Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

19.05.2016 року [PERSON] предявив в суді позов до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю, виділ частки та стягнення компенсації, посилаючись на те, що він з 2009 року до лютого 2016 року проживав однією сімєю у незареєстрованому шлюбі з [PERSON] та вів з нею спільне господарство у [ADDRESS] у відокремленій частині квартири з окремим входом, яка належить її матері [PERSON] З ними проживав та перебував на їхньому утриманні малолітній син відповідача [PERSON] Спільне життя з [PERSON] не склалося через різні погляди на сімейне життя, утримання сім'ї та ведення домашнього господарства. Сімейні відносини між ними припинились і спільне господарство не ведеться з кінця лютого 2016 року. На вимогу відповідача він залишив місце проживання та реєстрації. За час спільного проживання ними було придбано рухоме майно, побудовано прибудову та котельню до квартири, огорожу, здійснено капітальний ремонт у спальній кімнаті, ванній, кухні, прихожій, погребі, облаштовано піднавіс, відновлено веранди, підведено до квартири воду, каналізацію, здійснено монтаж системи опалення та газифікації. Всього проведено робіт і придбано майна на загальну суму 297643 грн., із якої кошти в сумі 56000 грн. є його особистою власністю, а 241643 грн. спільні кошти. Коли постало питання про поділ спільного майна, [PERSON] добровільно описати та поділити майно відмовилась, тому він був вимушений звернутися до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю, виділ частки та стягнення компенсації. 05.07.2016 року [PERSON] предявила зустрічний позов до [PERSON] про визнання обєктом спільної власності нерухомого майна та поділ його в натурі. [PERSON], у обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом до [PERSON] про визнання обєктом спільної власності нерухомого майна та поділ його в натурі, зазначила, що з 2009 року до лютого 2016 року вона проживала однією сімєю в незареєстрованому шлюбі з [PERSON] та вела з ним спільне господарство за адресою: [ADDRESS]. Під час спільного проживання [PERSON], на підставі рішення Шаргородської міської ради Вінницької області від 26.09.2014 року № 441 отримав земельну ділянку, кадастровий номер 0525310100:05:008:0045, площею 0,2002 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану по вул. Героїв Панфіловців, 36 в м. Шаргород Вінницької області, яку [PERSON] просить визнати обєктом спільної власності та здійснити її поділ в натурі в рівних частинах між нею та [PERSON] До початку розгляду справи по суті, 13.07.2016 року позивач [PERSON], подав до суду заяву про зміну предмета позову, просив визнати об'єктом спільної часткової власності придбане ним та відповідачем за час спільного проживання рухоме майно та матеріали, придбані і використані у створенні нерухомого майна у пропорції 67% за ним, 33% за відповідачем та виділити йому майно відповідно до часток у спільній частковій власності. Заявами від 30.08.2016 року та 12.01.2018 року позивач [PERSON] уточнював та змінював розмір позовних вимог. З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 12.01.2018 року [PERSON] стверджує, що за час спільного проживання з відповідачем [PERSON] ними було нажито та придбано майно, за її наполяганням та за згодою її матері і брата, в 2011 році частково проведено ремонт-реконструкцію та добудову квартири, на що понесено значні витрати, а саме будівництво-прибудову кухні, прихожої, ванни з туалетом та веранди (коридору-котельні), зроблено капітальний ремонт з переплануванням в одній існуючій кімнаті квартири спальні. Всі витрати в основному понесені ним. Його частка в майні становить 67 відсотків, а [PERSON] 33 відсотки. Відповідач [PERSON] добровільно описати та ділити спільно нажите майно не бажає, тому позивач просить визнати набуте ним і [PERSON] майно спільною частковою власністю: його - 67 відсотків, а [PERSON] 33 відсотки і виділити йому 67 відсотків майна з спільної часткової власності. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги, зазначені в заяві про уточнення розміру позовних вимог від 12.01.2018 року підтримали повністю, з підстав, зазначених у позові. У зустрічному позові [PERSON] до [PERSON] про визнання обєктом спільної власності земельної ділянки та поділ її в натурі просили відмовити повністю, посилаючись на те, що спірна земельна ділянка отримана [PERSON] в процесі приватизації і є його особистою приватною власністю та зобовязати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні його земельною ділянкою, яка межує з самовільною прибудовою до квартири [ADDRESS] шляхом заборони ходити по ній. Просили також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в сумі 26000 грн., які складаються з витрат на правничу допомогу, оплату судового збору та експертизи. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги в частині визнання рухомого майна спільною сумісною власністю на загальну суму 100000 гривень визнали і добровільно поділили це майно в процесі розгляду справи судом - 06.07.2017 року. Позивачу [PERSON] передано у власність майно на суму 45184,00 грн. та гроші в сумі 4816,00 грн., як компенсацію за нерівність часток у спільній сумісній власності. Крім того, [PERSON] визнав, що до подачі позову він самостійно забрав бетономішалку вартістю 2800,00 грн., яка є спільною сумісною власністю сторін. У результаті добровільного поділу рухомого майна [PERSON] отримав у власність майно на суму 50101,00 грн., що підтверджується наявними розписками сторін. Нерозподіленими залишилися лише будівельні матеріали, вироби та конструктивні елементи, використані в самовільно збудованих спорудах та при ремонті реконструкції квартири, вартість яких згідно з висновком комплексної будівельно-технічної та товарознавчої експертизи, складає 138126,17 грн. Проте, для вирішення питання визнання спірного майна уже не спільною сумісною власністю, а спільною частковою власністю сторін та виділення 67 % його у власність [PERSON] відсутні правові підстави. Крім того, квартира є власністю не тільки відповідача [PERSON], співвласниками її є також мати і брат останньої, які, на їх думку повинні бути теж відповідачами у даному спорі, оскільки втручання у власність зроблено без їх згоди та без додержання встановленого порядку для здійснення прибудови та реконструкції нерухомого майна, яке належить відповідачу та третім особам на праві спільної сумісної власності. Зустрічний позов до [PERSON] про визнання обєктом спільної власності земельної ділянки та поділ її в натурі просять задовольнити, посилаючись на те, що спірна земельна ділянка отримана [PERSON] під час спільного проживання без реєстрації шлюбу з [PERSON], тому є їх спільною сумісною власністю. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] [PERSON] суду повідомила, що є матір'ю [PERSON] Їй, дочці [PERSON] та синові [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS]. [PERSON] та її дочка почали спільне життя у 2009 році у вказаній квартирі, пожили недовго і пішли на квартиру. Вона з 2007 року їздить на заробітки в м. Київ. Кошти, які отримувала за роботу, вкладала у поліпшення квартири. Котельню, веранду, санвузол, прибудову вона поступово будувала сама, без участі [PERSON] Ті прибудови, на які претендує [PERSON], були побудовані нею ще у 2007 2008 роках. У 2011 році дочка та [PERSON] повернулися жити до неї, тримали худобу, працювали, вимурували огорожу, поставили браму, облаштували доріжку. Дозволів на здійснення добудов та реконструкцію квартири вона не брала, робила все це самовільно. Згоди сторонам на реконструкцію квартири не давала. Вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними і просить відмовити у їх задоволенні. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] [PERSON] на виклики суду не прибув жодного разу. До суду від нього надійшли заяви про розгляд справи в його відсутності (т.1 а.с. 233, т.2 а.с. 203). Позовні вимоги [PERSON] вважає безпідставними і просить відмовити в їх задоволенні. За загальним правилом, визначеним у частині 1\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, за змістом ч. 3 \~ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету позову на власний розсуд. Упродовж судового розгляду справи, позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] змінили предмет позову та неодноразово змінювали розмір позовних вимог, наполягали на задоволенні позовних вимог в редакції від 12.01.2018 року. Вирішуючи спір суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2009 року по 2016 рік та вели спільне господарство у м. Шаргород Вінницької області по вулиці Героїв Панфіловців, 36, у кв. № 4, яка, згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 16 травня 1996 року, зареєстрованого 21.05.1996 року в Могилів - Подільському БТІ за № 1202, належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності ( т.1 а.с.222). За цією ж адресою [PERSON] зареєстрований з 10.05.2012 року, що підтверджується відміткою СГІРФО Шаргородського районного відділу внутрішніх справ про реєстрацію місця проживання в його паспорті серії АА №580074, виданому 02.12.1997 року Шаргородським РВ УМВС України у Вінницькій області (т.1 а.с.10). Дітей від спільного проживання сторони не мають. З ними проживав та перебував на їхньому утриманні малолітній син відповідача [PERSON] У будь якому іншому шлюбі сторони не перебувають. Сімейні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться з лютого 2016 року. Позивач [PERSON] в лютому 2016 року залишив місце проживання та реєстрації. За час спільного проживання сторонами без реєстрації шлюбу було придбано рухоме майно, здійснено ремонт в кімнаті, прибудові, до складу якої входить кухня, передпокій, ванна, побудовано прибудову, до якої входить котельня, облаштовано господарські будівлі, подвір'я, огороджено помешкання. Згоди між сторонами на добровільний поділ спільного сумісного майна досягнуто не було, у зв'язку з чим [PERSON] 19.05.2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю, виділ частки та стягнення компенсації. 05.07.2016 року [PERSON] предявила зустрічний позов до [PERSON] про визнання обєктом спільної власності нерухомого майна та поділ його в натурі, який ухвалою суду від 06.07. 2016 року був прийнятий судом до спільного розгляду із первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю, виділ частки та стягнення компенсації (т.1 а.с.163 165). Підставність зустрічного позову [PERSON] обґрунтувала тим, що в період спільного проживання з позивачем [PERSON] останнім шляхом приватизації набуто земельну ділянку площею 0,2002 га, що розташована в м. Шаргород по вул. Героїв Панфіловців, кадастровий № 0525310100:05:008:0045, яку вона просить визнати спільною сумісною власністю і здійснити її поділ в натурі. До початку розгляду справи по суті 08.07.2016 року сторони добровільно поділили придбане під час спільного проживання рухоме майно, про що склали акт, відповідно до якого [PERSON] визнала позов [PERSON] в частині поділу майна, придбаного під час спільного проживання, та добровільно передала, а [PERSON] прийняв люстру, млин, бочку, дрова, регулятор, котел дров'яний, електрогенератор, пральну машину, телевізор, холодильник, газову плиту, праску, прасувальну дошку, пилосос, кавомолку, набір кухонних ножів, міксер, електромясорубку, тюнер та 4816 грн., як компенсацію за нерівність часток у спільній сумісній власності (т.1 а.с. 169, 170). 13.07.2016 року та 30.08.2016 року [PERSON] подав до суду заяви про зміну предмета позову з визнання майна спільною сумісною власністю на визнання майна об'єктом спільної часткової власності, зміну розміру позовних вимог та притягнення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача співвласників квартири [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с. 176 189; 192 197). Ухвалою суду від 31.08.2016 року залучено [PERSON], [PERSON] в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною частковою власністю, виділ частки з спільної часткової власності (т.1 а.с.218). 16.12.2016 року до суду поступило клопотання представника [PERSON] [PERSON] про призначення у справі комплексної судової будівельно технічної та товарознавчої експертизи (т.2 а.с.69). Ухвалою суду від 16.12.2016 року призначено комплексну судову будівельно технічну та товарознавчу експертизу, на час проведення експертизи провадження у справі зупинено (т.2 а.с.71 71). 25.10.2017 року до суду надійшов висновок експертизи № 369 за результатами проведення судової будівельно технічної експертизи від 19.10.2017 року (т.2 а.с. 98 144). Ухвалою суду від 09.11.2017 року відновлено провадження у справі і продовжено розгляд справи (т.2 а.с. 158, 176). 12.01.2018 року [PERSON] подано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог (т.2 а.с. 188 193), яку він підтримав в судовому засіданні і просить суд: 1. визнати спільною частковою власністю: його - 67 відсотків, а [PERSON] 33 відсотки, наступне майно: млин вартістю 2850 грн., дві бочки на 200 літрів на суму 200 грн., комплект для крапельного поливу для полуниці на суму 475 грн., дрова 9 м.кв. на суму 3000 грн., бетономішалку (в хліві) вартістю 2800 грн., електрогенератор вартістю 5900 грн., комплект «Козерок» над вхідними дверима на суму 600 грн., ортопедичний матрац вартістю 2600 грн., вольєр металевий вартістю 2500 грн., 15 листів металевого листа (б/в на погребі) на суму 1500 грн., 100 погонних метрів електричного проводу з тросом до піднавісу, погреба та сараю на суму 1330 грн., два комплекти каркасу двох воріт ( труби-стійки та самі ворота) на суму 1330 грн., 8 листів білої пластикової вагонки (0,25х6,0м.) по ціні 110 грн. за лист (1,5м.кв.) на суму 880 грн., 8 штук по 3 м пластикового кутника зовнішнього по ціні 18 грн. за 1 штуку на суму 144 грн., 16 штук по 3 м пластикового кутника внутрішнього по ціні 18 грн. за 1 штуку на суму 228 грн., всього на суму 26337 грн.; конструктивні елементи нерухомого майна, будівельні матеріали, обладнання та інше майно, що використані у процесі самовільного ремонту-реконструкції кімнати 4-6 площею 20,9 кв.м. квартири та будівництві до неї прибудови, до складу якої входить кухня 4-3 площею 13,5 кв.м., передпокій 4-4 площею 14,2 кв.м., ванна 4-5 площею 6,1 кв.м. та котельня І площею 3,7 кв.м., всього загальною площею 58,4 кв.м. і загальною вартістю 203333 грн. 12 коп., які мають окремий (автономний) вихід і знаходяться за адресою: [ADDRESS]; у прихожій: газовий котел БУ «Vaillant» з трубою загальною вартістю 3100 грн., телевізор LG вартістю 7000 грн., стабілізатор напруги «LNXEON» вартістю 450 грн., тюнер вартістю 220 грн., комплектуючі до супутникової антени на суму 540 грн., пилосос «SAMSUNG» вартістю 500 грн., всього на суму 11810 грн.; у спальній кімнаті: шафу-купе з дзеркалом на суму 3485 грн., люстру вартістю 800 грн., ніша зі скла під вазони з підсвіткою на загальну суму 225 грн, регулятор напруги вартістю 200 грн., всього на суму 4710 грн.; у кухні: стіл кухонний та 4 стільці на суму 850 грн., набір кухонних ножів вартістю 300 грн., настінні часи вартістю 95 грн., комплект кухні вартістю 5000 грн., стільницю вартістю 1120 грн., витяжку з гофрою та клапаном вартістю 784 грн., холодильник «АTLANT XM 5014-016» вартістю 4111 грн., блендер (міксер) професіональний вартістю 1200 грн., підсвітку вартістю 55 грн., мийку вартістю 470 грн., гофру 22 грн., сифон 36 грн., насос для тиску води, фільтр для очистки води, кран на загальну суму 1400 грн., газову плиту вартістю 450 грн., кавомолку вартістю 450 грн., електромясорубку вартістю 1600 грн., регулятор напруги вартістю 200 грн., всього на суму 18143 грн.; у ванній кімнаті: ящик для одягу вартістю 185 грн., душову кабіну вартістю 1000 грн., тумбу з дзеркалом вартістю 750 грн., пральну машину «SAMSUNG» вартістю 6500 грн., прасувальну дошку вартістю 450 грн., праску вартістю 420 грн., дві витяжки на суму 123 грн., унітаз вартістю 550 грн., умивальник керамічний вартістю 250 грн., кран для умивальника, сифон, гофру та кран для душової на суму 813 грн., люстру вартістю 65 грн., пять євро батарей (2 у спальні, 1 в кухні, 1 в прихожій, 1 у ванні) на суму 6050 грн., три підставки під вазони ( 2 в спальні і 1 на кухні) на суму 912 грн., пральну машину «Saturn» вартістю 450 грн., всього на суму 18518 грн.; у прибудові котельні: котел на дровах «ProTech» вартістю 5800 грн., комплектуючі до котла та насос 2433 грн., разом 8233 грн., металевий лист (в стіну) вартістю 570 грн., азбестову трубу вартістю 420 грн., всього на суму 9223 грн.; у огорожі: профільні металеві труби на загальну суму 7838 грн., 60 листів зеленого металопрофілю висотою 150 см на загальну суму 8100 грн., три рулони сітки рябиці - зелена, висотою 1 м на суму 450 грн., дві хвіртки на суму 300 грн., всього на суму 16688 грн.; у доріжці: бордюр 30 шт. на загальну суму 570 грн., бруківку 12 м.кв. на загальну суму 1368 грн., всього на суму 1938 грн.; у погребі: 3 листи ОСБІ по ціні 90 грн. за один лист на суму 270 грн., одні деревяні двері в комплекті з луткою із замком та завісами вартістю 250 грн., 1 рулон утеплювача (мінвати) вартістю 240 грн., 25 метрів рейки (0,05х0,05) по ціні 4 грн. 20 коп. за 1м. на суму 105 грн., всього на суму 865 грн.; у піднавісі № 1: 2 деревяні 6-и метрові стропіли по ціні 90 грн. за одну стропілу на суму 180 грн., 7 деревяних 4-х метрових стропіли по ціні 75 грн. за одну на суму 525 грн., 2 сендвіч плити металеві: одна 6,00 х 1,20 м, а одна 4,00 х 1,20 м. на суму 1200 грн., 15 штук дошок (0,03х0,15х3,00м.) по ціні 28 грн. за одну дошку на суму 420 грн., 8 стійок деревяних ( діаметром від 0,12м.) по ціні 20 грн. на суму 160 грн., 18 листів бувшого у використанні шиферу по ціні 30 грн. за лист на суму 524 грн., 24 м.кв. утеплювача (мінвати) вартістю 450 грн., 8 деревяних рейок (0,02х0,03мх4,00) по ціні 16 грн. на суму 128 грн., 2 вікна та 2 хвіртки, відповідно, вартістю 300 грн. та 275 грн. на суму 575 грн., всього на суму 4162 грн.; у піднавісі № 2: 5 деревяних 4-х метрових стропіл по ціні 90 грн. за одну стропілу на суму 450 грн., 7 дошок - шальовок по ціні 24 грн. за дошку на суму 168 грн., 9 листів бувшого у використанні шиферу по ціні 30 грн. за лист на суму 270 грн., 1 рулон утеплювача (мінвати) вартістю 245 грн., 10 м. кв. плівки на суму 65 грн., 6 деревяних рейок (0,02х0,03мх3,00) по ціні 12,5 грн. на суму 75 грн., 1 деревяне вікно вартістю 150 грн., 1 деревяні двері вартістю 250 грн., всього на суму 1673 грн.; у курнику: 4 деревяних 4-х метрових стропіли по ціні 90 грн. за одну стропілу на суму 360 грн., 1 рулон утеплювача (мінвати) вартістю 245 грн., 2 деревяних дверей на суму 250 грн., - 6 листів бувшої у використанні жерсті по ціні 100 грн. за лист на суму 600 грн., 10 м. кв. плівки на суму 65 грн., 5 деревяних рейок (0,02х0,03мх3,00) по ціні 12,5 грн. на суму 62,50 грн., 25 ракушникових блоків по ціні 5,50 грн. на суму 137, 50 грн., всього на суму 1720 грн.; у інших витратах: 10 погонних метрів електродротів ПВС (ввід від матері відповідача) по ціні 7,60 грн. за метр на суму 76 грн., 4 вимикачі (погріб, два піднавіси, один поряд) по ціні 35 грн. на суму 140 грн., 4 спарені в дві електричні розетки (погріб, два піднавіси, один поряд ) по ціні 42,50 грн. за одну на суму 170 грн., 2 автомати до електролічильника по ціні 33 грн. за один на суму 66 грн., 1 короб (коробка) для електролічильника вартістю 38 грн., 9 енергозберігаючих лампочок ( 5 по 23 грн. - погріб, піднавіси, при вході, 1 по 65 грн. - в кухні, 3 по 42 грн. - прихожа) на загальну суму 306 грн., газифікація: (металева труба, коліно, згони, відповідно, 319 грн., 25 грн. та 15 грн.) на суму 359,50 грн.; 2 газові крани діаметром 15 по ціні 22,5 грн. на суму 45 грн.; один газовий фільтр вартістю 18 грн.; один газовий шланг до котла вартістю 56 грн.; один газовий шланг до газової плити вартістю 45 грн., всього на суму 1319 грн.; Разом майно на загальну суму 320439 грн. (203333 грн. 12 коп. + 11810 грн. + 4710 грн. + 18143 грн. + 18518 грн. + 9223 грн. + 16688 грн. + 1938 грн. + 26337 грн. + 865 грн. + 4162 грн. + 1673 грн. + 1720 грн. + 1319 грн.). 2. Виділити йому 67 відсотків майна з спільної часткової власності, а саме: - у прихожій: газовий котел БУ «Vaillant» з трубою загальною вартістю 3100 грн., стабілізатор напруги «LNXEON» вартістю 450 грн.; чотири євро батареї (2-спальня, 1-кухня, 1-прихожа) на суму 4840 грн., всього на суму 8390 грн.; - у огорожі: профільні металеві труби на загальну суму 7838 грн., 60 листів зеленого металопрофілю висотою 150 см на загальну суму 8100 грн., два комплекти каркасу двох воріт ( труби-стійки та самі ворота) на суму 1330 грн., 8 листів білої пластикової вагонки (0,25х6,0м.) по ціні 110 грн. за лист (1,5м.кв.) на суму 880 грн., 8 штук по 3 м пластикового кутника зовнішнього по ціні 18 грн. за 1 штуку на суму 144 грн., 16 штук по 3 м пластикового кутника внутрішнього по ціні 18 грн. за 1 штуку на суму 228 грн., всього на суму 18520 грн., - у погребі: 3 листи ОСБІ по ціні 90 грн. за один лист на суму 270 грн., одні деревяні двері в комплекті з луткою із замком та завісами вартістю 250 грн., всього на суму 520 грн.; - у піднавісі № 1: 2 деревяні 6-и метрові стропіли по ціні 90 грн. за одну стропілу на суму 180 грн., 5 деревяних 4-х метрових стропіл по ціні 75 грн. за одну на суму 375 грн., 2 сендвіч плити металеві: одна 6,00 х 1,20 м, а одна 4,00 х 1,20 м. на суму 1200 грн., 10 штук дошок (0,03х0,15х3,00м.) по ціні 28 грн. за одну дошку на суму 280 грн., 5 стойок деревяних ( діаметром від 0,12м.) по ціні 20 грн. на суму 100 грн., 12 листів бувшого у використанні шиферу по ціні 30 грн. за лист на суму 360 грн., 2 вікна та 2 хвіртки, відповідно, вартістю 300 грн. та 275 грн. на суму 575 грн., всього на суму 3070 грн.; - у піднавісі № 2: 3 деревяних 4-х метрові стропіл по ціні 90 грн. за одну стропілу на суму 270 грн., 9 листів бувшого у використанні шиферу по ціні 30 грн. за лист на суму 270 грн., 1 рулон утеплювача (мінвати) вартістю 245 грн., одні деревяні двері вартістю 250 грн., всього на суму 1035 грн.; - у курнику: 3 деревяних 4-х метрових стропіли по ціні 90 грн. за одну стропілу на суму 270 грн., 2 деревяних дверей на суму 250 грн., 6 листів бувшої у використанні жерсті по ціні 100 грн. за лист на суму 600 грн., всього на суму 1120 грн.; - у інших витратах: 9 енергозберігаючих лампочок ( 5 по 23 грн. - погріб, піднавіси, при вході, 1 по 65 грн. в кухні, 3 по 42 грн. - в прихожій) на загальну суму 306 грн., газифікація: ( металева труба, коліно, згони, відповідно, 319 грн., 25 грн. та 15 грн.) на суму 359,50 грн.; 2 газові крани діаметром 15 по ціні 22,5 грн. на суму 45 грн.; один газовий фільтр вартістю 18 грн.; один газовий шланг до котла вартістю 56 грн.; один газовий шланг до газової плити вартістю 45 грн., всього по газифікації 523 грн. 50 коп., а разом на суму 829 грн. 50 коп. 3. Зобовязати [PERSON] не чинити йому перешкоди (не ходити) по його земельній ділянці площею 0,2002 га, кадастровий номер 0525310100:05:008:0045, для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться по вул. Героїв Панфіловців в м. Шаргород Вінницької області та межує з самовільною прибудовою до будинку та квартири [ADDRESS]. 4. У зустрічному позові [PERSON] до нього про визнання обєктом спільної власності земельної ділянки та поділ її в натурі відмовити повністю. 5. Стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати в сумі 26 тис. грн. На підтвердження обґрунтованості позовних вимог [PERSON] посилався на показання свідків, які були допитані судом. Так, допитаний в судовому засіданні 06.10.2016 року свідок [PERSON] суду показав, що 19.04.2011 року за оголошенням в газеті він по довіреності купив у [PERSON] автомобіль "Лада Пріора", 2008 року випуску за 7000 доларів США, про що вони написали один одному розписки. За автомобіль він розраховувався доларами, але в розписці вказали суму 62400 грн., що на той час було еквівалентно 7000 доларів США. Про те, чи мав [PERSON] дружину йому не відомо. Свідок [PERSON] 06.10.2016 року суду повідомив, що у 2011 році [PERSON] найняв його, [PERSON] та [PERSON] на роботу. Вони підшивали гіпсокартоном стелю, шпаклювали, проводили ремонтні роботи у ванній, робили душову кабіну, зашивали вагонкою стіни, проводили проводку. В 2013 році мурували та накривали сарай. У 2015 році будували котельну, штукатурили її та проводили світло. Крім того, у 2014 році [PERSON] позичив у нього 40000 гривень на будівництво, 30000 грн. повернув, а 10000 грн. винен. За виконання робіт розраховувався з ними [PERSON], а їсти готувала [PERSON]. Аналогічні показання надав суду [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні 06.10.2016 року суду показав, що з [PERSON] він знайомий багато років, вони народилися в одному селі. Коли [PERSON] з [PERSON] зійшлися, вони не мали де жити. Аліна проживала в Соснівці біля матері. Там, де вона проживала, прибудови не було. Прибудову збудували він, [PERSON] та [PERSON] Вони вимурували стіни з піноблока і накрили дах. Далі йому допомагав сусід, вони клеїли шпалери в одній із кімнат, на кухні, стелили на підлогу ламінат. Він всього не памятає, бо це було ще в 2011 році. Саша з [PERSON] хотіли якомога швидше перейти в цю половину жити. Кімнати, позначені в плані цифрами «1:3», «1:4», «1:5» вони будували з «нуля», кімната «1:6» була вже побудована, в ній вони заливали стяжку та стелили ламінат. Запрошував на роботу його [PERSON], а готувала їсти [PERSON]. Грошей від [PERSON]В він не отримував, [PERSON] тільки заправляв пальним його автомобіль. Він допомагав [PERSON] безкоштовно, бо вони друзі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 06.10.2016 року суду показав, що він є двоюрідним братом [PERSON] Він і ще двоє чоловіків в 2011 році проводили ремонтні роботи, а саме підшивали стелю в ванній кімнаті, кухні, прихожій та котельні, мурували хлів. Стелю вони підшивали в 2011 році, а в 2014 році чи в 2015 році проводили проводку в котельні, вставляли двері, вікна. До будівництва в [PERSON] був автомобіль, який вони продали чоловікові у м. Ладижин. Про роботу домовлявся з ними [PERSON], [PERSON] готувала їсти. Розраховувався з ними також [PERSON]. Грошей він не отримував. Саша дав йому за роботу троє поросят в 2011 році, а в 2014 році 10 мішків зерна. Допитаний в судовому засіданні 06.10.2016 року свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] запросив його на роботу до [PERSON] в Соснівку, Вони мурували прибудову до приміщення, викопали фундамент, залили нижню стяжку з арматури та бетону, вимурували пояс, мурували з піноблоку, ставили на клей. Їсти готувала [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 10.11.2016 року показав, що в 2011 році [PERSON] наймав його на роботу. Він штукатурив в кімнаті стіни, стелю, вибивав двері в веранду, робив електропроводку, нішу для квітів. Веранда з піноблока була вже вимурована, хто її мурував йому невідомо. Аналогічні показання надав суду [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні 10.11.2016 року показав, що коли [PERSON] пішов жити до [PERSON], прибудови до квартири з південної сторони не було, фундамент під неї будував брат [PERSON] та його друзі. Піноблоки, цемент, металопрофіль, труби, шифер, шпаклівку [PERSON] привозив з м. Вінниці. Із висновку експерта №369 за результатами проведення судової будівельно технічної експертизи від 19.10.2017 року вбачається, що вартість будівельних та ремонтно будівельних робіт, будівельних матеріалів, виробів та конструкцій, експлуатації будівельних машин і механізмів, що проводились та використовувались в кімнаті, прибудові, до складу якої входить кухня, передпокій, ванна, в будівництві прибудови, до якої входить котельня становить 203333,15 грн. Під час проведення огляду обєкту дослідження у присутності сторін по справі експерту було повідомлено, що у прибудові, до складу якої входить кухня 4-3, передпокій 4-4 та ванна 4-5 квартири №4 будинку № 36 в м. Шаргород Вінницької області ремонтно будівельні та будівельні роботи проводилися у 2011 році, а у прибудові до складу якої входить котельня квартири № 4 будинку №36 в м. Шаргород Вінницької області ремонтно будівельні та будівельні роботи проводились у 2015 році. Використані матеріально технічні ресурси, їх обєми та кількість відображені у таблицях №№ 1,2, які містяться у матеріалах експертизи, а локальні кошториси на ремонтно будівельні роботи та договірні ціни на ремонтно будівельні роботи відображені в додатках до експертизи (т.2 а.с. 98 144). З огляду на пояснення позивача [PERSON], допитаних в судовому засіданні свідків, висновки експертизи, пояснення в судовому засіданні 28.12.2017 року експерта [PERSON] щодо часу проведення самовільних прибудов, проведення реконструкції житла, будівельних матеріалів, які були використанні при їх проведенні, суд критично відноситься до пояснень третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] про те, що вона здійснила ці роботи самостійно ще у 2007 2008 роках. Представник [PERSON] адвокат [PERSON], на підтвердження позиції про проведення і закінчення робіт по будівництву прибудов у 2007 2008 роках, посилалася на технічний паспорт на квартиру № 4 в житловому будинку № 36 по вулиці Героїв Панфіловців, 36 в м. Шаргород Вінницької області датований жовтнем 2008 року (т.1 а.с. 221 225), в якому наявні спірні самовільні прибудови до квартири. Пояснюючи обставини виготовлення і отримання технічного паспорту, [PERSON] суду показав, що влітку 2011 року він особисто звертався в БТІ по питанню узаконення прибудов, оплатив через Ощадбанк кошти за обміри і виготовлення техпаспорту. Приблизно через місяць приїхав інженер БТІ здійснив обміри, а техпаспорт видали йому лише в кінці 2012 року або на початку 2013 року, на дату виготовлення технічного паспорту він не звернув уваги. З приводу цієї обставини в судовому засіданні був допитаний інженер Могилів Подільського МБТІ [PERSON], який виготовляв технічну документацію і не виключив, що саме так відбувалися події, як зазначає [PERSON] та можливість помилки у технічному паспорті, оскільки, у зв'язку з великим обсягом роботи не памятає подробиць і часу виконання ним замовлень. На запит суду начальник КП МБТІ, листом №804 від 12.12.2016 року повідомив, що журнали реєстрації замовлень на виготовлення технічних паспортів за 2007 2008 роки не збереглися, так як не є документами суворої звітності (т.2 а.с.65). Установленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регулюються ст. ст.13, 41 Конституції України, статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), та ст.1 Протоколу №1 до неї, Сімейним Кодексом України, Цивільним Кодексом України, Земельним Кодексом України, і виникають із порядку набуття права спільної сумісної власності на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь якому іншому шлюбі, порядок виділу частки майна із спільної сумісної власності та набуття права спільної часткової власності і виділ її частки. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом. Стаття 41 Конституції України\~гарантує кожному право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України", пунктах 51, 52 рішення ЄСПЛ від 03.12.2003 року у справі «Рябих проти Росії», пункті 91 рішення ЄСПЛ від 09.11.2004 року у справі «[PERSON] проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Європейський суд з прав людини також акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року). У пункті 50 рішення у справі "Беллет проти Франції" від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". У силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Згідно з п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК\~ України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" від 15.05.2008 року та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" від 08.04.2010 року наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні "Бендерський проти України" від 15.11.2007 року, в якому наголошується, що "право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом ( п.33 рішення від 21.03.2000 року у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп. 32 35 рішення від 07.03.2006 року у справі "Донадзе проти Грузії"). Частиною 3 ст. 12, ст.ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "[PERSON] проти Туреччини")". Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне субєктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Отже, зміст положень ЦПК України, ЦК України дає підстави для висновку, що право на судовий захист повязане виключно з порушенням субєктивного\~права позивача. Суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту субєктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст.2, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України , абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). При цьому обставину дійсного (реального) порушення відповідачами прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач. Порушення прав позивача має існувати на момент розгляду спору в суді. В інших випадках, не дивлячись навіть на те, що порушення мало місце раніше, позов не підлягатиме задоволенню, оскільки до моменту ухвалення судового рішення обєкт захисту буде відсутній. Тобто, призначенням суду є захист лише порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів учасників правовідносин через здійснення правосуддя. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року та ст.1 Протоколу №1 до неї передбачають право кожної фізичної або юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплюються і у національному законодавстві України. Поняття права власності визначено у \~ст. 316 ЦК України, згідно з якоюправом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності, що полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у\~ст. 317 ЦК України. Частиною 1\~статті 319 ЦК України\~передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. За приписами ч. 1\~ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом… Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Поняття спільної часткової власності викладено у ч. 1\~ст. 356 ЦК України\~як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. У частині 1\~статті 357 ЦК України визначено, що \~частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до\~ст. 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Аналіз зазначеної правової норми свідчить про те, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Згідно з ч. 2\~ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.1999 року №5-рп/99 установлено, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних звязках. Обовязковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. У силу ч.1 та ч. 2\~ст. 21 СК України\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1\~ст. 36 цього Кодексу\~шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. За правилами ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).\~\~ Верховний Суд України у справі № 6-135цс13, зазначив, зокрема, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. \~Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~ розяснив, що при застосуванні\~ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.\~\~ Разом з тим згідно із\~ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього\~Кодексу.\~ Згідно з п.5 ч.1 ст.315 ЦПК України факт проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без шлюбу може бути встановлений у судовому порядку. За змістом наведених вище норм, правові наслідки як встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без шлюбу, так і встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст.74 СК пов'язується виключно з набранням законної сили рішення суду, яким такі факти встановлені. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 7 листопада 2011 року у справі № 6-44цс11.\~ Отже, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі\~ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12. У правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 визначено, що згідно із частиною четвертою\~статті 368 ЦК України\~майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості ( статті 77,78 ЦПК) і це є її процесуальним обовязком ( статті 12, 81 ЦПК). При цьому, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначений висновок відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах в справах № 6-2641цс15 від 16.12.2015 року та № 6 801 цс16 від 07.09.2016 року. Позивач [PERSON], посилаючись на положення ст.ст. 60, 61, 69 72, 74 СК України, тобто на положення глави 8 "Право спільної сумісної власності подружжя" не ставив вимоги про встановлення факту проживання однією сімєю з відповідачем [PERSON] без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно, що унеможливлює вирішення спору на підставі ст. 74 СК України, на яку він посилається у позовній заяві та у поясненнях в судових засіданнях. Згідно із ч. 4\~ст. 368 ЦК України\~майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.\~\~ Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суд повинен встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.\~\~ Змінивши предмет позову з визнання майна спільною сумісною власністю на визнання спірного майна спільною частковою власністю, представник [PERSON] адвокат [PERSON], як на підставу такої зміни посилався на те, що [PERSON] вклав у спільну сумісну власність сторін, крім спільних коштів і особисті за реалізований автомобіль, що належав йому на праві особистої власності, відтак його частка у спільному майні складає 67 відсотків і тому, на його думку, слід визнати спірне майно спільною частковою власністю: його 67 відсотків, а [PERSON] 33 відсотки та виділити йому 67 відсотків майна з спільної часткової власності. На переконання суду така позиція є помилковою, виходячи з наступного. Згідно з свідоцтвом про право власності на житло від 16 травня 1996 року, зареєстрованим 21.05.1996 року в Могилів - Подільському БТІ за № 1202 [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира під номером чотири розташована за адресою: м. Шаргород Вінницької області вулиця Героїв Панфіловців, 36 ( т.1 а.с.222). Положеннями ст. 368 ЦК України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Право спільної сумісної власності є одним із видів права спільної власності. Разом з тим, право спільної сумісної власності відрізняється від права спільної часткової власності за такими ознаками: 1) невизначеністю часток, оскільки у спільній сумісній власності частка кожного із співвласників не визначена, тоді як у спільній частковій власності частки визначаються законом або домовленістю сторін; 2) підставами виникнення й припинення права спільної власності, тобто, на відміну від підстав виникнення спільної часткової власності, право спільної сумісної власності виникає лиш у випадках, передбачених законом чи договором; 3) характером внутрішніх правовідносин спільної власності. Відповідно до\~ст. 370 ЦК України\~співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. За приписами ч.2\~ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у\~\~спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у\~\~праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом встановлено, що до квартири, яка є спільною сумісною власністю відповідача, її матері та брата, сторонами даного цивільно правового спору здійснено самочинне будівництво прибудов та перебудовано наявні кімнати в квартирі. Судом також встановлено, що між співвласниками не існувало домовленості про створення спільної часткової власності, не надано позивачем доказів у підтвердження і тієї обставини, що саме з метою створення права спільної часткової власності позивач вкладав кошти у зведення добудов і переобладнання квартири. Посилання позивача за первісним позовом на наявність такої домовленості спростовуються поясненнями співвласниці майна матері відповідачки за первісним позовом [PERSON] [PERSON] , а також повідомленням Шаргородської міської ради № 02 10 01/644 від 21.10.2016 року про те, що в період з 2005 року по 21.10.2016 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] дозвіл на будівництво, прибудову чи добудову [ADDRESS] в м. Шаргороді не надавався (т.2 а.с.27). Згідно листа начальника Відділу містобудування та архітектури Шаргородської РДА Вінницької області, у період з 2005 року по 31.10.2016 року технічна документація на забудову земельної ділянки [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не видавалася (т.2 а.с. 33). Згідно з положеннями ст.74 СК України, майно, набуте під час спільного проживання, особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їх спільної сумісної власності, при умові, якщо: майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї; інше не встановлено письмовою угодою між ними. За приписами п.п.1, 3 ч.1 ст.57 СК України, майно є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, якщо набуте нею, ним до шлюбу, або набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна кожного зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбанні (набутті) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Згідно з п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~ не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Отже, [PERSON], на думку суду, помилково змінено предмет позову з визнання спільної сумісної власності на майно осіб, які набули його під час спільного проживання, не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі між собою, на визнання майна спільною частковою власністю, оскільки презумпція спільності майна подружжя та рівність частин при цьому спростовуються доказами протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і є підставою для визнання частки в такому майні, відповідно до розміру внеску особистою власністю, а не підставою для визнання майна спільною частковою власністю, у зв'язку з тим, що [PERSON] із спільної сумісної власності має право на більшу частку, тому правовий статус майна змінюється на спільну часткову власність. Розглядаючи питання щодо кола осіб, які повинні приймати участь в розгляді справи, як відповідачі суд виходить з наступного. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що між позивачем та відповідачем у даному цивільно правовому спорі не існує будь-яких договірних відносин щодо створення спільної часткової власності та про припинення правового режиму квартири (спільна сумісна власність) з іншими співвласниками, відсутні домовленості про порядок використання спільної сумісної власності між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та дозвіл останніх на проведення реконструкцій та добудов до їхньої власності. Обравши спосіб захисту своїх порушених прав шляхом визнання майна спільною частковою власністю, титульними власниками якого є відповідач [PERSON] та треті особи [PERSON] і [PERSON], та маючи бажання за рахунок відповідача поновити порушене право, [PERSON], на переконання суду, повинен був обрати відповідачами по справі також і інших співвласників квартири, оскільки вирішення даного спору тягне наслідки щодо всіх співвласників, а не щодо одного з них. Представник позивача [PERSON], обґрунтовуючи свою правову позицію з означеного питання наполягав на тому, що відповідачем у даній справі може бути лише [PERSON], оскільки предметом даного спору є майно, конструктивні елементи нерухомого майна, будівельні матеріали, обладнання та інше майно, що використані у процесі ремонту реконструкції кімнати квартири та самовільного будівництва прибудови, до складу якої входять кухня, передпокій, ванна, котельня, власниками якого є лише [PERSON] та [PERSON] Що стосується третіх осіб [PERSON] та [PERSON], то у даному цивільно правовому спорі, на переконання представника позивача, останні можуть бути лише третіми особами, оскільки вони не є учасниками спільної часткової власності сторін по справі [PERSON] та [PERSON] На думку суду, визначення [PERSON] відповідачем у позові [PERSON]А, яка є співвласником спільної сумісної власності на квартиру, а інших співвласників квартири третіми особами є помилкою, оскільки доказуванню у даній справі підлягає не тільки правовий режим спільного майна, набутого сторонами під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, до складу якого входять конструктивні елементи нерухомого майна, будівельні матеріали, обладнання та інше майно, що використані у процесі самовільних ремонту реконструкції кімнати квартири та будівництві до неї прибудови, до складу якої входять кухня, передпокій, ванна, котельня сторін, а і правомірність вкладень сторін у спільну сумісну власність відповідача і третіх осіб, за рахунок яких було збільшено вартість та розміри квартири, без їх згоди і ставиться питання про виникнення у середині їхньої спільної сумісної власності спільної часткової власності сторін даного цивільно правового спору. Вказані обставини можливо встановити в суді тільки з належними відповідачами по справі, якими є співвласники квартири, до якої добудовано самовільні прибудови та вчинено переобладнання існуючих кімнат, права яких, як відповідачів, в цивільному процесі набагато ширші за права третіх осіб. перебуваючи в статусі яких вони, на думку суду, не можуть в повній мірі реалізувати свої права на захист від позову. З вказаних підстав первісний позов [PERSON] до [PERSON], з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON], [PERSON], про визнання майна спільною частковою власністю, виділ частки з спільної часткової власності задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності № 28670336 від 28.10.2014 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень від 28.10.2014 року серії ЕЕВ № 416390 (т.2 а.с.209, 210) [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка, кадастровий № 0525310100:05:008:0045, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2002 га, що розташована в м. Шаргород по вул. Героїв Панфіловців. 05.07.2016 року [PERSON] предявлено зустрічний позов до [PERSON] про визнання вказаної земельної ділянки об'єктом спільної сумісної власності та поділ її в натурі з посиланням на те, що спірну земельну ділянку [PERSON] набув шляхом приватизації під час спільного проживання з нею, не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі. Вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на те, що відповідно до положень п.5 ч.1 ст. 57 СК України, особистою власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Разом з тим, не підлягають задоволенню і позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає йому користуватися та розпоряджатися своїм майном. Предметом позову є вимога позивача [PERSON] про усунення з боку відповідача перешкод у здійсненні ним права користування майном - шляхом заборони ходити по земельній ділянці. Підставою позову [PERSON] слугують посилання позивача на належне йому право користування та розпорядження майном, а також дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. Згідно з вимогами діючого законодавства, об'єктом даної категорії позовів є усунення триваючого правопорушення, яке збереглося до моменту подання позову до суду. Для задоволення вимог позивача останньому необхідно довести наявність обєктивно існуючих перешкод у здійсненні ним своїх правомочностей та встановлення судом факту протиправності дій відповідача. Таким чином, право користування має захищатися лише при доведенні факту порушення його відповідачем. Позивачем [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів, в силу вимог ст.ст. 77,78 ЦПК України, на підтвердження позовних вимог до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, у зв'язку з чим його позовні вимоги до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою задоволенню не підлягають. Оскільки позовні вимоги, як первісні так і зустрічні задоволенню не підлягають, то судові витрати, за правилами ст. 141 ЦПК України, слід віднести на рахунок сторін.

Outcome: dismissed