Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернулась в суд із позовом до ДП "Макіїввугілля" /ВП «Шахта імені В. І. Леніна»/ "Про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи", на обґрунтування якого зазначила, що її рідний батько - [PERSON] працював робочим підземної шахтної професії з повним робочим днем під землею на шкідливих роботах у шкідливих умовах праці під впливом шкідливих факторів виробничого середовища на шахті «Калинівська -Східна» у місті Макіївка, коли [INFO] року з ним трапився нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого він був смертельно травмований. Вважає, що у смерті [PERSON] винен роботодавець, який не забезпечив йому належні та безпечні умови праці. Вона зазнала, зазнає та буде зазнавати моральні страждання у зв'язку із самим фактом смерті батька, що жадає додаткових зусиль для організації повсякденного життя. Через смерть батька вона не мала можливості вести повноцінне сімейне життя, були частково порушені її відносини з оточуючими людьми, близькими, друзями та знайомими, а також були порушені плани її матері на подальше життя, оскільки після смерті батька вона залишилася на утриманні матері й сім'я здійснювала додаткові зусилля для організації її життя. Враховуючи обсяг заподіяних їй моральних страждань /фізичних, душевних, психічних/, характер та тривалість, глибину заподіяної моральної шкоди, ступень та тривалість моральних страждань, вважає, що сума відшкодування заподіяної смертю моральної шкоди, яку їй повинен відшкодувати відповідач, становить 500000 гривень, яку просила стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок смерті рідного батька [PERSON] та допустити негайне виконання рішення. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була сповіщена своєчасно та належним чином, однак скористалась правом, наданим їй частиною 1 статті 38 Цивільного процесуального кодексу України щодо прийняття участі у цивільній справі через представника за довіреністю [PERSON] Крім того надала заяву, зареєстровану за вхідним № 27742/13-вх від 13.12.2013 року, з проханням справу розглянути за її відсутності, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі й просить їх задовольнити. Представник позивача [PERSON], що діяв на підставі довіреності, у судове засідання також не з'явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений своєчасно та належним чином, надав суду заяву, зареєстровану за вхідним № 27743/13-вх від 13.12.2013 року, з проханням справу розглянути у його відсутність, в якій зазначив, що позовні вимоги свого довірителя підтримує у повному обсязі й просить їх задовольнити. Відповідно до частини 2 статті 158 Цивільного процесуального кодексу України особи, які беруть участь у справі, мають право заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Про наявність такого клопотання у позивача та її представника свідчать їх відповідні заяви, долучені до матеріалів справи. За таких обставин, приймаючи до уваги те, що підстав для визнання необхідним давання ними особистих пояснень не має, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Представник відповідача ДП «Макіїввугіля» Бесіда О. Ю., що діяв на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що батько позивача - [PERSON] працював на шахті «Калинівська - Східна» ВП «Ш/у ім. В. І. Леніна» ДП «Макіїввугілля» робочим підземним за професією прохідник. При виконанні робіт з ним 22.12.1998 року трапився нещасний випадок на виробництві, внаслідок чого його було смертельно травмовано. Згідно пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику щодо стягнення моральної немайнової шкоди» встановлено, що до вимог про відшкодування моральної шкоди, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк позовної давності /стаття 233 КЗпП України/. Позивачем був пропущений цей термін. Поважні причини пропуску строку позивач не вказав. Згідно пункту 13 Акту про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, однією з осіб, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці, був встановлений сам [PERSON] Оскільки смерть потерпілого настала в 1998 році тобто до прийняття Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, при розгляді даного спору необхідно керуватися нормами, чинними на момент смерті потерпілого. Станом на 22.12.1998 року (дата нещасного випадку) діяла спеціальна норма щодо відшкодування завданої шкоди «Правила відшкодування шкоди ...», від 23.06.93 року № 472, згідно з якими був передбачений граничний розмір моральної шкоди - 150 неоподатковуваних податком мінімумів доходів громадян. Станом на 22.12.1998 року, неоподатковуваний податком мінімум становив - 17 гривень. Таким чином, максимальний розмір моральної шкоди не може перевищувати 150 x 17 = 2550 гривень. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, перевіривши їх доказами, що досліджені у судовому засіданні й відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, а саме: вислухавши пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали справи, що містять письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так, у ході розгляду справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, що мають значення для вирішення справи за суттю. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу /серії [NUMBER]/, виданого 23.11.1990 року Палацом одруження міста Макіївки Донецької області, [PERSON] та [PERSON], зареєстрували шлюб 23.11.1990 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 23.11.1990 року, зроблено запис за № 3320, прізвище після одруження: чоловіка - [PERSON], дружини - [PERSON] /а. с. 6/. Як убачаться зі свідоцтва про народження /серії [NUMBER]/, виданого 08.06.1991 року відділом ЗАГС Советського району міста Макіївки Донецької області, [PERSON] народилась [INFO] року, про що в книзі реєстрації актів про народження 08.06.1991 року зроблено запис за № 259. Її батьками у вказаному свідоцтві зазначено: [PERSON] та [PERSON] /а. с. 7/. З акту про нещасний випадок на виробництві № 71 без дати убачається, що 22.12.1998 року о 22 годині 20 хвилин під час виконання робіт [PERSON] був смертельно травмований обваленням та падінням шматків породи /а. с. 9 - 10/. Згідно до свідоцтва про смерть /серії [NUMBER]/, виданого 25.12.1998 року Відділом РАГСу Совєтського району міста Макіївки Донецької області, [PERSON] помер [INFO] року у віці 28 років, про що в книзі реєстрації актів про смерть 25 грудня 1998 року зроблено запис за № 905. Причина смерті: багатооскольчаті переломи кісток з склепіння, основи черепа та лицьового скелета з крововиливом під оболонки та у речовину головного мозку /а. с. 13/. Протоколом засідання комісії від 30.12.1998 року вирішено питання про матеріальне забезпечення сім'ї загиблого [PERSON] внаслідок нещасного випадку із смертельним результатом /а. с. 11 - 12/. З посвідчення /серії [NUMBER]/ від 20.02.2008 року, виданого відділенням виконавчої дирекції Фонду ССНВ в Совєтському районі міста Макіївки, [PERSON] має право на пільги, встановлені законодавством для членів сімей загиблих шахтарів /а. с. 8/. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що за своїм правовим характером вони є деліктними, тобто такими, що виникли внаслідок заподіяння шкоди. Відповідно до роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у пункті 5 своєї Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Норми права, які містяться у положеннях статті 5 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року передбачають, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями пункту 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України встановлено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Враховуючи наведене, суд виходить з того, що станом на дату виникнення спірних правовідносин їх правове регулювання здійснювалось нормами Цивільного кодексу УРСР від 18 липня 1963 року. З огляду на положення частини другої статті 4 Цивільного кодексу УРСР однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є заподіяння шкоди іншій особі. Як убачається з положень статті 6 Цивільного кодексу УРСР захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, зокрема, шляхом компенсації моральної шкоди. Згідно до положень частини першої статті 440-1 Цивільного кодексу УРСР моральна /немайнова/ шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У свою чергу, як убачається з положень частини другої статті 456 Цивільного кодексу УРСР в разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання /у тому числі, неповнолітні діти - до досягнення шістнадцятирічного віку, а учні - вісімнадцятирічного віку/, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. З огляду на положення статті 450 Цивільного кодексу УРСР організації і громадяни, діяльність яких пов'язана з підвищеною небезпекою для оточення /транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та інше/, зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до роз'яснень, наданих у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Таким чином, виходячи з наведених вище норм права, суд приходить до висновку про те, що позивач [PERSON] має право на відшкодування завданої їй моральної шкоди у зв'язку із загибеллю батька, внаслідок нещасного випадку на виробництві. При цьому, суд враховує, що розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати /частина друга статті 440-1 Цивільного кодексу України/. Згідно до положень Указу Президента України "Про встановлення нового розміру мінімальної заробітної плати" від 23 червня 1998 року з 01 липня 1996 року встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі 55,00 гривень. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер і ступень страждань позивача [PERSON] через смерть батька, якій на той час виповнилось лише 7 років, тому вважає, що законною та справедливою компенсацією завданої їй шкоди є грошова сума у розмірі 20000,00 гривень. Крім того, при вирішенні спірних правовідносин суд виходить, що з огляду на положення статті 153 Кодексу Законів про Працю України від 10 грудня 1971 року та статті 17 Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року /у редакціях чинних на дату виникнення спірних правовідносин/ на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Таким чином, обов'язок по забезпеченню належних безпечних умов праці повинно було виконати ДП "Макіїввугілля" /ш/у «імені В. І. Леніна»/, як юридична особа з якою перебував у трудових відносинах загиблий [PERSON] Також, як убачається із змісту позовних вимог, [PERSON] обрала спосіб відшкодування завданої їй моральної шкоди шляхом одноразової виплати грошової суми, а тому застосувати приписи пункту 3 частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України щодо допуску негайного виконання судового рішення не можливо, оскільки ця норма процесуального права розповсюджує свою дію тільки на щомісячні виплати. Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов [PERSON] до ДП "Макіїввугілля" "Про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи" частково, суд вважає за необхідне вирішити згідно підпункту 6 частини 1 статті 214 Цивільного процесуального кодексу України питання про розподіл між сторонами по справі судових витрат. Так, відповідно до вимог частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. В той же час частина 3 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України обумовлює, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в доход держави пропорційно до задоволеної частини вимог. З 01.11.2011 року набрав чинності Закон України "Про судовий збір" № 3674-VІ від 08.07.2011 року, який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору. Згідно підпункту 2 пункту 1 частини 2 статті 4 зазначеного Закону за подання до суду позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 0,1 розміру мінімальної заробітної плати. Тобто, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру справляється судовий збір у розмірі 114,70 гривень. При цьому, пункт 2 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" встановлює пільги щодо сплати судового збору, звільняючи позивачів від сплати за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Відтак, ухвалюючи рішення на користь позивача, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення його позову частково, стягнувши з ДП "Макіїввугілля" на користь [PERSON] завдану моральну шкоду у розмірі 20000,00 гривень, а тому в доход держави пропорційно до розміру задоволених позовних вимог слід стягнути з ДП "Макіїввугілля" судовий збір у розмірі 114,70 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial