Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача ПАТ "Український інноваційний банк" про визнання недійсним кредитного договору № 25/07-ф від 23.02.2007 року. В обґрунтування вимог позивач посилаються на те, що у 2009 році ПАТ "Український інноваційний банк" (далі банк) звернувся до позивача із позовом про стягнення грошових коштів за кредитним договором. З моменту отримання вказаної позовної заяви [PERSON] взнав про те, що нібито між ним та ПАТ "Укрінбанк" було укладено кредитний договір № 25/07-ф від 23.02.2007 року, за яким він отримав грошові кошти в сумі 200 000 гривень. За фактом протиправного формування пакету документів для видачі вказаного кредиту, 14.09.2010 року, прокурором міста Тернополя було порушено кримінальну справу стосовно службових осіб Тернопільського підрозділу AT "Укрінбанк". У листопаді 2011 року Тернопільським міськрайонним судом у даній кримінальній справі постановлено обвинувальний вирок. Про порядок оформлення кредиту йому нічого не відомо. Будь-яких заяв в АТ "Укрінбанк" про отримання кредиту він не писав та грошових коштів згідно договору кредиту не отримував. Крім того, у нього відсутній другий примірник кредитного договору та будь-яких коштів на погашення кредиту він не сплачував. Працівник Банку не повідомляв йому про те, що на нього оформляється кредит в сумі 200 000 гривень, йому лише було повідомлено, що він буде поручителем УПП "Металоресурси". Ваажає, що його було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме те, що він підписує саме кредитний договір, внаслідок чого бере на себе обов'язок позичальника, зобов'язується погашати кредит і відсотки за ним та інші платежі та стає формальним боржником банку. Посилаючись на наведене, просив визнати недійсний договір № 25/07-ф, укладений між ним та банком 23.02.2007 року, як такий, що вчинений під впливом обмуна та за безгрошовістю. У судовому засіданні позивач та його представник -адвокат [PERSON] позов підтримали з підстав викладених в ньому та просив задовольнити. Позивач [PERSON] суду пояснив, що оспорюваний договір суперечить його волевиявленю та не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки він не мав наміру укладати договір кредиту та отримувати у кредит кошти у розмірі 200\~000 грн. та спірних коштів не отримував. Крім того, [PERSON] заперечив факт підписання ним договору кредиту, у звязку чим, суд витребовував у банку оригінали договору кредиту для призначення почеркознавчої ексртизи, однак, банк жодних документів не надав. Представник відповідача у судове засідання не зявився, хоча про час та мцсе його був повідомлений належним чином. Заяви про розгляду справи без його участі суду не подава. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з"явився, хоча про день та час слухання справи повідомлявся судом. [PERSON] був присутній у попередньому судовому засіданні, позов підтримав та просив задовольнити. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПУ України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце судового засідання і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вважає за необхідне, проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що в матеріалах справи міститься копія кредитного договору № 25/07-ф від 23.02.2007 року, укладеного між [PERSON] (Позичальником) та АТ "Укрінбанк", правонаступником якого є ПАТ "Укрінбанк" (Кредитором), в особі директора Тернопільської філії [PERSON], згідно умов якого банку надав [PERSON] кредит у розмірі 200 000 гривень на споживчі постреби, із сплатою 18% річних, з кінцевим строком повернення до 22 лютого 2008 року. Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 07 листопада 2011 року у кримінальній справі №1-34/2011р. по обвинуваченню [PERSON] В,І, та [PERSON], [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.364-1, ч.2 ст.366 (у попередній редакції), ч.2 ст.367 (у попередній редакції) КК України, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.367 (у попередній редакції) КК України. Даний вирок не оскаржувався та набрав законної сили. Вироком суду встановлено, що згідно прибуткових касових ордерів УПП «Металоресурси» кошти отримані по кредитному договору № 25/07-ф, укладеному між Тернопільською філією АТ «Укрінбанк» та фізичною особою [PERSON] були внесені в касу УПП «Металоресурси «. Вказаний факт також підтверджується прибутковим касовим ордером від 23.02.2007 року наявним у матерілах справи, з якого вбачається, що кредитні кошти у розмірі 200\~000 грн. отриманні від банку згідно кредитного договору №25/07-ф від 23.02.2007 року зараховані у касу УПП «Металоресурси». Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що з квітня 2007 року по травень 2008 року він працював офіціантом в ресторані «Диканька» (ПП Коруна [PERSON]). В лютому 2007 року від [PERSON] йому поступила пропозиція про оформлення договору поруки кредиту щодо забезпечення виконання зобовязань УПП «Металоресурси» перед банком. [PERSON] повідомив, що кредит буде використаний у фінансово-господарській діяльності УПП «Металоресурси», а з його сторони необхідно було зявитись в банк і підписати відповідні документи необхідні для видачі даного кредиту, які йому будуть надані працівниками банку. Суми кредиту [PERSON] не називав. Він погодився на умови представлені [PERSON] так як повністю довіряв йому і підписав документи, які йому представив, якийсь працівник банку, хто саме не пригадує, які саме документи він підписував він також не знає та заперечує факт підписання договору кредиту. Крім того, будь-яких документів для видачі кредиту, довідку про доходи, сімейний стан та інше він банку не подавав. Грошових коштів згідно оспорюваного договору він не отримував та будь-яких платежів на погашення боргу не здійснював. В жовтні 2009 року, коли йому прийшло повідомлення з банку про необхідність погашення кредиту він зрозумів, що коли підписував в «Укрінбанку» документи на прохання [PERSON], то саме тоді кредит було оформлено на його імя, хоча своєї згоди на це нікому не надавав, а коли підписував документи то гадав, що кредит оформляється на УПП «Металоресурси», як саме йому і говорив [PERSON] Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що з 2004 року є директором унітарного приватного підприємства «Металоресурси», яке було зареєстровано у [INFO]. Дане підприємство здійснювало господарську діяльність у сфері оптової закупівлі та переробки брухту чорних металів. У зв`язку з виниклою потребою у збільшені обігових коштів та збільшені об`ємів переробки брухту чорних металів необхідно було залучити кредитні грошові кошти. Серед банківських установ міста Тернополя найвигіднішу для підприємства пропозицію для співпраці надало акціонерне товариство «Український інноваційний банк». Приблизно з кінця весни 2005 року він познайомився із службовими особами АТ «Укрінбанк», а саме з [PERSON], [PERSON] та іншими працівникми банку прізвищ яких вже не пам`ятає. Влітку 2005 року УПП «Металоресурси» отримало від АТ «Укрінбанк» перший кредит в розмірі 1\~200\~000 гривень. Вказаний кредит був повністю погашений і будь-яких непорозумінь із Банком у нього не було. Через рік, приблизно у квітні-травні 2006 року працівник банку [PERSON] запропонував оформити на УПП «Металоресурси» ще один кредит для поповнення обігових коштів підприємства. Суть пропозиції полягала у тому, що Банк має певну кількість грошових коштів, які необхідно «роздати» у вигляді кредитів, щоб ці кошти працювали і були оплачуваними, тобто необхідно було показати роботу Тернопільської філії АТ «Укрінбанк» перед керівництвом АТ «Укрінбанк». При цьому [PERSON] пояснив, що самостійно буде займатися усіма неохідними для отримання кредиту документами. Під час процедури оформлення кредитів [PERSON] просив надати ксерокопії паспортів працівників УПП «Металоресурси», мотивуючи це тим, що вони нібито будуть поручителями підприємства перед Банком, і що це є звичайна процедура. Він особисто надавав йому частину ксерокопій паспортів працівників, які працювали на УПП «Металоресурси». Також [PERSON] неодноразово приїжджав до нього та надавав для підпису і завірення відтиском печатки підприємства документи. Які саме документи надавались йому [PERSON] пригадати на даний час не може. Грошові кошти, які отримувались за документами підготовленими [PERSON], останній привозив йому на офіс, де він приймав їх у касу підприємства та видавав відповідні прихідні квитанції. Також два рази він сам їздив у банк забирати грошові кошти, на які виписував відповідні квитанції про те, що ці гроші оприбутковуються касою підприємства як кредит. При цьому, [PERSON] вказував йому які саме номери та дати кредитних договорів вписувати у ці прибуткові квитанції. Працівникам підприємства він також пояснював, що цей кредит повністю оформляється на підприємство, а вони лише є поручителями. У квітні 2008 року [PERSON] повідомив його про те, що у Тернопільську філію АТ «Укрінбанк» приїжджає перевірка з центрального офісу АТ «Укрінбанк», а тому він зобов`язаний знайти всіх фізичних осіб та підписати значну кількість документів «заднім» числом. Ознайомившись із даними документами він зрозумів, що [PERSON] протягом 2006-2007 років повністю оформляв кредити на фізичних осіб, у тому числі і на [PERSON]. На його зауваження щодо введення в оману, [PERSON] повідомив про те, що зараз необхідно ці документи перед перевіркою підписати, а в подальшому він виправить ситуацію, оскільки саме він є керуючим Тернопільської філії АТ «Укрінбанк». У травні 2008 року на прохання керівника комісії АТ «Укрінбанк», яка здійснювала перевірку діяльності Тернопільської філії АТ «Укрінбанк», він зустрівся із ними і повністю визнав борг УПП «Металоресурси» перед Банком, про що вони підписали відповідний протокол та провели розмову про документальне переведення боргу на УПП «Металоресурси». Однак, з серпня 2009 року Банк розпочав звертатись у правоохоронні органи і суди до фізичних осіб про стягнення боргу за кредитними договорами, до яких останні ніякого відношення не мають і ніяких грошових коштів ці особи не отримували. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши наявні докази у справі, у тому числі покази свідків, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Згідно із зазначеними вимогами зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тощо. Згідно з ч. 1, 2 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив , що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно з вимогами ст. 1051 ЦК позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Судом встановлено, що кошти за оспорюваним кредитним договором були отримані саме УПП "Металоресурси" безпосередньо від ТФ АТ "Укрінбанк". Позивачу було відомо про домовленість [PERSON] з працівниками банку про надання кредиту, який мав бути використаний [PERSON], при цьому [PERSON] повинен був виступити лише поручителем за оспорюваним договором кредиту. Таким чинорм, суд вважає, що в судовому засіданні доведено факт того, що оспорюваний договір кредиту не був спрямований на настання реальних наслідків, оскільки кошти за таким кредитом отримало УПП «МЕталоресурси», яке і здійснювало погашення кредиту . Враховуючи вищенаведенні вимоги закону та встановленні обставини справи, суд приходить до переконня, що даний оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому з метою захисту прав позивача кредитний договір № 25/07-ф від 23.02.2007 року, слід визнати недійсним на підставі вимогш ч.5 ст.203, ст.215 ЦК України. Відповідач у судове засідання не зявився, при цьому був належним чином повідомений про час та місце розгляду справи, на неодноразові вимоги суду, не надав суду оригіналів оспорюваного договору кредиту, кредитної справи [PERSON], і тим самим не спростував доводів позивача та встановлених судом обставини справи.

Outcome: approved