Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

25 лютого 2016 року до суду звернувся [PERSON] з позовною заявою в якій зазначив, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 3,9432 га, що розташована на території Пархомівської сільської ради Володарського району Київської області, право власності на яку посвідчено свідоцтвом про право власнотсі на нерухоме майно № [NUMBER] від 31.10.2015 року. 13 грудня 2012 року позивач уклав договір оренди землі з ТОВ «ФК ЛТД» строком на 10 років. В зв'язку з тим, що позивач був юридично необізнаний та не мав достатнього досвіду щодо передачі нерухомого майна в оренду, в листопаді 2015 року звернувшись до фахівця в галузі права виявив порушення ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», тому позивач просить суд визнати недійсним договір оренди землі від 13 грудня 2012 року. В судовому засіданні представник позивача посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача ТОВ «ФК ЛТД» - позовні вимоги не визнав та надав свої заперечення. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. По справі встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 3,9432 га, з цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Пархомівської сільської ради Володарського району Київської області. Право власності позивача на названу земельну ділянку посвідчено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 31.10.2015 року ( а.с.10). 13 грудня 2012 року [PERSON] уклав договір оренди землі з ТОВ «ФК ЛТД» строком на 10 років (а.с.6-8). Представник позивача в позовній заяві та в у судовому засіданні вказала, що при підписанні договору оренди землі, позивач [PERSON] був юридично необізнаний та не мав достатнього досвіду щодо передачі нерухомого майна в оренду, в листопаді 2015 року звернувшись до фахівця в галузі права позивач виявив порушення ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», а саме, позивач не має гарантій, що його земельна ділянка не буде передана відповідачем у заставу або як внесок до статутного капіталу, що в подальшому може порушувати майнові права позивача, і в разі звернення до суду щодо оскарження дій відповідача, щодо передачі землі, яка належить позивачу [PERSON] в заставу або внесення до статутного фонду товариства та накладення в майбутньому арешту на майно позивача, може спричинити судову тяганину, щодо повернення землі позивачу. Представник відповідача заперечував проти наведених позивачем обставин визнання договору недійсним, так як відповідач викону в повному обсязі всі взяті на себе за умовами договору оренди землі укладеного між [PERSON] та ТОВ «ФК ЛТД», та зазначив, що згідно норм Земельного кодексу України та Закону України «Про заставу», реалізувати наведені позивачем істотні умови може лише власник земельної ділянки, тобто позивач [PERSON] . Вирішуючи спір суд враховує, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним Кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі». Передусім статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право власності набувається в порядку визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. Дане конституційне право конкретизовано та розширено в положеннях Цивільного та Земельного кодексів України. Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Так ч. 1 ст. 319 ЦК України встановлює, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначає, що ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні права власності. У відповідності до приписів статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 5 ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки може відчужуватися, у тому числі продаватися на земельних торгах, а також передаватися у заставу, спадщину, вноситися до статутного капіталу власником земельної ділянки - на строк до 50 років, крім випадків, визначених законом. Ст. 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеномучастиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. 4. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. 5. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Згідно ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди. Відповідно до вимог ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За змістом ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно ст. 6 Закону України "Про оренду землі" орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно ст.13 вказаного закону України договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За ст. 16, укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Ст. 13 Закону України "Про оренду землі" визначено - що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ст. 14 Закону України "Про оренду землі", договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі», істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. У разі якщо договором оренди землі передбачено здійснення заходів, спрямованих на охорону та поліпшення об'єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи. Договір оренди може передбачати надання в оренду декількох земельних ділянок, що перебувають у власності одного орендодавця (а щодо земель державної та комунальної власності - земельних ділянок, що перебувають у розпорядженні одного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування). За змістом ст. ст. 10 та 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України, надані суду докази мають бути належними та допустимими. Згідно з вимогами ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Підсумовуючи вище викладене та виходячи із норм законів, які регулюють дані правовідносини та наданих суду доказів, які досліджені в судовому засіданні, право власності [PERSON] на земельну ділянку не підлягає захисту, оскільки договір про оренду землі підписано [PERSON], умови договору відповідачем виконуються в повній мірі. З огляду на зазначене, суд визнає позов таким, що є передчасним, так як на даний час права позивача не порушено. Окрім того, позивач, підписавши тексти договору оренди, за весь період часу з моменту його укладання не звертався до відповідача із заявами про внесення змін до договору оренди землі і що оскаржувані договори містять істотні умови, передбачені Законом України «Про оренду землі», а пункти, на які посилається позивач, потребують уточнень у позасудовий спосіб, що унеможливлює визнання договорів оренди недійсними.

Outcome: dismissed