Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

15 липня 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання недійсним договору замовлення №4762 від 2 грудня 2015 року укладеного між сторонами щодо виготовлення та встановлення вбудованих корпусних меблів. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що вартість замовлення за договором становила 35 700 грн, при цьому ним в якості передоплати було внесено кошти в сумі 17 000 грн, а в кінці грудня було сплачено ще 7 200 грн. Однак відповідачем умови договору виконані не були, у визначений строк меблі виготовлено не було, у зв`язку із чим [PERSON] звертався до Хмельницького міськрайонного суду із позовом до [PERSON] про відшкодування збитків завданих невиконанням договору, заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 27 травня 2019 року позов було задоволено повністю та стягнуто з відповідача кошти в сумі 57 636 грн 48 коп. За заявою представника відповідача ухвалене заочне рішення було скасовано, а 17 грудня 2019 року позов [PERSON] було задоволено частково та стягнуто з [PERSON] 7 200 грн збитків та 99 грн 90 коп. судових витрат. Позивач вважає, що укладений договір є фіктивним, оскільки він укладений без мети його виконання, під вигаданою назвою неіснуючого підприємства та підписаний від імені фізичної особи-підприємця, яким відповідач на той час не був. Відповідач жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що мав виконати замовлення під час розгляду попередньої справи не надали, відсутні ескізи, креслення, малюнки, розрахунки вартості. Враховуючи, що договір за своїм змістом суперечить вимогам закону та не спрямований на настання реальних наслідків, [PERSON] просить визнати його недійсним. Невиконанням договору та заволодіння коштами позивачу завдано моральної шкоди розмір якої він визначив у сумі 57 000 грн. Також у виконавчому провадженні, яке у зв`язку із скасуванням заочного рішення було закінчено, позивачем було здійснено авансування витрат в сумі 2 000 грн, для проведення оцінки вартості нерухомого майна, які він просить стягнути з відповідача як збиток. Позивач в судовому засіданні вимоги викладені у позовній заяві підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, зазначив, що підстави для його задоволення відсутні. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши наявні у ній докази, вважає, що позов слід задовольнити частково з огляду на наступне. Як встановлено в судовому засіданні 02 грудня 2015 року між Дизайн студією «А-купе» в особі [PERSON] та [PERSON] було укладено договір замовлення №4763, за умовами якого продавець реалізує замовнику меблі згідно із замовленням. Предметом договору було виготовлення та встановлення вбудованих корпусних меблів. Вартість замовлення була встановлена в сумі 35 700 грн. Заочним рішенням винесеним Хмельницьким міськрайонним судом у справі №686/5088/19 від 27 травня 2019 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків завданих невиконанням договору, з останнього було стягнуто кошти в сумі 57 636 грн 48 коп., з яких 24 200 кошти сплачені за договором замовлення, 20 277 грн 60 коп. - штрафні санкції за договором, 10 897 грн 26 коп. інфляційні збитки, 2.261 грн 62 коп. - 3% річних. На виконання зазначеного рішення суду було видано виконавчий лист, який було пред`явлено до виконання у Перший відділ ДВС міста Хмельницького, виконавче провадження №59488201. 08 серпня 2019 року державним виконавцем було винесено постанову про опис та арешт майна боржника, а саме нежитлове приміщення №5 загальною площею 10 кв.м., що по [ADDRESS] . 11 вересня 2019 року державний виконавець звернувся до [PERSON] з листом, в якому запропонував проавансувати витрати в сумі 2 000 грн по виконавчому провадженню для проведення експертизи з метою визначення ринкової вартості нежитлового приміщення [PERSON] 11 жовтня 2019 року [PERSON] вніс кошти на вказаний державним виконавцем рахунок, що підтверджується копією квитанції №37. 09 вересня 2019 року ТОВ «Юридична компанія «Юрсфера»» виготовила висновок про незалежну оцінку. 11 листопада 2019 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку із постановленням Хмельницьким міськрайонним судом ухвали від 08 листопада 2019 року про скасування заочного рішення від 27 травня 2019 року. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 грудня 2019 року у справі №686/5088/19 позов [PERSON] було задоволено частково, та стягнуто з [PERSON] на його користь 7 200 грн збитків (внесеної передоплати) та судові витрати в сумі 99 грн 90 коп. Постановою Хмельницького апеляційного суду від 20 травня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Цим же рішенням було встановлено, що оскільки [PERSON] своїх зобов`язань за договором не виконав у повному обсязі щодо здійснення передоплати, то у відповідача [PERSON] не виник обов`язок виконати умови договору. Крім цього суд апеляційної інстанції відхиляючи доводи апеляційної скарги вказав на те, що [PERSON] з позовом про визнання договору фіктивним не звертався, чим позивач фактично обґрунтував пред`явлений новий позов. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Судами першої та апеляційної інстанції у справі №686/5088/19 було встановлено, що позивач в повному обсязі передоплату за договором не здійснив, у зв`язку із чим у відповідача обов`язку виконати договір не було. Доведенні обставин фіктивності правочину покладається саме на позивача. Однак враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що докази на підтвердження фіктивності правочину у справі не міститься, з огляду на що підстави для задоволення позову в цій частині, щодо визнання недійсним правочину з підстав його фіктивності відсутні. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. П. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 2005 року № 4 (зі змінами та доповненнями) звернуто увагу на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач завдану моральну шкоду обгрунтовував тим, що відповідач, завлодівши його коштами шахрайським шляхом, змусив його повтороно здійснити замовлення меблів, за що ним було сплачено 27 300 грн, тривалим намаганням позивача повернути сплачені кошти, складанням запитів, позовів, листів, розшуку відповідача, понесенням додаткових витрат. В судовому засіданні не встановлено обставин заподіяння моральних страждань [PERSON] , зважаючи на відсутність підстав для задовлення позову про визнання недійсним договору з підстав його фіктивності, а тому ця вимога також задоволенню не підлягає. Відповідо до ст.42 Закону України "Про виконавче провадженняч" кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача. п.20 ч.3 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець має право залучати в разі потреби до проведення чи організації виконавчих дій суб`єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача. Згідно п.4 ч.1 ст.39 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі: скасування абовизнання нечнним рішення на підставі якого був виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. В силу ст.40 цього Закону виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Оскільки 11 листопада 2019 року постановою державного виконавця виконавче провадження №59488201 було закінчено, відповідна постанова набрала законної сили, понесені позивачем авансові витрати в сумі 2000 грн за проведення оцінки нерухзомого майна, в силу вимог Закону України "Про виконавче провадження", могли би бути стягнуті з боржника тільки у випадку виконання судового рішення, однак в межах виконавчого провадження №59488201, а тому суд вважає, що такі витрати слід віднести до збитків, в розумінні ст.22 ЦК України. Так зокрема згідно зазначеної статті збитками є: 1) втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 000 грн, як збитки у виді сплаченого [PERSON] авансового платежу у виконавчому провадженні яке закінчено у зв`язку із скасуванням судом раніше ухваленого заочного рішення. Оскільки іншим способом понесені витрати відшкодовані бути не можуть, враховуючи, що законодавець передбавчив можливість стягнення у такому випадку тільки виконавчого збору на підставі винесеної виконавцем постанови. Судові витрати по справі становлять 840 грн 80 коп., однак враховуючи, що позов задоволено частково на суму 2000 грн, що становить 4 відсотка від ціни позову 59 000 грн, то відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати в сумі 33 грн 63 коп.=840 грн 80 коп. х 4%/100%, пропорційно до задоволених вимог слід віднести на рахунок держави.

Outcome: partial