Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-04 00:00:00

У жовтні 2015 року ПАТ «Укрсиббанк» звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. У позовній заяві зазначав, що 28 липня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» - з 21.12.2009 - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту №11023620000. Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 р. були внесені зміни до Статуту АКІБ «УкрСиббанк»у відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». Відповідно до умов кредитного договору, Позивач надав Відповідачу кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 15 000,00 дол. США, 00 центів, а Відповідач зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 27.07.2016 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 13% річних. 13 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» - з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Додаткову угоду №1. Сторони прийшли згоди внести слідуючи зміни: На день підписання цієї додаткової угоди сторони підтверджують наявність заборгованості Позичальника по основній сумі кредиту в розмірі 14 624,06 дол. США; Сторони домовились збільшити обсяг кредитування, у зв'язку з чим Банк 13.10.2006 року додатково надає Позичальнику кредит у сумі 7 000,00 дол. США. Кредит надається шляхом видачі грошових коштів на поточний рахунок № [NUMBER]. Позивач виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі. Згідно з пунктом 7.1. Кредитного договору, за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/ або комісій, Відповідач сплачує Позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмір подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені. Згідно розрахунку заборгованості, станом на 15.10.2015 року заборгованість Відповідача по по зверненню кредитних коштів, сплаті процентів становить 5,364.04 дол. США - заборгованість по кредиту та процентам та 10,631.26 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, в тому числі: заборгованість по кредиту строкова - 2,495.11 дол. США, заборгованість по кредиту прострочена - 2246,52 дол. США, заборгованість по процентах строкова - 71.70 дол. США, заборгованість по процентах прострочена - 550.71 дол. США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту в межах строку позовної давності - 8.400.70 гривень, заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів -2,230.56 гривні. Відповідачу було направлено вимоги про погашення простроченої заборгованості, однак, станом на день подання позову відповідач свої зобов'язання, щодо погашення заборгованості по наданому кредиту та сплаті процентів користування ним, не виконує, а тому позивач просить суд стягнути з [PERSON] суму боргу по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом за Договором про надання споживчого від 28 липня 2006 року в розмірі 5,364.04 дол. США - заборгованість по «Чреїжту та процентам та 10,631.26 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості та стягнути суми сплаченого судового збору в розмірі 1 924,19 гривень. Окрім того, 09.12.2015 року до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя надійшов зустрічний позов від [PERSON] про визнання кредитних договорів недійсним.(т.1 а.с.58). У позові зазначалось, що вважає кредитний договір недійсним, оскільки зміст останнього є несправедливим і суперечить нормам закону та засадам суспільства, оскільки графік погашення кредиту не розписаний детально, у порушення ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» Банк не надав [PERSON], як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, орієнтовану сукупну вартість кредиту. Ухвалою суду від 28.01.2016 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «Укрсиббанк» про визнання недійсним кредитного договору. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримує у повному обсязі, зазначаючи, що відповідач тривалий час виконував умови договору, співпрацював з Банком, але у зв'язку із фінансовою кризою перестав виконувати свої зобов'язання. Останні платежі здійснювалися у січні 2015 року, додатково отримувалися кошти, просить задовольнити вимоги у повному обсязі. Крім того, зазначив, що позивач має право стягувати заборгованість у валюті, про що надав суду відповідні документи. Щодо зустрічного позову то просить у його задоволенні відмовити, оскільки сторони є вільними в укладенні договору, з моменту укладення кредитного договору, позивач виконував всі його умови. Таким чином, позивач за зустрічним позовом прийняв на себе всі зобов'язання та виконував їх у повному обсязі і ним визнано всі умови договору, тим більше, до моменту подання даної позовної заяви з його боку будь-яких вимог до банку чи яких-небудь пропозицій змінити умови договору в будь-якій частині не надходило. Позивачем не наведено належних та допустимих доказів того, що кредитний договір суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», в свою чергу, відповідачем за зустрічним позовом доведено, що позивач уклав кредитний договір на власний розсуд, цілком погодившись з його істотними умовами - відсотковою ставкою, порядком його погашення, його сукупною ціною, а також отримав вказану інформацію ще до укладення кредиту. Більш того кредитний договір укладено у 2006 році, тоді як, вже після укладення кредитного договору постановою Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом первісний позов не визнала, зустрічний позов підтримала у повному обсязі. Не оспорюючи факт укладення кредитного договору, отримання грошових коштів, вільного волевиявлення під час укладення кредитного договору, добровільного тривалого виконання умов договору, представник позивача зустрічний позов підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позові та просить його задовольнити. Крім того, зазначав, що до 2015 року умови договору [PERSON] не оспорювалися і виконувалися своєчасно, однак у зв'язку із фінансовою кризою та наявністю особистих проблем не має матеріальної можливості належним чином виконувати умови договору. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі. Судом встановлено та матеріалами справи доведено, що 28 липня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» - з 21.12.2009 - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту №11023620000.(т.1 а.с.4-8). Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 р. були внесені зміни до Статуту АКІБ «УкрСиббанк»у відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». Відповідно до умов кредитного договору, Позивач надав Відповідачу кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 15 000,00 дол. США, 00 центів, а Відповідач зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 27.07.2016 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 13% річних. Відповідно Додатку №1 до Кредитного договору, погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору.(т.1 а.с.9). Датою остаточного повернення кредиту є 27.08.2016 р. 13 жовтня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» - з 21.12.2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Додаткову угоду №1.(т.1 а.с.10) Сторони прийшли згоди внести слідуючи зміни: На день підписання цієї додаткової угоди сторони підтверджують наявність заборгованості Позичальника по основній сумі кредиту в розмірі 14 624,06 дол. США; Сторони домовились збільшити обсяг кредитування, у зв'язку з чим Банк 13.10.2006 року додатково надає Позичальнику кредит у сумі 7 000,00 дол. США. Кредит надається шляхом видачі грошових коштів на поточний рахунок № [NUMBER]., викладені п.1.1., п.1.31., п.1.5 у новій редакції , графік погашення кредиту викладено у новій редакції, у зв'язку із чим попередня редакції додатку №1 втратила свою чинність (т.1 а.с.10) Відповідно Додатку №2 до Кредитного договору, погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору.(т.1 а.с.11) Позивач виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі, надавши відповідачу грошові кошти у повному обсязі, що підтверджено заявою на видачу готівки від 28.07.2016 року(т.1 а.с.182) та від 13.10.2006 року (т.1 а.с.187 зв). Згідно з пунктом 7.1. Кредитного договору, за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/ або комісій, Відповідач сплачує Позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмір подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені. Всупереч умовам Кредитного договору [PERSON] з січня 2015 року не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по наданим кредитам у встановлені Договорами строки та розмірі, також має заборгованість зі сплати нарахованих процентів, чим порушує взяті на себе договірні зобов'язання. Відповідачу було направлено вимоги про погашення простроченої заборгованості (т.1 а.с.43-48), однак, станом на день подання позову відповідач свої зобов'язання, щодо погашення заборгованості по наданому кредиту та сплаті процентів користування ним, не виконує. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань Відповідача за Кредитним договором, між Позивачем та [PERSON] , [PERSON] було укладено Договір іпотеки №11023620000/3 від 28.07.2006 року. Згідно розрахунку заборгованості, станом на 15.10.2015 року заборгованість Відповідача по по зверненню кредитних коштів, сплаті процентів становить 5,364.04 дол. США - заборгованість по кредиту та процентам та 10,631.26 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, в тому числі: заборгованість по кредиту строкова - 2,495.11 дол. США, заборгованість по кредиту прострочена - 2246,52 дол. США, заборгованість по процентах строкова - 71.70 дол. США, заборгованість по процентах прострочена - 550.71 дол. США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту в межах строку позовної давності - 8.400.70 гривень, заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів -2,230.56 гривні. Окрім того, задля перевірки розрахунку заборгованості представником позивача за первісним позовом, окрім розрахунку до позову (т.1 а.с.11-22), надано також надана детальна виписка по рахунках відповідача, яка долучена до матеріалів справи у т.1 (а.с.209-246) і у судових засіданнях неодноразово представником банку на питання відповідача детально та помісячно роз'яснено порядок розрахунку розміру заборгованості і перевірено надходження платежів за вказаними картковими рахунками. У відповідності зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідносини, в яких одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Стаття 526 ЦК України зазначає, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Стаття 1049 ЦК України зазначає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилися, та сплати процентів. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до ч. 1,2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. За положеннями ст. 99 Конституцій України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «про систему валютного регулювання і валютного контролю (далі - Декрет КМУ). Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ . Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5. 3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог пп. "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті . Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 березня 2011 року №6-7 ц11 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. З наданих позивачем суду копій документів вбачається, що на час укладання договору про надання споживчого кредиту від 28.07.2006 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» мав банківську ліцензію №75 від 24 грудня 2001 року та дозвіл №75-2 від 19 грудня 2001 року з додатком до нього на право здійснювати операцій в іноземній валюті (Банківська ліцензія, Дозвіл та додаток до нього надані до матеріалів справи т.1 а.с.32-35). Тобто, Банк мав права на укладення зазначеного договору про надання споживчого кредиту в іноземній валюті. Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу П Закону України від 15.02.2011 року № 3024-VІ „Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Таким чином, розглядаючи справу, суд виходить з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується доданою до позовної зави довідкою-розрахунком, виданою посадовою особою Банку, який в силу ст.ст. 59, 64 ЦПК України являється допустимим доказом у справі. У передбаченому законом порядку вказаний письмовий доказ відповідачами не спростований. Будь-яких клопотань про призначення судової бухгалтерської експертизи, тощо, в порядку, передбаченому ст.ст.134, 143 ЦПК України, відповідач суду не заявляв і фактично розмір заборгованості не оспорював. Доказів в обґрунтування неправильності визначення суми боргу відповідач не додав і в порядку ст. 58 ЦПК України зазначений розрахунок суд визнає належним письмовим доказом При цьому суд вважає, що позивач надав суду і відповідачам відповідний розрахунок, виписку по рахунку, детально прокоментувавши його у судовому засіданні, також пеня розрахована позивачем за 1 рік (а.с.21 т.1). До того ж, погоджені сторонами умови кредитного договору про можливість змінити з ініціативи банку розмір процентів за користування кредитом не суперечили ст.ст.11, 18 Закону України „Про захист прав споживачів", враховуючи положення ч.2 ст. 1071 ЦК України і те, що кредитні договори були укладені 28.07.2006 року, отже до набуття чинності ст. 1056-1 ЦК України про заборону в односторонньому порядку змінювати розмір процентної ставки, яка зворотної дії у часі не має. Таким чином, відповідач взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконано, внаслідок чого утворилась заборгованість, а тому сума заборгованості підлягає стягненню з боржника, отже позовні вимоги ПАТ «Укрсиббанк» про стягнення заборгованості законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, в силу ст. 88 ЦПК України на користь позивача з відповідача слід стягнути понесені позивачем документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1924,19 грн. (платіжне доручення від 16.10.2015р (т.1 а.с.24)). Щодо зустрічного позову [PERSON] то суд вважає, що він задоволенню не підлягає з наступних підстав. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України чітко визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на власний розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Принцип свободи договору передбачає, як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі у контрагентів та визначенні умов договору тощо. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Згідно ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. П. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів" визначає, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, певних змістом зобов'язання (неналежне виконання) Згідно ст. 611 ЦК України, при порушенні зобов'язання наступають правові наслідки, установлені договором або законом. Відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актив Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Договір поруки вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору. Отже, вказаний договір - кредитний договір, є укладеними, про що свідчать підписи кожної із сторін і є обов'язковим до виконання сторонами відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, згідно вимог якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу), інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Загальними вимогами для чинності правочину згідно ст. 203 ЦК України є зміст правочину, який не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Так, сторони за вказаними договорами на дату укладення Договорів, які є предметом спору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що не заперечується ними. Зовнішнє волевиявлення відповідало їх внутрішній волі, умови договору є їм зрозумілими, що підтверджується змістом договорів, відповідно до яких, ці договори сторонами прочитані, відповідають їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується власними підписами сторін. При оформлені кредитного договору, позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис у договорах і наведені обставини також не спростовано у судовому засіданні. Отже, позивач до підписання договорів, мав можливість ознайомитися з їх умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договорів, проте договори були підписані, та кредитний договір виконувався сторонами тривалий час, а саме позивач сплачував платежі відповідно графіку, про що представник позивача за первісним позовом підтвердила у судовому засіданні. Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона після підписання договору оспорювала або намагався змінити умови договору, розірвати відразу після його укладення, навпаки позивач за сплачував кошти на умовах договору, що свідчить про прийнятність для них умов спірних пунктів кредитного договору на момент укладення. На думку суду кредитні договори не суперечить загальним принципам цивільного права, положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012р. при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.ст. 215, 1048- 1052, 1054- 1055), ст.ст. 18- 19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Також відповідно до Узагальнення ВСУ «Про практику розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин» від 07.10.2010р. при вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені ЦК України (ст.ст. 1048-1052,1054), та ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Як вбачається зі змісту Договору усі істотні умови були виконані. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Як встановлено ч.1 ст. 638 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно актів цивільного законодавства. Даний Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів, саме ці умови є істотними для договору даного виду згідно норм чинного законодавства (ст.ст.1046-1048, 1054 ЦК України). При укладені Кредитного договору Позивачу були відомі всі умови Кредитного договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили Позивача підписати кредитний договір на вкрай невигідних для нього умовах. Посилання представника позивача у судовому засіданні на не ознайомлення його перед укладенням кредитного договору з правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту не може свідчити про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитного договору та не дає підстав для визнання оспорюваного правочину недійсними, оскільки спростовується дослідженими в суді матеріалами справи. Більш того, кредитний договір укладено у 2006 році, тоді як, вже після укладення кредитного договору постановою Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Крім того, слід зазначити, що застосування положень Закону України «Про захист прав споживачів» можливе щодо спорів, які виникають з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи процентної ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору зазначений закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство, що регулює кредитні правовідносини, які регулюються Цивільним кодексом України. Отже, судом встановлено, що на момент вчинення правочину, тобто укладення кредитного договору і договору застави, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі, укладений кредитний договір і договір застави були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що були ним обумовлені, тобто відповідач надав, а позивач прийняв кредит і зобов'язався повернути його відповідачу у встановлені кредитним договором розмірі і строки. Доводи про те, що банк порушив вимоги ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів", оскільки кредитний договір є несправедливим, порушує принцип добросовісності та розумності, був укладений в інтересах Банку, а не в інтересах позичальника, не заслуговує на увагу, оскільки підписання позивачем кредитного договору, а також той факт, що позивач [PERSON] виконувала умови договору щодо повернення кредитних коштів , свідчать про те, що кредитний договір укладений саме в інтересах [PERSON] і відповідав її інтересам. З огляду на наведене вище, суд не вбачає зі сторони Банку порушень законодавства про захист прав споживачів щодо Позивача під час укладення оспорюваного кредитного договору. Відповідно до ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладення оспорюваного договору у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Оспорюваний кредитний договір містить усі зазначені у ст. 11 Закону умови, Банком надано суду документ-таблицю з розрахунком, що в описі наданих документів зазначена як «розрахунок сукупної вартості кредиту» і позивач не довів, що зміст кредитного договору суперечить ст.ст. 11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави для визнання такої умови недійсною з підстав, передбачених ч. 1 ст.203 ЦК України. Доказів того, що права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту були порушені суду не було подано. Тому з урахуванням того, що сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, а на час укладання кредитного договору позивач був ознайомлений з інформацією про умови кредитування відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» суд доходить до висновку про те, що відсутні підстави для визнання такої умов договору дискримінаційною або ж несправедливою. При цьому, обставина звернення до суду через 10 років після підписання кредитного договору свідчить на користь того, що позивач знав про свої обов'язки і погоджувався з ними і почав вважати їх недобросовісними після утворення заборгованості перед фінансовою установою та звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості. Підсумовуючи вищенаведене та аналізуючи надані сторонами докази, суд вважає, що позивачем не було доведено тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відтак суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не доведеними, а тому приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] Враховуючи ті обставини,що у задоволенні позову відмовлено відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України витрати за цим позовом слід віднести на рахунок держави.

Outcome: approved