Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

25 квітня 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. Ухвалою суду від 06 червня 2016 року вказаний позов залишено без розгляду. 29 квітня 2016 року позивачка надала суду уточнену позовну заяву до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання договору міни нерухомого майна дійсним та визнання права власності. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що між нею та відповідачем [PERSON] 13 жовтня 2014 року було розірвано шлюб. В зареєстрованому шлюбі вони перебували з 12 липня 1996 року. Перебуваючи у шлюбі вони на сумісні кошти придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS], обмінявши свою однокімнатну квартиру [ADDRESS] з [PERSON] Договір обміну нерухомого майна було посвідчено на Промисловій Товарній біржі м.Павлограда за №10/14-НДП від 12 жовтня 2000 року. Сторонами були виконані всі умови договору і вони стали власниками вказаних квартир. Договір обміну було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації м.Павлограда. КП "Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації" видало технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON] Оскільки квартира придбана в період шлюбу, вона має право на 1/2 частину вказаного майна, але домовленості про добровільний розподіл спільно нажитого майна подружжя позивачка з відповідачем не досягли. Для захисту своїх оспорюваних прав вважає за необхідне звернутися до суду. Вона не була усвідомлена про те, що договір міни нерухомого майна, укладений на Павлоградській товарній біржі, так як відповідач [PERSON] оформляв в її відсутність і вона не знала, що його треба узаконювати у судовому порядку. Просить суд поновити їй строк звернення до суду з вказаним позовом, визнати спірну квартиру об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири, визнати дійсним договір міни нерухомого майна від 12 жовтня 2000 року, стягти з відповідача [PERSON] судовий збір в розмірі 551,20 гривень та витрати на експерта в сумі 1 000,00 гривень. 27 травня 2016 року відповідач [PERSON] подав до суду заперечення на позовну заяву позивачки, в яких просить відмовити останній в задоволенні позовних вимог, так як вона просить визнати договір міни нерухомого майна дійсним, не будучи стороною вказаного договору міни, зазначає відповідачем власника - [PERSON], але жодної норми матеріального та процесуального права з приводу порушення її права саме ним не наводить. Посилання позивачки на те, що вона, начебто, «не була усвідомлена» про те, що договір укладався на Павлоградській Товарній Біржі у її відсутність не відповідає дійсності, так як вона долучає копії правовстановлюючих документів до позову, сам документ було укладено на Промисловій товарній біржі, а не на Павлоградській. Право власності на квартиру було зареєстровано належним чином, згідно норм діючого законодавства, яке діяло на момент виникнення правовідносин, про що свідчить додана до позову копія реєстраційного посвідчення Павлоградського бюро технічної інвентаризації від 16 жовтня 2000 року. Вважає, що у відповідачки немає жодних підстав звернення до суду, так як між сторонами немає спору. Вимога про визнання квартири спільною сумісною власністю не є коректною, так як, згідно п.2 ст.60 СК України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто це право вже визначено законом. Вимоги про визнання договору міни нерухомого майна дійсним та визнання права власності повинні бути заявлені окремим позовом. Визнання права власності на ? частку квартири не вирішить подальших питань щодо володіння та користування квартирою, порядку утримання її, сплати комунальних послуг, так як виділити в натурі кожному частку технічно не можливо. Користування квартирою через неприязні стосунки між сторонами також неможливе. 27 травня 2016 року відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обгрунтування позову зазначив, що дійсно з 1996 по 2014 рік перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою [PERSON] В період шлюбу ними було придбану спірну квартиру. На час розірвання шлюбу між сторонами було досягнуто домовленість про те, що вказана квартира залишається в користуванні [PERSON], так як [PERSON] створила нову сім'ю, проживає зі своїм чоловіком за іншою адресою та втратила інтерес до вказаного житла. Він зобов'язався компенсувати їй 1/2 частину вартості квартири. На сьогодні [PERSON] знаходиться на заробітках в державі Росія, іншого житла не має. Вважає, що визнання права власності на кожну окрему частку квартири не вирішить подальших питань, щодо володіння та користування квартирою, порядку її утримання, сплати комунальних послуг, тощо, так як виділити в натурі кожному частку квартири технічно неможливо. Користування квартирою через неприязні стосунки між сторонами також неможливо. Вважає, що припинення права на частку квартири не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачки, так як [PERSON] зі свого боку готовий компенсувати дійсну вартість 1/2 частини квартири, яка, згідно з висновком оцінювача [PERSON] - директора ТОВ "ВКФ-Спарта", становить 25 152,50 гривень. На сьогоднішній день він не бачить іншого варіанту, як врегулювати дане питання у судовому порядку. Просить суд поділити сумісно нажите майно подружжя наступним чином: припинити право власності [PERSON] на частку квартири [ADDRESS], що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, та стягнути з нього компенсацію за вказану частку квартири в розмірі 25 152,50 гривень на користь [PERSON], визнати за ним право власності на вказану квартиру. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить суд їх задовільнити, а в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовити, доповнивши, що від шлюбу з відповідачем вони мають повнолітню дитину - [PERSON], [INFO], яка проживає разом з нею та її чоловіком [PERSON] у найманій квартирі. Відповідач [PERSON] поїхав у Росію, створив нову сім'ю. У спірній квартирі, яка є об'єктом спільної сумісної власності її та її колишнього чоловіка [PERSON], проживають квартиранти, замок на дверях поміняний і вона не має змоги потрапити до своєї квартири. Вона не згідна отримати від відповідача 1/2 частку вартості квартири в розмірі 25 152,50 гривень, оскільки має намір разом з донькою проживати в ній. Готова сплатити відповідачу 1/2 частку вартості квартири. Крім того, має розписку відповідача від 11 вересня 2014 року, яку долучила до матеріалів справи, згідно якої відповідач [PERSON] підтвердив, що матеріальну частину віддав у повному обсязі [PERSON] і претензій до неї не має. Згідно усної домовленості свою частину квартири віддає своїй доньці [PERSON] В подальшому передасть її по договору дарування останній. До [PERSON] претензій матеріальних та житлових не має. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнала частково: згідна, якщо це необхідно, щоб договір, оформлений Біржею, було визнано дійсним, згідна, що квартира придбана сторонами в шлюбі, є їх сумісною власністю, не згідна, щоб ? частка квартири належала позивачці, так як квартира розподілу не підлягає. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] підтримала у повному обсязі та просила його задовільнити. Доповнила, що вона згідна з тим, що договір міни нерухомого майна, укладений на Товарній біржі, слід узаконити в судовому порядку, згідна, що квартиру придбали сторони, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі і згідна, що у позивачки [PERSON] є право на 1/2 частину вказаної квартири, вважає, що квартира є їх сумісною власністю, яка поділу не підлягає, і не згідна, щоб за останньою визнавали право власності на 1/2 частину квартири, оскільки відповідач [PERSON] згідний сплатити їй вартість 1/2 частини квартири і стати одноособовим її власником. Не згідна на те, щоб позивачка сплатила відповідачу вартість 1/2 частини квартири, оскільки він проживає з новою сім'єю в Росії, так як там працює, змушений наймати житло і іншого житла не має. Підтвердила, що [PERSON] має намір в подальшому, як його донька [PERSON] вийде заміж, подарувати їй спірну квартиру. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день слухання справи була належним чином повідомлена, про причини неявки суд не повідомляла. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). На підставі ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.5 ст.267 цього ж Кодексу - якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до п.15 Постанови пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Строк позовної давності застосовується загальний та складає 3 роки. Так як позивачці [PERSON] було невідомо, що договір обміну нерухомого майна зареєстрований на біржі є недійсним, а про порушення свого права дізналася лише у квітні 2016 року, суд вважає за можливе визнати причини пропущення позовної давності поважними і порушене право підлеглим захисту. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Так, судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституції України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини». Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст.12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так у Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЖК і ЦК), позивач, в силу ст. 10 ЦПК України, зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Матеріалами справи підтверджується, що 12 липня 1996 року Васильківською сільською Радою Петропавлівського району Дніпропетровської області за актовим записом №06 було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Від шлюбу сторони мають повнолітню дочку [PERSON], [INFO]. Копією рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2014 року підтверджується, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 27 червня 2015 року підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] 27 червня 2015 року за актовим записом №74 зареєстрували шлюб. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON]. 12 жовтня 2000 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір обміну нерухомого майна, згідно якого [PERSON] обміняла двокімнатну квартиру [ADDRESS] на належну [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS] Обмін здійснено без доплати. Вказаний договір обміну нерухомого майна зареєстровано Промисловою Товарною біржею за реєстраційним номером 10/14-НДП. 16 жовтня 2000 року [PERSON] було видано реєстраційне посвідчення Павлоградським бюро технічної інвентаризації про те, що вказана квартира належить йому на праві приватної власності. Згідно Інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна квартира [ADDRESS] в Реєстрі відомості відсутні. Довідкою ПП "Комунальщик-2" від 19 квітня 2016 року підтверджується, що в квартирі [ADDRESS] мешкає [PERSON], яка має склад сім'ї: [PERSON] - донька та [PERSON] - колишній чоловік. Висновком про вартість об'єкта оцінки від 11 квітня 2016 року підтверджується, що ринкова вартість спірної квартири становить 50 305,00 гривень. Товарним чеком від 11 квітня 2016 року підтверджується, що [PERSON] сплатила 1 000,00 гривень за оцінку нерухомості ПП "[PERSON]". Квитанцією 0.0.559253527.1 від 27 травня 2016 року в ПАТ КБ "ПриватБанк" підтверджується, що представник відповідача [PERSON] - [PERSON] внесла на розрахунковий рахунок ТУ ДСА України в Дніпропетровській області компенсацію за частку майна [PERSON] 25 152,50 гривень (вартість 1/2 частини спірної квартири). Копією розписки [PERSON] від 11 вересня 2014 року підтверджується, що він матеріальну частину віддав у повному обсязі [PERSON] і претензій до неї не має. Згідно усної домовленості свою частину квартири віддає своїй доньці [PERSON] В подальшому передасть її по договору дарування останній. До [PERSON] претензій матеріальних та житлових не має. Перешкодою для оформлення документів на цільове використання придбаної квартири є те, що договір обміну нерухомого майна не посвідчений нотаріально. Відповідно ст.242 ЦК України (1963 року), що діяв на момент укладання договору обміну, до договору міни застосовуються відповідні правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не передбачено особливостями відношення сторін. Згідно ст.ст.224,227 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально посвідченим, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. На підставі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець-прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статті 658 цього Кодексу - право продажу майна належить власникові. У відповідність ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Згідно ст.649 ЦК України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом. Частини 2 статті 220 ЦК України - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Сторони виконали всі умови договору обміну нерухомого майна і, так як їм було невідомо, що Товарна біржа не має права посвідчувати вказаний договір, про порушення права позивачці стало відомо в квітні 2016 року, суд вважає за необхідне продовжити їм строк звернення до суду, так як вона його порушили з поважних причин та визнати вказаний договір дійсним. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). Главою 8 Сімейного кодексу України регулюється право спільної сумісної власності подружжя. Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Між сторонами немає спору щодо дійсної вартості спірного майна, а фактично наявний спір, щодо належності спірного майна до такого, що є спільною сумісною власністю подружжя, або належить сторонам на праві особистої приватної власності. Відповідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. У такому разі позивач звільняється від доведення цієї обставини, яка має значення для правильного вирішення справи, а відповідач, якщо заперечує проти цього, має довести протилежне (спростувати матеріально правову презумпцію). З наведених положень випливає, що власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім'єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Відповідно до роз'яснень, які містяться у пунктах 19, 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Згідно ст.355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно ч.ч. 1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю, суд вважає, що в задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, оскільки згідно ч.2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто це право вже визначено законом. Оскільки присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, а сторони такої згоди не досягли і не погодилися на отримання компенсації, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на ? частину квартири [ADDRESS], в рахунок визначення частки у спільному сумісному майні подружжя, чим припинити право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], залишивши право власності на ? частину вказаної квартири за [PERSON], відмовивши в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя шляхом припинення її права власності на частку квартири, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, стягнення з [PERSON] компенсації за вказану частку квартири в розмірі 25 152,20 гривень та визнання за [PERSON] права власності на вказану квартиру. Сума грошової компенсації, яка внесена представником [PERSON] - [PERSON] за 1/2 частину вартості квартири на розрахунковий рахунок ТУ ДСА в Дніпропетровській області, сплачена нею в Першотравенському відділенні ПАТ КБ "ПриватБанк" по квитанції № 0.0.559253527.1 від 27 травня 2016 року в розмірі 25 152,50 гривень підлягає поверненню [PERSON] Відповідно до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] 1/2 частину судових витрат по справі, які складаються з судового збору та витрат на оцінку нерухомого майна в розмірі 275,60 гривень та 500,00 гривень - відповідно. Судовий збір в розмірі 551,20 гривень, сплачений відповідачем [PERSON] при пред'явленні зустрічного позову до суду, слід залишити за останнім. На підставі викладеного,

Outcome: approved