Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-24 00:00:00

У червні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом який в подальшому уточнив і доповнив і просив скасувати наказ про звільнення, поновити на роботі та стягнути заробітну плату і моральну шкоду. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 червня 2015 року у задоволені позовних вимог [PERSON] відмовлено. Не погоджуючись з зазначеним рішенням [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення яким уточнені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення є необґрунтованим, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, неповно з'ясовані обставини справи, що мають значення для справи, Зазначає, що висновок суду не відповідає обставинам справи, тому рішення є незаконним і підлягає скасуванню. Суд не врахував доводи позивача щодо поновлення строку на звернення до суду. Не з"ясував фактичні обставини щодо правомірності звільнення . Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що не вбачається підстав для поновлення строку, передбаченого ст.233 КЗпП України. З таким висновком суду як підставою для відмови у задоволенні позову , судова колегія не погоджується з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що згідно запису в трудовій книжці [PERSON] до 28 серпня 2008 року працював менеджером в ВАТ «Завод Укрелектроремонт» . Згідно наказу № 48к від 28 серпня 2008 року позивача було звільнено з займаної посади за п.3 ст.40 КЗпП України, а саме за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором. Підставою винесення даного наказу став протокол засідання профспілкового комітету №49 від 28 серпня 2008 року. Систематичне невиконання [PERSON] без поважних причин обов'язків, покладених на нього Правилами внутрішнього трудового розпорядку, полягало в тому, що, 21.08.2007 року він був відсутній на робочому місці протягом 3 годин 15 хвилин, 27.08.2007 року також був відсутній на робочому місці протягом 4 годин 45 хвилин, за що йому була оголошена догана наказом №199 від 30.08.2007 року. 04.10.2007 року [PERSON] повторно порушив трудову дисципліну - не знаходився на роботі протягом 2 годин 15 хвилин, за що на нього було накладене дисциплінарне стягнення наказом №229 від 05.10.2007 у вигляді позбавлення премії. Вищезазначені накази про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності ним не оскаржувалися. З правилами трудового розпорядку ВАТ «Завод «Укрелектроремонт», якими в гл. З встановлений обов'язок працівника виконувати дисципліну праці - своєчасно приходити на роботу, дотримуватися встановленої тривалості робочого часу, як і з посадовою інструкцією, в якій також передбачалось дотримання тривалості робочого часу, [PERSON] був особисто ознайомлений під підпис. 19.08.2008 р. без поважних причин запізнився на роботу на 1 годину 30 хвилин, а потім самовільно без поважних причин покинув своє робоче місце та був відсутній з 11-00 до 13-50, що до відома керівника підприємства було доведено службовою запискою помічника директора по кадрам [PERSON] з залученням до неї двох актів від 19.08.2008 р., підписаних головним бухгалтером [PERSON], головою ПК [PERSON], заступником ген. директора [PERSON] та зав.тех.архівом [PERSON] 28.08.2008 р. керівник підприємства звернувся з поданням до профспілкового комітету підприємства за згодою на звільнення [PERSON] за п. З ст. 40 КЗоТ України, яку отримав на підставі протоколу №49 засідання профспілки від 28.08.2008 р. [PERSON] під підпис був запрошений на засідання профспілкового комітету, приймав у засіданні участь, просив спілку розібратися у ситуації так як він не погоджувався з попередніми наказами про притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Судом першої інстанції були допитані в судовому засіданні відповідальні працівники, якими складено пояснювальну записку та відповідний акт про відмову останнього від ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності та про звільнення з посади. Відмова позивача від ознайомлення із наказами засвідчує про його незгоду з такими рішеннями керівництва заводу та про усвідомлення тих обставин, що вищезазначеними наказами його права порушені. В серпні 2008 року [PERSON] почав звертатися до органів прокуратури щодо вирішення трудового спору, в порушенні кримінальної справи йомубуло відмовлено, роз"яснено порядок звернення до суду. Протягом 2008-2011 років неодноразово перевірялись скарги [PERSON] різними контролюючими органами, у тому числі і прокуратурою, які надавали відповіді та виносили постанову про відмову в порушені кримінальної справи підтверджували відсутність порушень адміністрацією вимог законодавства України при звільненні [PERSON] за п. З ст. 40 КЗоТ України, та роз'яснювали йому право самостійно звернутися до суду за захистом своїх прав. Відповідно до приписів статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Стаття 234 КЗпП України передбачає можливість поновлення судом строків, передбачених статтею 233 КЗпП України, у разі пропуску їх з поважних причин. Позивач звернувся до суду лише 17 червня 2014 року . Середповажних причин зазначає, що строк оскарження наказу про його притягнення до дисциплінарної відповідальності повинен обраховуватись з дати, коли він дізнався про можливість його оскарження, а саме з 28.08.2008 року, коли йому було роз'яснено право на оскарження наказу про дисциплінарне стягнення в судовому порядку. Але він так і не оскаржив накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності і після цієї дати також не звернувся до суду , а протягом 2008-2012 років звертався до правоохоронних органів про поновлення його на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, він не скористався своїм правом звернення до суду та намагався врегулювати питання щодо поновлення його на роботі позасудовим шляхом, у зв»язку з чим пропустив строк, передбачений статтею 233 КЗпП України. В результаті перетворення, ВАТ «Завод Укрелектроремонт» з 24 вересня 2009 року припинило свою діяльність і його правонаступником стало ТОВ «Завод Укрелектроремонт». Згідно п.23 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.92 №9 за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Отже, судом достовірно встановлено, що позивач систематично не виконував без поважних причин обов'язків, покладених на нього Правилами внутрішнього трудового розпорядку , що є підставою для звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.92 №9 передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. З огляду на вищевикладене, висновок суду про відмову у задоволенні позову лише з підстав пропуску строку на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, є помилковим, оскільки з цих підстав може бути відмовлено у задоволенні позову лише за умов коли порушене право позивача підлягає захисту. Мотивувальна частина рішення суду взагалі не містить висновків суду щодо обставин справи стосовно звільнення позивача. Тому, доводи апеляційної скарги в частині не дослідження судом обставин справи є суттєвими, і дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду. Доводи апеляційної скарги в частині поновлення строку на звернення до суду не мають правового значення , оскільки позов не підлягає задоволенню по суті.

Outcome: partial