Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

16.07.2018 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму боргу в розмірі 2200 грн. та 704 грн. 80 коп. судового збору за подання позову до суду. Крім того, просила стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн. В обґрунтування позову вказала, що 16.06.2016 року відповідач [PERSON] звернулась до позивача з проханням надати їй у борг грошову суму в розмірі 2200 грн. для термінового погашення її кредитних зобов'язань. Відповідач була приятельницею, тривалий час із позивачем вони підтримували дружні стосунки і відмовити позивач не могла. Оскільки станом на 16.06.2016 року в наявності у позивача грошових коштів не було, [PERSON] звернулась у "Ломбард" Союз", що розташований за адресою: Харківська область, м. Зміїв, вул. Донецька, 2, куди здала у залог належні їй ювелірні вироби, а саме: золоте кільце 585 проби, вагою 1,2 г. та золоті ланцюжки з хрестиком, вагою 2,6 г., про що був складений договір займу (фінансового кредиту) №818 від 16.06.2016 року. У той же день, "Ломбард" Союз" видав позивачу фінансовий кредит (займ) у розмірі 2200 грн. на строк 14 днів. Після отримання 16.06.2016 року вказаних коштів в сумі 2200 грн., позивач передала їх [PERSON] Відповідач взяла грошові кошти у позивача в борг, однак спочатку розписку не написала, запевнивши, що відразу, протягом декількох днів оформить кредит та розрахується з позивачем в повному обсязі. У подальшому, [PERSON] не вдалось оформити кредит і повернення коштів не відбулось. Тривалий час відповідач обіцяла виконати своє зобов'язання щодо повернення суми боргу, але фактично нічого для цього не робила. 25.04.2018 року, після чергових обіцянок, відповідач [PERSON] на вимогу позивача погодилась написати розписку про зобов'язання повернути грошовий борг. 24.05.2018 року [PERSON] власноручно на звороті оригіналу договору займу (фінансового кредиту) № 818 від 16.06.2016 року, який укладався із позивачем, написала розписку, в якій зазначила про те, що остаточно зобов'язується повернути борг у розмірі 2200 грн. до 30.06.2018 року. У зв'язку із тим, що станом на 30.03.2018 року [PERSON] не виконала зобов'язання з повернення боргу в розмірі 2200 грн., [PERSON] змушена звернутись до суду із вказаним позовом. Учасники справи в судове засідання не з'явились. Позивач у поданій заяві підтримала позов та просила ухвалити заочне рішення. Розгляд справи просила провести без її участі, на фіксуванні судового процесу технічними засобами не наполягала. Просила стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн. Належним чином повідомлений відповідач [PERSON] повторно в судове засідання не з'явилась, про причини неявки не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи, відзиву на позов не подала, що дало підстави для судового розгляду справи за її відсутності. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, повідомленої належним чином, що дало підстави вирішити справу на підставі наявних у ній даних (постановити заочне рішення) у відповідністю з ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено та підтверджується розпискою від 24.05.2018 року, що [PERSON] отримала від [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 2200 грн. та зобов'язувалась повернути їх до 30.06.2018 року. (а.с. 6) Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 статті 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей, або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами. Таким чином, судом встановлено, що 24.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений письмовий договір позики грошей, що підтверджується розпискою, наданою позивачем до суду. На теперішній час, відповідач отримані грошові кошти не повернула. Статтями 12, 13, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з вищевикладеного, враховуючи, що [PERSON] не виконала взяте на себе зобов'язання по поверненню грошової суми в розмірі 2200 грн. за письмовою розписками про повернення коштів [PERSON], які, відповідно до Закону, є обов'язковими до виконання, суд приходить до висновку про обґрунтованість та можливість задоволення позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з відповідача [PERSON] грошових коштів за договором позики у розмірі 2200 грн. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України передбачено порядок стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] належить стягнути судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп., а також суму витрат на правову допомогу в розмірі 1000 грн.

Outcome: approved