звернулася в суд з позовом про визначення додаткового строку на прийняття спадщини після смерті її сина [PERSON] (а.с.40-41), що помер 12.10.2014р. під час перебування на заробітках в Англії(а.с.10). Не визнаючи позовні вимоги [PERSON], як відповідач подав письмове заперечення від 01.07.2015р., в якому зазначив що «Позивачка юридично є матірю мого батька [PERSON], а моєю бабою, але ця жінка не була ні матірю для мого батька, ні мені бабою…вона не виховувала мого батька…мій батько ніколи не спілкувався з своєю матірю…, більше того вони не розмовляли,…позивачці ніколи не потрібний був мій тато…» тощо (а.с.6-8). Такі твердження на думку позивача є неправдивими, так як вона спілкувалася з своїм сином до останнього дня, матеріально і морально його підтримувала, висилаючи йому кошти в Англію для лікування, про що вказано в даному позові. А тому просила зобовязати спростувати дану інформацію шляхом відкликання письмового заперечення в цивільній справі. Представник позивача підтримала доводи своєї довірительки надавши пояснення по суті позовних вимог та те, що в позивача було четверо дітей, була багатодітна сімя, а те, що померлий син жив довший час з бабусею, не є підставою зазначення цього факту як поганої поведінки матері до свого сина. Заперечуючи позовні вимоги відповідач та його представник суду зазначили, що відомості зазначені в запереченні на позов [PERSON] про визначення додаткового строку на прийняття спадщини після смерті її сина [PERSON], що помер в м.Лондоні 12.10.2014р. (а.с.9), відповідають дійсності. Саме про такі відносини було відомо онуку позивача, а відповідачу у справі. Онук ніколи не спілкувався з бабусею, а в сімї було «табу» зі сторони батька про розмову щодо його матері. Сама бабуся будучи позивачем у тій справі вказала неправдиві дані з корисливих мотивів для поновлення строку. Батько відповідача що помер дійсно жив в дитинстві та юності з бабусею, а не мамою, відповідач знав таку історію життя батька і саме з його слів. Похоронами займався відповідач і його сімя (а.с.42-43). При цьому, що факти вказані позивачем про витрати на похорон її сина є неправдивими, так як кошти в м.лондон для перевезення тіла в України зібрала парафія Собору УАПЦ (а.с.82). Допитані судом свідки (зі сторони позивача): [PERSON] (син позивача) підтвердив, що брат [PERSON], що помер, жив з мамою до 1991 року, при цьому коли він йшов в армію в 1986 році проводи робили в квартирі де жила мама по вул.Миколайчука, [PERSON] не жив в с.Вовчинці, але часто ходили до бабусі в село. З 2002 року брат [PERSON] був на роботі в Англії, часто в присутності свідка спілкувалася мама (позивач) з братом свідка [PERSON] з-за кордону; свідок [PERSON] (вчителька і класний керівник померлого) підтвердила, що в школу в селі Вовчинці, де вчився [PERSON] приходила як бабуся, так і мама, з ким саме жив [PERSON] свідок не знає, бо вдома не була в них; свідок [PERSON] (дочка позивача та молодша сестра померлого [PERSON]) підтвердила те, що в 1980-1981 роках мама отримала квартиру в м.Івано-Франківську, [PERSON] жив більше в бабусі в селі, там і вчився. Після одруження [PERSON] з сімєю приблизно рік жив у мами, з 2002 року по 2008 рік свідок проживала в Харкові і коли приїжджала мама, саме вона розказувала про хороші відносини її зі своїм сином [PERSON]. Натомість допитані свідки зі сторони відповідача: [PERSON] (брат відповідача та син померлого), [PERSON] (тітка відповідача, яка живе в с.Вовчинець), [PERSON] (сусідка відповідача), [PERSON] (похресна відповідача), [PERSON] (знайомий та однокласник померлого батька відповідача) суду пояснили наступне. Свідок [PERSON] підтвердив, що бабуся (позивач) ніколи не була в гостях у батька та його сімї, похоронами займалися сімя померлого, а не мама померлого; свідок [PERSON] зазначила, що покійний [PERSON] жив постійно з бабусею в селі, звідти і відправляли його в армію, туди і повернувся. Коли [PERSON] за кордоном помер займалися похоронами самі, його мама (позивач) прийшла на панахиду на короткий час, а потім на самі похорони, до того її жодного разу не бачила. Померлий ніколи не говорив про маму; теж саме щодо похорон та те, що померлий ніколи не згадував про маму і не бажав говорити про неї підтвердила суду і свідок [PERSON], і як сусідка відповідача вона ніколи не бачила в гостях позивачку; свідок [PERSON], яка знає сімю відповідача багато років, а також знає і позивача також, ніколи не чула розмову [PERSON] про свою маму і про підтримання відносин з нею, зазначила, що коли покійного привезли з-за кордону зранку, то його мама прийшла вечером на панахиду, і на ніч сидіти не залишалась; свідок [PERSON] підтвердив, що коли вчилися в селі разом з [PERSON] знав, що його мама живе в місті, а він жив в селі з бабусею, проводи в армію, весілля [PERSON] також робив в селі у бабусі. Отже, свідчення свідків щодо спілкування чи не підтримання відносин між мамою та сином [PERSON] є суперечливими одне до одного. Не є належним доказом наданий до матеріалів справи позивачем копія листа, що направлений був позивачу з-за кордону від іншої особи (а.с.17-18), який не містить ні дату його написання (хоча на копії конверта є дата 06.07.2015р., тобто після смерті [PERSON]), ні предявлявся оригінал суду для його огляду і звірки з оригіналом. Відхиляючи доводи представника позивача, слід вказати таке. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Згідно положень статті 277 ЦК України та роз'яснень, які містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного, за ч.3 ст. 277 ЦК (презумпція добропорядності), однак дана частина була виключена з кодексу на підставі Закону № 1170-VII від 27.03.2014 р. Недостовірною слід вважати інформацію, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені), а негативною - в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, а саме такою цю інформацію в позові зазначає позивач, суд повинен визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно із ч. 2 ст. 47 1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема: гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Так, Європейський суд наполягає, що свобода вираження поглядів становить одну з основних підвалин демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної особи та робить розрізнення між твердженнями факту та оціночними судженнями (справа "Лінгенс проти Австрії"). Вимога щодо доведення правдивості оціночного судження є неможливою та порушує свободу вираження поглядів та думки. Люди мають право мати думки та висловлювати їх вільно з питань, які становлять їх інтерес, думки, які дехто чи навіть усі можуть вважати перебільшеними, обмеженими або упередженими, але думки, яких вони чесно дотримуються. Європейський Суд у своїй судовій практиці дотримується підходу щодо захисту свободи вираження, вказуючи, що свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. Свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є можливим інструментом досягнення суспільних цілей та вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми. Вільне передавання почуттів, поглядів та ідей є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, так само, як і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, яка є також важливою для формування особистих переконань. Оціночне судження, як стверджує практика Європейського суду з прав людини (ця ж справа "Лінгенс проти Австрії"), є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними джерелами інформації. В запереченні на позов у іншій цивільній справі №344/8416/15-ц, за результатами якої ухвалено рішення від 08.12.2015р. про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], заінтересована особа Перша Івано-Франківська нотаріальна контора, рішення суду залишене без змін ухвалою Апеляційного суду від 11.03.2016р. (а.с.106-108,103-104), [PERSON] надав оцінку подіям, повязаних з життям його батька та відносинам, які були відомі йому, тобто оцінка подій які відбулися раніше, викладаючи окрім цього своє відношення до позову предявленого позивачем до нього. Як слідує з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Також пунктом 17 цієї ж Постанови вказано, що у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. У такому ж порядку не можуть розглядатися наукові спори, тобто вимоги про спростування інформації наукового характеру. Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Дана інформація є не поширеною, оскільки вона викладена для суду і самої особи, а не на загал інших осіб, і доводи представника позивача про те, що рішенням суду ця інформація доведена на загал, є невірною. При цьому, як зазначено вище, така інформація може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, але за винятком випадків, коли ця інформація стосувалася предмета позову чи була доказом у справі. Саме доказом у справі про відсутність поважності підстав для визначення додатково строку про прийняття спадщини, зі сторони відповідача і подавалась інформація щодо відносин матері померлого спадкодавця і самим померлим, саме до такого висновку прийшов суд розглядаючи спір про захист честі і гідності позивача. Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК). Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач також повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. З врахуванням цього суд приходить до висновку, що висловлювання відповідача в запереченні про відносини між матірю і сином, який був батьком відповідача, є думкою особи, можливо перебільшеною у даному випадку щодо позивача. Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати, передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади незалежно від кордонів. Оскільки суд не знайшов підстав вважати, що є відповідальність відповідача щодо інформації, яка на думку позивача принижує її честь і гідність, а тому така інформація не підлягає спростуванню за ст..277 ЦК України. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду (п.19 вищезгаданої постанови ПВСУ). Інформація відповідача у іншій цивільній справі, як зазначила в позові позивач, що зазначена в запереченні, призвели до поганого самопочуття та необхідності виклику швидку допомогу для неї (а.с.12-13), що завдало їй моральної шкоди, яку вона оцінює в 5000грн. Згідно п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року N 5). Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Оскільки, судом встановлено, що особисті немайнові права позивача діями відповідача не порушені, слід і відмовити в стягненні моральної шкоди. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. На підставі наведеного, відповідно до ст. 275-277, 280 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"

Outcome: dismissed