Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд із позовом до Куликівськоїселищної ради Жовківського району Львівської області, третя особа: Жовківська державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] року помер її чоловік, [PERSON], після смерті якого залишилося наступне спадкове майно: житловий будинок [ADDRESS], який вони збудували за час шлюбу. Стверджує, що її чоловік за життя заповіту не складав, що стверджується довідкою Куликівської селищної ради. Свідченням того, що вона є дружиною [PERSON] є свідоцтво про шлюб. Зазначає, що довідкою Куликівської селищної ради від 05.03.2018 року № 519 стверджується, що [PERSON] до дня смерті проживав та був зареєстрований [ADDRESS]. За життя чоловік, [PERSON] , права власності на житловий будинок належним чином не зареєстрував. Вказує, що вона зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус в письмовій формі їй відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину. А тому просить визнати за нею, [PERSON], в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, [PERSON], який помер [INFO] року, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] Позивач в підготовче судове засідання не з'явилася, хоча про дату, час та місце проведення такого була повідомлена належним чином, однак подала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Представник відповідача-Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області в судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином, однак з Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області на адресу суду надійшов лист, з якого вбачається, що вони позов визнають, справу просять розглядати без представника селищної ради. Представник третьої особи- Жовківської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Львівській області в судове засідання не з'явилася, хоча про дату, час та місце проведення такого була повідомлена належним чином, однак подала на адресу суду клопотання про розгляд справи без участі представника нотаріальної контори. Судом вирішено розгляд справи проводити за відсутності учасників та на підставі поданих до суду доказів постановити рішення по справі, зважаючи на подані учасниками заяви. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з'явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється . Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Ч. 3 ст. 200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Так як відповідач не заперечує проти позовних вимог, фактично визнали їх, суд вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Ч. 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] помер [INFO] року. Відповідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України від 16.01.2003 року, що набрав чинності 01.01.2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинностіЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Оскільки [PERSON] помер [INFO] року, тобто спадщина відкрилася до набрання чинності ЦК України, то до правовідносин, що стосуються прийняття спадщини після його смерті слід застосовувати положення Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року. Так, ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Із копії довідки № 521, яка видана Куликівською селищною радою Жовківського району Львівської області 05.03.2018 року вбачається, що від імені [PERSON], який помер [INFO] року, заповіт селищною радою не посвідчувався. Відомостей про те, що від імені [PERSON] посвідчувався заповіт у нотаріуса немає. А тому суд приходить до висновку, що спадкування після смерті [PERSON] здійснюється за законом. Ст. 527 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року встановлено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно ч. 1 ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. З копії свідоцтва про шлюб, яке видано повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Жовківського районного управління юстиції у Львівській області 18.02.2015 року вбачається, що [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] 30.04.1947 року про що цього ж дня було складено відповідний актовий запис за № 22. Прізвище після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєно [PERSON]. Тобто позивач [PERSON] була дружиною [PERSON], а як наслідок є спадкоємцем першої черги за законом. Із копії довідки № 520, яка видана Куликівською селищною радою Жовківського району Львівської області 05.03.2018 року вбачається, що [PERSON] проживала разом із своїм чоловіком [PERSON], який помер [INFO] року, до дня його смерті в [ADDRESS] і вели спільне господарство. Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийняття спадщини визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким з урахуванням вимог ст. 525 зазначеного кодексу визнається день смерті спадкодавця. Згідно ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців з дня її відкриття фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Так як позивач проживала разом із спадкодавцем, своїм чоловіком до дня його смерті та вели спільне господарство, тобто вступила в управління та володіння спадковим майном, вона є такою, щоприйняла спадщину після смерті [PERSON]. Суд враховує, що позивач 19.04.2018 року подала в Жовківську державну нотаріальну контору заяву про видачу свідоцтва на спадщину за законом, а саме житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Однак постановою Жовківської державної нотаріальної контори за №/1129/01-16 від 23.04.2018 року «Про відмову у вчиненні нотаріальної дії» позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок в [ADDRESS] після смерті [PERSON] який помер [INFO] року, було відмовлено у зв'язку із недотриманням п. 2 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», а саме через ненадання необхідних правовстановлюючих документів на спадкове майно, яке підлягає реєстрації. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до підпункту 4.15, 4.18 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Як встановлено під час розгляду справи правовстановлюючого документу на житловий будинок в учасників немає. Суд враховує також, що довідкою за № 2/2643 від 05.03.2018 року, яка видана Обласним комунальним підприємством "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", стверджується, що згідно інвентаризаційних матеріалів ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" станом на 29.12.2012 року, житловий будинок загальною площею 93,8 кв. м, житловою площею 69,2 кв.м за адресою: [ADDRESS] не зареєстровано та право власності не видавалося. Суд враховує, що в матеріалах справи немає відомостей, що на житловий будинок в [ADDRESS] є заборони чи накладені арешти. З копії технічого паспорта, виготовленого Обласним комунальним підприємством "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" вбачається що загальна площа будинку [ADDRESS] становить 93,8 кв.м, житлова 69,2 кв.м, допоміжна 20,2 кв.м., площа приміщень загального користування становить 4,4 кв. м. При будинку є господарські будівлі: сарай, літня кухня, навіс, вбиральня. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Відповідно до ст. 80 ЦК України встановлено, що жилий будинок є об'єктом права приватної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст. 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства України, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок. Отже, позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого чоловіка, [PERSON], який помер [INFO] року, прийняла після його смерті спадщину, оскільки вступила в управління та володіння спадковим майном, так як проживала разом із спадкодавцем та вели спільне господарство. Суд враховує, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме на житловий будинок, який належав її чоловікові, через неподання правовстановлюючих документів на майно померлого. Як встановлено під час розгляду справи [PERSON] не було зареєстровано право власності на житловий будинок. В той же час із технічного паспорта на житловий будинок не вбачається ознак самочинного будівництва. Суд враховує і позицію відповідача, які не заперечують проти задоволення позовних вимог. Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що право позивача підлягає захисту в судовому порядку і в суду є всі підстави для визнання за [PERSON], [INFO], в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, права власності на житловий будинок [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами: сарай, літня кухня, навіс, вбиральня. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: approved