Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезгаданим позовом, за яким зазначив, що з 06.03.2015 року він працював на посаді охоронника у КП «Титан», а з 01.04.2015 року - був переведений працювати сторожем. 06.09.2016 року позивача по телефону повідомили, що він звільнений. 19.09.2016 року він отримав трудову книжку та на його вимогу йому надали копію наказу від 05.09.2016 року про звільнення. Проте, як зазначає позивач, роботодавець не звертався за попередньою згодою на звільнення до профоргану та вищестоящої профспілки, членом якої є [PERSON] Крім того, вільні вакантні місця на підприємстві позивачу не пропонувались, не розглядалась і не надавалась можливість розглянути переважне право залишення на роботі. На підставі викладеного позивач просить суд визнати звільнення незаконним та поновити його на посаді сторожа КП «Титан», зобов'язати відповідача оплатити вимушений прогул у розмірі 19333 грн., відшкодувати моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. та видати позивачу трудову книжку без запису про незаконне звільнення. В судовому засіданні позивач та його представник наполягли на заявленому позові за вищевказаними підставами, а представник відповідача заперечив на заявлені позовні вимоги, вказуючи на законність звільнення позивача. Думку сторони відповідача у судовому засіданні підтримала і третя особа директор Комунального підприємства «Титан» Іщенко Л.Г. Всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. Так, наказом № 22 від 06.03.2015 року позивача було призначено на посаду охоронника. Згодом, [PERSON] було переведено сторожем у службу сторожів КП «Титан», про що був виданий наказ № 34-к від 01.04.2015 року. З 06.09.2016 року наказом № 184 від 05.09.2016 року позивача було звільнено з підприємства на підставі ст. 40 п.1 КЗпП України за скороченням штату. За статтями 11, 27 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заперечуючи на позов, представник відповідача, наполягав на законності звільнення позивача, щодо чого зокрема було отримано відповідачем позитивний висновок первинної профспілкової організації КП «Титан». Натомість з такими твердженнями відповідача суд погодитися не може. Як зазначено в абз. 1 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (з наступними змінами та доповненнями) розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У судовому засіданні представник відповідача підтвердив, що через зміни в організації виробництва на КП «Титан» відбулося скорочення посад сторожів. Такі пояснення узгоджуються із наказом по КП «Титан» № 117 від 01.07.2016 року про виведення із штатного розпису підприємства 15 посад сторожів. Одночасно сторона відповідача і не заперечувала на те, що кілька посад сторожів лишилося у КП «Титан» згідно затвердженого з 06.09.2016 року штатного розпису. Однак суду відповідачем так і не було надано доказів дотримання ним при звільненні позивача приписів ст. 42 КЗпП України - щодо надання [PERSON] переважного права залишитися на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. Крім того, як передбачає ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Натомість, стороною відповідача суду так і не було надано доказів відсутності на КП «Титан» роботи за відповідною професією чи спеціальністю позивача, якого попередили 06.07.2016 року про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. Що стосується доводів позивача про порушення роботодавцем вимог ст.ст. 43, 252 КЗпП України при його звільненні, було встановлено таке. 2 липня 2002 року відбулася реєстрація об'єднання громадян - Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості», про що свідчить свідоцтво № 1802. При цьому Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості» працівників КП «Титан» входить до Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості», про що мається свідоцтво № 236 від 01.07.2016 року. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 25.07.2016 року було проведено державну реєстрацію первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників КП «Титан». При цьому, як слідує із матеріалів справи, членом та керівником названої профспілки був та залишається саме позивач, який у інших профспілкових організаціях і не перебував, в тому числі й у первинній профспілковій організації КП «Титан». Частиною 1, ст. 40 КЗпП передбачене розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, а також строкового трудового договору до закінчення строку його чинності з ініціативи власника або уповноваженого органу при змінах в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст.40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Статтею 252 КЗпП України та ч.3, ст. 41 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). Ці норми встановлюють додаткові гарантії для працівників, обраних до профспілкових органів, і застосовуються із дотриманням загальних норм. Крім того, згідно із роз'ясненнями, наданими у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 6 листопада 1992 року, у тих випадках, коли крім додержання загальних вимог щодо порядку звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу згідно з чинним законодавством на звільнення певних категорій працівників (наприклад, неповнолітніх, працівників, обраних до складу народних депутатів, профспілкових органів, ради (правління) підприємства, ради трудового колективу) необхідна також згода відповідного органу, вона має бути і в тому випадку, коли за ст. 43-1 КЗпП України допускається звільнення без згоди профспілкового органу підприємства, установи, організації (крім ліквідації). Якщо за положеннями чинного законодавства у цих випадках згода відповідного органу має бути попередньою, суд бере до уваги лише таку згоду, оскільки іншого законом не передбачено. Таким чином, ст. 43 КЗпП України, ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» умову надання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на розірвання трудового договору з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, визначають обов'язковою. Отже, системний аналіз указаних норм закону дозволяє зробити висновок, що попередня згода чи незгода на звільнення працівника, який є членом профспілкової організації, з боку профспілкової організації є засобом захисту прав працівника, і це право на захист не може бути обмежено. Така правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2012 року по справі №6-11461св12, постанові Верховного Суду України від 25.03.2014 року у справі № 21-44а14, постанові Верховного Суду України від 01.10.2013 року по справі № 21-319а13. Натомість, на час звільнення позивача ніякого висновку профспілки, членом якої був [PERSON], з питання звільнення роботодавець не мав. Більш того, частиною 4 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що звільнення з ініціативи роботодавця працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення терміну, на який він обирався, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, який перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законодавством передбачена можливість звільнення з роботи чи зі служби. Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв'язку з неналежним виконанням своїх обов'язків або за власним бажанням, за винятком випадків, коли це обумовлено станом здоров'я. Таким чином, стороною відповідача суду не було надано належних, допустимих та переконливих доказів того, що звільнення позивача відбулося у відповідності з дотриманням норм чинного законодавства. Посилання сторони відповідача на відсутність у останнього належних відомостей про легалізацію Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників КП «Титан» не впливають на висновок суду, оскільки відомості про державну реєстрацію названої первинної профспілкової організації містилися у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ще до моменту звільнення позивача, і такі відомості є публічними, вільно відкритими до доступу, а інформацією про створення такої профспілки та про участь у її діяльності позивача комунальне підприємство «Титан» завчасно володіло, про що достовірно свідчать матеріали цивільної справи зокрема відповідні звернення. Згідно ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Отже, за вищевказаних обставин суд визнає, що відповідачем під час звільнення позивача не було дотримано вимоги ст.ст. 40 ч. 2, 43, 49-2, 252 КЗпП України, що є підставою для поновлення працівника на роботі. В такому разі позивач підлягає поновленню на тій самій посаді, з якої його було звільнено, з дати його звільнення. Під час судового розгляду було з'ясовано, що позивач отримав від КП «Титан» свою трудову книжку вже з відповідним записом про звільнення з 06.09.2016 року, а тому позовна вимога про зобов'язання відповідача видати [PERSON] трудову книжку судом залишається без задоволення, враховуючи й те, що позивач своїх вимог не змінював, зокрема не ставив питання про внесення змін до трудової книжки чи про виключення із неї певних записів. Одночасно з ухваленням рішення про поновлення працівника на роботі, суд вирішує питання про виплату йому середньої зарплати за час вимушеного прогулу. Період прогулу встановлюється з дати звільнення до дати прийняття рішення про поновлення згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 ЗУ "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок). Із п. 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз. 1 п. 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Суд здійснює розрахунок на підставі тих доказів, що надані сторонами та маються в матеріалах справи. Відповідач надав довідку про те, що заробіток позивача за останні два місяці, що передуються звільненню, складає: за липень 2016 року - 2130,37 грн., за серпень 2016 року - 3142,51 грн. Середньоденна заробітна плата становить: 3142,51 грн. + 2130,37 грн. / (21 + 22) = 122,63 грн., яка надана без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів. У періоді вимушеного прогулу з 7 вересня 2016 року по 31 грудня 2016 року міститься робочих днів: 82. Тому за такий час за вимушений прогул на користь позивача підлягає до стягнення - 10055,66 грн. (122,63 грн. х 82 р.д.) без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів. Крім того, за період вимушеного прогулу за січень 2017 року на користь позивача підлягають стягненню ще 3200 грн. (ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21 грудня 2016 року N 1801-VIII) без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів. Отже, суд не може повністю погодитись із визначеним позивачем розміром вказаного відшкодування. Згідно з п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення про поновлення незаконно звільненого працівника та про присудження працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах платежу за один місяць в сумі 3200 грн. (ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21 грудня 2016 року N 1801-VIII) підлягає негайному виконанню. При вирішенні вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Нормою ст. 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Встановивши, що з боку роботодавця мали місце порушення трудових прав позивача внаслідок порушення процедури скорочення його посади, суд вважає, що цим позивачеві одночасно завдано моральні страждання, які виявились у переживаннях, втраті нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим, суд не може і погодитись з визначеним позивачем розміром відшкодування, яке позивач оцінює у сумі 50000 грн. В цьому сенсі, зваживши на те, що порушення виразились лише в тому, що позивачу не було запропоновано всі вільні вакансії та не погоджено його звільнення з профспілковими органами, а права позивача на тепер захищаються шляхом його поновлення на роботі та стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також враховуючи, що відповідач є бюджетною установою, суд вважає, що є достатнім та розумним розміром відшкодування сума - 700 грн. В порядку ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню в дохід держави судові витрати в загальному розмірі судового збору за подання позову з майновими та немайновими вимогами - 1102,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial