Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-18 00:00:00

16 січня 2017 року заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги. 16 січня 2017 року було винесено ухвалу суду про відкриття провадження по справі. Свої вимоги заявник обґрунтував тим, що 15.01.2018 р. о 10 год. 50 хв. гр. [PERSON] була госпіталізована до психіатричного стаціонару. За думкою комісії лікарів, хвора агресивна та становить безпосередню небезпеку для себе та оточуючих, лікування можливе лише у стаціонарних умовах. У судовому засіданні представник заявника та лікар психіатр підтримали заяву про примусову госпіталізацію особи. Зацікавлена особа [PERSON] в судовому засіданні, пояснила, що бажає лікуватися але не в цій лікарні а в лікарні на Фучика. Також пояснила, що нещодавно заплатила за теплопостачання а рахунок прийшов без відображення даної суми, вирішила піти до даної організації була зупинена своїм цивільним чоловіком, який її нікуди не пускав, викликав швидку допомогу. Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви та примусової госпіталізації [PERSON] Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника заявника, лікаря психіатра, заінтересованої особи, думку прокурора, суд вважає, що заява не підлягає задоволенню за наступних підстав. В силу ст.14 Закону України від 22.02.2000р. № 1489-ІІІ «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність. У судовому засіданні було встановлено, що 15.01.2018 р. о 10 год. 50 хв. гр. [PERSON] була госпіталізована до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної Ради за направленням фельдшера Верезубова лікарні КЗ „ОЦЕМД та МК ДОС. При обстеженні її психічного стану в КЗ «ДКПЛ» ДОР комісія лікарів виявила, що хвора збуджена, прислухається. Висловлює маячні ідеї відносин до співмешканця, агресивна до нього. Поведінка зумовлена слуховими галюцинаціями. Афективно заряджена. Гр. [PERSON] було поставлено попередній діагноз шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно-маячний синдром. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він побачив, що у його дружини [PERSON] погіршився стан здоров'я, вона стала агресивною, щоб запобігти погіршення її самопочуття та хвороби викликав лікарів. Згідно приписів ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу, наявність в особи психічного захворювання чи психічного розладу не може слугувати підставою для госпіталізації в примусовому порядку. Єдиними підставами для госпіталізації особи є вчинення нею чи виявлення реальних намірів вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження такі підстави для госпіталізації хворої. Окрім цього представник психіатричного закладу не підтвердив обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання, суд скептично ставиться до показів свідка [PERSON]. Зокрема, було встановлено, що [PERSON]має можливість самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність, на час розгляду справи не проявляє агресію, отже відсутні підстави для примусової його госпіталізації, отже відсутні правові підстави для задоволення заяви. Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час законного затримання психічнохворих осіб відповідно до підпункту (е) пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме: "за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є "психічнохворою". Сама сутність того, в чому слід переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об'єктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обов'язкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу" (пункт 39 рішення у справі."Вінтерверп проти Нідерландів" від 24 жовтня 1979 року). Відмовляючи у задоволенні вказаної заяви, суд враховує правову позицію ЄВРОПЕЙСЬКОГО СУДУ З ПРАВ ЛЮДИНИ, а саме СПРАВА «[PERSON] УКРАЇНИ» від 05 червня 2014 року, де Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що невиправдане поміщення особи у психіатричний заклад стало можливим внаслідок відсутності справедливих та належних превентивних засобів захисту, які могли б забезпечити їй адекватний юридичний захист від свавілля. Ні в якому разі не можна допустити, щоб тримання особи у психіатричній лікарні супроводжувалося примусовим лікуванням, завдало їй тяжких страждань та шкоди приватному і сімейному життю, а також позбавляло її можливості ефективно оскаржити своє примусове лікування.

Outcome: dismissed