Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси в червні 2017р. звернувся з позовом [PERSON] з позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення з державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України через Державну казначейську службу України на його користь кошти у розмірі 313600 грн. На виконання ухвали суду від 09.06.2017р. позивач надав позов у новій редакції (а.с.24-27) за яким просив стягнути 441200 грн., з яких заробітна плата за 98 місяців у сумі 313 600, 00 грн., заробітна плата за 13 місяців - 41 600 грн., витрати за правову допомогу - 86 00 грн.. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 27.06.2003р. відносно нього по заяві [PERSON] було порушено кримінальну справу за ч.2 ст.143 КК України (в ред.. 1960р.). 18.12.2003р. Приморський районний суд м. Одеси скасував постанову. 16.08.2004р. прокуратура Одеської області також скасувала постанову про порушення кримінальної справи та відмовила [PERSON] в заяві про порушення кримінальної справи. 22.12.2004р. позивач звернувся до прокурор Одеської області с заявою про порушення кримінальної справи відносно [PERSON] за фактом заволодіння майном у розмірі 50 000 долл. США шляхом шахрайства. Намагаючись уникнути від кримінальної відповідальності останній схилив слідчого Малиновського РВВС [PERSON] порушити проти позивача за надуманими підставами кримінальну справу, та яка зловживаючи своїми службовими обов`язками пред`явила позивачу звинувачення по ч.2 ст.143 КК України, посилаючись на скасовану постанову про порушення кримінальної справи, а також за іншими статтями, не маючи на то повноважень - відносно адвоката, та відносно до членів його сім`ї - дружини та доньки. За сфабрикованими матеріалами слідчий [PERSON] направила кримінальну справу до суду, у зв`язку з чим КДК м. Севастополя позбавила позивача права займатися адвокатською діяльністю. За вироком Київського районного суду м.Одеси дружина та його дочка були виправдані, а відповідача був засуджений, але в апеляційній інстанції - вирок був скасований та справу було 27.08.2012р. припинено за п.2 ст.6 та ст..213 п.2 КПК України, яке позивач отримав 19.07.2013р. Таким чином позивачу та його сім`ї було спричинено матеріальну ат моральну шкоду, у зв`язку з чим позивач подавав відповідний позов. При цьому було відмовлено у вимозі про стягнення матеріальної шкоди суд відмовив оскільки він не звертався до завдавала шкоди. В порушення вимог ч.1 ст.11 Закону та п.24 Положення від Малиновського РВВС, який припинив кримінальну справу за реабілітуючи ми обставинами , у встановлений законом строк повідомлення таке не надіслало, у зв`язку з чим права позивача було порушено. У зв`язку з чим позивач неодноразово звертався з відповідними заявами до керівництва Малиновського РВВС м.Одеси, та лише 05.12.2016р. позивач отримав постанову про відмову у задоволенні його вимог та яким роз`яснено про право на звернення до суду. Саме в наслідок незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності в 2003р. позивача тривало хворів та придбав стійку страту здоров`я та внаслідок винних дій з боку слідства був позбавлений права займатися адвокатською діяльністю та не працює з 29.05.2005р. по 19.07.2013р. (98 місяців), а тому просить стягнути матеріальну шкоду у розмірі 313 600 грн. (98 міс * 3200 грн.). Крім того у зв`язку з винними діями прокуратури Одеської області, яка порушила кримінальну справу 27.06.2003р. та яка ж 16.08.2004р. припинила кримінальну провадження у зв`язку з відсутністю складу злочину, позивач протягом 13 місяців та 20 днів з 07.06.2003р. по 16.08.2004р. фактично був позбавлений права займатися адвокатською діяльністю, у зв`язку з чим він потрапив в лікарню та потім тривало хворів, а тому просить матеріальну шкоду у розмірі стягнути 41 600 грн. (13 міс.*3200 грн.). також він був позбавлений займатися адвокатською діяльністю та з вини досудового слідства Малиновського РВ ГУМВС України м.Одеси не працював з 29.05.2005р. по 19.07.2013р. тобто протягом 98 місяців. Крім того позивач просить стягнути витрати за надання правової допомоги у розмірі 86 000 грн. Ухвалою суду від 18.07.2017р.по справі відкрито провадження з призначенням попереднього засідання на 11.09.2017р. У зв`язку з неявкою сторін попереднє засідання відкладено на 09.10.2017р. 09.10.2017р. підготовче провадження закрито з призначенням судового засідання на 21.11.2017р. 21.11.2017р. у зв`язку з неявкою відповідачів та хворобою позивача судове засідання відкладено на 30.01.2018р. У зв`язку з неявкою позивача засідання відкладено на 12.03.2018р. 12.03.2019р. в судовому засідання позивач заявив клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Малиновського відділу поліції ГУ НПУ в Одеській області, надавши до суду доповнення до позову (а.с.63-66) за яким просить стягнути кошти у розмірі 499 253 грн., яке суд ухвалою задовольнив та залучив в якості співвідповідача Малиновського відділу поліції ГУ НПУ в Одеській області та відкладено судове засідання на 19.04.2018р. з метою направлення копії позов та надання часу на подання відзиву. Ухвалою суду від 19.04.2018р. суд зобов`язав відповідачів надати відзив на позов та відкладено засідання на 21.06.2018р. 29.05.2018р. до суду ГУ ДКСУ в Одеській області надали відзив на позов, яким (а.с.121- 128) просять відмовити у задоволені позову, зазначивши що вони не відповідають за дії поліції та стягнення коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України майнової шкоди призведе до нецільового його використання. Також зазначено, що у випадках, коли не можна визначити дохід громадянина, або коли громадянин не мав певних джерел доходів з поважних причин, розмір шкоди визначається виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати, розмір якого на їх думку повинен визначати органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, суд, про що виноситься постанова. У зв`язку з клопотанням позивача про надання часу на ознайомлення відзиву та необхідністю часу на відповідь на відзив, за участю представника ГУ ДКСУ в Одеській області судове засідання відкладено на 20.09.2018р. 03.07.2018р. до суду надійшов лист від Малиновського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області яким повідомили, що вказаний ВП не є самостійною юридичною особою та не може виступати стороною у справі, необхідність виключення з кола учасників процесу та звернення до ГУ НП в Одеській області. У зв`язку з неявкою сторін засідання відкладено на 12.10.2018р. Ухвалою суду від 16.10.2018р. клопотання позивача задоволено та замінено неналежного відповідача Малиновський ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області на ГУ НП в Одеській області. (а.с.150). судове засідання відкладено на 27.11.2018р. 08.11.2018р. до суду надійшов відзив на позов від Головного управління Національної поліції в Одеській області (а.с.158-161), та просили відмовити у позові. Крім того 08.11.2018р. до суду також надійшло клопотання від Головного управління Національної поліції в Одеській області про заміну неналежного відповідача в порядку ст..51 ЦПК України на належного - Малиновський районний відділ Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області оскільки національна поліція створена згідно закону з 07.11.2015р. (а.с.181-182). 27.112018р. судове засідання відкладено на 17.01.2019р. 08.01.2019р. надійшло клопотання від представника ГУ НП в Одеській області про відкладання судового засідання, у зв`язку з чим засідання відкладено на 20.03.2019р. В судовому засіданні 20.03.209р. за участю позивача та представника ГУ НП в Одеській області у зв`язку з заявою про заміну відповідача відкладено на 21.05.2019р. за клопотання позивача та у зв`язку з витребуванням відповіді щодо наявності кримінальної справи та результатів розгляду. В судовому засідання 21.05.2019р. за участю позивача та представника Казначейської Служби суд відклав засідання на 29.05.2019р. з метою вивчення клопотання позивача про заміну неналежного відповідача на Малиновський РВ ГУ МВС України в Одеській області. 29.05.2019р. суд надіслав лист до ГУ НП в Одеській області щодо обґрунтування їх клопотання від 08.11.2019р.разом з підтвердженням доводів нормативно-правовими актами та надання суду їх копій у строк до 21.06.2019р. 21.06.2019р. судове засідання відкладено на 17.09.2019р. у зв`язку з неявкою сторін. В судовому засідання 17.09.2019р. суд задовольнив клопотання позивача та замінив неналежного відповідача в порядку ст..51 ЦПК України на належного - Малиновський районний відділ Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області та відкладено на 11.11.2019р. 11.11.2019р. у зв`язку з неявкою відповідачів та ненадання відзиву засідання відкладено на 13.12.2019р. та суд повторно надіслав запит до співвідповідача. 10.12.2019р. до суду надійшов відзив на позов від Малиновського РВ Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області (т.2 а.с.46-49) яким просять відмовити у позові та вказали на відсутність підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат. 13.12.2019р. суд відклав судове засідання на 21.01.2020р. у зв`язку з неявкою сторін. 21.01.2020р. позивач в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Інші відповідачі про час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, згідно ч.1,2 ст.223 ЦПК України вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін по справі. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. У зв`язку з цим, датою складення цього судового рішення є 31.01.2020 року. Суд, дослідивши матеріали справи, враховуючи пояснення сторін, приходить до слідуючого висновку. Судом встановлено, що постановою прокурора Одеської обласної прокуратури від 27.03.2003р. за заявою [PERSON] порушено кримінальну справу відносно [PERSON] за ознаками злочину передбаченого ч.2 ст.143 КК України щодо факту заволодіння шахрайським способом майном [PERSON] . Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 04.02.2004р. задоволено скаргу [PERSON] та зазначена постанова скасована. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 18.05.2004р. зазначена постанова суду залишена без змін. 16.08.2004р. постановою ст. прокурора відділу прокуратури Одеської області Болдирєва В.І., розглянувши матеріали кримінальної справи №56200400018 , скасовано постанова заст. прокурора Київського району м.Одеси Деркача Е.М. від 24.02.2003р. про порушення кримінальної справи відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.143 КК України ( в ред..1960р.). Також в порушенні кримінальної справи за заявою [PERSON] щодо шахрайських дій відносно нього з боку [PERSON] відмовлено у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу злочину передбаченого ст.143 КК України (в ред..1960р.) (а.с.5). З мотивувальної частини постанови вбачається, що 27.06.2003р. прокуратурою була порушена кримінальна справа за ст.143 ч.2 КК відносно [PERSON] , яка скаргою останнього 18.12.2003р. скасована Приморським районним судом м.Одеси,та апеляційним судом Одеської області від 18.05.2004р. залишено без змін. Встановлено що між [PERSON] та [PERSON] склались цивільно-правові правовідносини. Постановою Київського районного суду м.Одеси від 03.04.2006р. (справа №1-531 2006р.) кримінальну справу відносно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за ст..143 ч.2 КК України направлено прокурору Малиновського району м.Одеси на додаткове розслідування. Запобіжний захід залишено підписка про невиїзд. Рішенням кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури України м. Сімферополя від 13.06.2006р. за результатом розгляду скарги адвоката Давиденко А.П. на дії адвоката [PERSON] вирішено припинити адвокатську діяльність адвоката [PERSON]. При цьому посилались, що за рішенням ВККА України від 18.02.2005р. №1V/8-4.12 матеріали щодо [PERSON] надійшли до них на розгляд та що рішенням дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 25.04.2006р. анульовано свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю. (а.с.16). Вироком Київського районного суду м. Одеси від 24.05.2011р. [PERSON] визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 143 ч.2 КК УРСР (в редакції КК УРСР 1960 року), та притягнуто до відповідальності у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки, без конфіскації його основного майна в дохід держави, який згідно ухвали апеляційного суду Одеської області від 08.12.2011р. вирок суду від 24.05.2011р. відносно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] скасований, та справу направлено на додаткове розслідування прокурору Малиновського району м. Одеси. 27.08.2012р. ст. слідчим СВ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області майором міліції Колос Ю.В. , кримінальна справа відносно [PERSON] провадження закрита на підставі ст..6 ч.2 та ст.. 213 ч.2 КПК України та скасовано запобіжний захід з підписки про невиїзд. (а.с.13). При цьому в мотивувальній частині постанови зазначено, що всі слідчі дії відносно [PERSON] , у тому числі і відносно [PERSON] , [PERSON] проводились незаконно. Копію цієї постанови позивач отримав 19.07.2013р., про що свідчить лист Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області від 19.07.2013р. №31/21-в21189-Б (а.с.18). Постановою ст. слідчого Малиновського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області Андрющенко Л.Р. від 05.12.2016 р. в задоволенні клопотання [PERSON] стосовно питання відшкодування майнових збитків завданих під час розслідування кримінальної справи № 056200300800 по кримінальному провадженню №120130170470006479 від 07.10.2013р. відмовлено. (а.с.14). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.03.2014р. (справа №522/23518/13-ц) позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів із єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 351960,00 грн., яка згідно мотивувальної частини рішення складає з: 267960,00 грн. - моральної шкоди та 84000,00 грн. - витрачених коштів на послуги адвоката. В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Проте рішенням апеляційного суду Одеської області від 27.11.2014р. рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 березня 2014 року в частині стягнення на користь [PERSON] 84 000,00 грн. за надання правової допомоги і в частині відмови йому в позові про відшкодування втраченого заробітку в розмірі 88 000,00 грн. - скасовано та провадження по справі закрито. Рішення в частині стягнення моральної шкоди змінено. Викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції: Позов [PERSON] до Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, за участю Прокуратури Приморського району м. Одеси про відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями органів досудового слідства та суду - задовольнити частково. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з відповідної бюджетної програми на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 267 960,00 грн.(двісті шістдесят сім тисяч дев`ятсот шістдесят гривень 00 копійок). В решті рішення суду в цій частині залишено без змін. При цьому рішенням суду встановлено наступні обставини: Матеріалами справи встановлено, що 29.05.2005 року слідчий СВ Малиновського РВ ОМУ УМВС України м.Одеси [PERSON] затримала підозрюваного [PERSON] , що підтверджується протоколом про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 07.06.2005 року [PERSON] було обрано запобіжний захід - утримання під вартою в ОСІ - 21 УМДУ по ІН в Одеській області . Проте, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.06.2005 року постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 07.06.2005 року було скасовано та обрано запобіжний захід - підписка про невиїзд . 18.07.2005 року заступник прокурора Одеської області прийняв постанову про визначення підслідності по територіальності для проведення досудового слідства, якою провадження за кримінальною справою №05620030800, порушеною за ст.142 ч.2, ст.15, ст.190 ч.3, ч.4 КК України відносно [PERSON] доручено СО Малиновського ОГУ УМВС України в Одеській області. Прокурором Малиновського району м. Одеси 10.01.2006 року було затверджено обвинувальний висновок відносно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та справу направлено до суду. Постановою Київського районного суду м. Одеси (справа №1-31) від 03.04.2006 року матеріали кримінальної справи відносно вищевказаних осіб були повернуті на додаткове розслідування до прокуратури Малиновського району м. Одеси . Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16.05.2006р. зазначену постанову скасовано і кримінальна справа направлена на новий попередній розгляд в той самий суд в новому складі . Під час розгляду кримінальної справи, 13.06.2006 року рішенням кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури м. Севастополя адвокатська діяльність [PERSON] була припинена з причин порушення кримінальної справи за розглядом заяви [PERSON] в зв`язку з грубим порушенням позивачем Закону України «Про адвокатуру», правил адвокатської етики, присяги адвоката. Судом також встановлено, що кримінальна справа відносно позивача розглядалася в Київському районному суді м. Одеси суддею [PERSON] протягом п`яти років. Лише 24.05.2011 року винесений вирок, за яким [PERSON] і [PERSON] були виправдані, а [PERSON] - визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.143 КК України (в редакції 1960 року) та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на три роки з відстрочкою виконання покарання строком на два роки. Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 16.06.2011 року суддю [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани . Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.12.2011 року вищевказаний вирок відносно [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] скасовано та справа направлена для додаткового розслідування прокурором Малиновського району м. Одеси . 27.08.2012 року старшим слідчим СВ Малиновського РВ ОМУ МУВС України в Одеській області було прийнято постанову про припинення провадження по кримінальній справі відносно позивача на підставі ст.6 п.2 та ст.213 п.2 КПК України. З вказаної постанови вбачається, що слідчі дії відносно [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] проводилися незаконно, в діях [PERSON] відсутній склад злочину, між [PERSON] та [PERSON] мали місце цивільно-правові відносини, запобіжний захід - підписка про невиїзд скасований . Суд обґрунтовано виходив із наявності та доведеності факту незаконного порушення відносно [PERSON] кримінальної справи, взяття і тримання його під вартою, обрання в подальшому запобіжного заходу - підписки про невиїзд, притягнення його як обвинуваченого та пред`явлення йому обвинувачення, а також незаконного засудження по справі за ч.2 ст.143 КК України та в кінцевому випадку - припинення кримінальної справи на підставі п.2 ст.6, п.2 ст.213 КПК України, що завдало йому моральні втрати, призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому колегія також звернула увагу на те, що відносно [PERSON] кримінальна справа порушувалась не тільки за ч.2 ст.143 КК України (в редакції 1960 року), але і за ст.ст.15 ч.4, 190 ч.3 КК України, а також за ч.2 ст.143 КК України по іншому епізоду. Кримінальну справу за обвинуваченням [PERSON] за вказаними нормами права постановою Київського районного суду м. Одеси було виділено в окреме провадження з направленням матеріалів справи прокурору Малиновського району м. Одеси на додаткове розслідування (а.с.136-140). Згідно Постанови від 27.08.2012 року старшим слідчим СВ Малиновського РВ ОМУ МУВС України в Одеській області кримінальне провадження по кримінальній справі по ч.2 ст.143 КК України відносно позивача припинено на підставі ст.6 п.2 та ст.213 п.2 КПК України (а.с.76) Однак, суду апеляційної інстанції позивачем надана ще одна копія постанови від 27.08.2012 року, в мотивувальній частині якої вказані всі статті, за якими [PERSON] притягувався до кримінальної відповідальності, а саме: по ч.2 ст.143 (за двома епізодами), ст.15 ч.4 та ст. 190 ч.3 КК України (в редакції 1960 року). В резолютивній частині даної постанови вказано про припинення провадження по кримінальній справі за № 056200300800 у відношенні [PERSON] з підстав ст.6 п.2 і ст.213 п.2 КПК України (а.с.211). Обидві постанови набрали законної чинності і ніким не оскаржувались. При викладених обставинах, суд вважає, що відносно [PERSON] провадження по кримінальній справі припинено в цілому за реабілітуючими обставинами і він має право на відшкодування шкоди (втраченого заробітку, витрати на адвоката) за рахунок держави. Вимоги ст.12 Закону та п.п.11-13 Положення про застосування цього Закону, визначають порядок його застосування. Згідно ст.12 Закону, розмір відшкодування шкоди, зазначеної в п.п.1,4 ст.3 цього Закону, в яких іде мова про заробіток та інші грошові доходи, які втрачені внаслідок незаконних дій та суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, залежно від того, який орган провадив слідчі дії чи розглядав справу, в місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, про що виносять постанову (ухвалу). У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди, громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Вказані пункти положення передбачають порядок визначення розміру шкоди, переліченої в п.п.1, 4 ст.3 Закону. В суді апеляційної інстанції позивач не заперечував проти того, що він не звертався до відповідних органів для визначення розміру шкоди, пов`язаної з втратою заробітку (доходу) адвоката та суми, сплаченої у зв`язку наданням йому юридичної допомоги. При викладених обставинах, колегія вважає, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з закриттям провадження по справі відповідно до п.1 ч.1 ст.15 та п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України, оскільки ці вимоги позивача є передчасні і в даному випадку не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Виходячи із позовних вимог судом встановлено, що позивач просить стягнути матеріальну шкоду спричинену йому внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності в період з 27.06.2003р. по 16.08.2004р. прокуратурою Одеської області. Враховуючи зазначені підстави позову, а також те, що позивачем не було залучено прокуратуру Одеської області до участі у справі в якості відповідача, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Попри наведене, суд вбачає, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення матеріальної шкоди за період з 29.05.2005р. по 19.07.2013р. та витрат на правову допомогу, посилаючись на те, що він неодноразово звертався до слідчого відділу Малиновського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області із заявами та скаргами щодо втраченого заробітку (02.06.2016р, 10.11.2016р., 04.08.2016р., 21.11.2016р., 05.12.2016р.) та 05.12.2016р. отримав постанову ст. слідчого Андрющенко Л.Р. про відмову в задоволені клопотання (а.с.14,90), тобто з інших підстав. При цьому в мотивувальній частині постанови рекомендовано йому звертатись до суду. На підставі статей 1 - 3, 11 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі - Закон N 266/94-ВР) позивач просив стягнути на його користь за рахунок Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку через Державну казначейську службу України втрачений ним заробіток виходячи з мінімальної заробітної плати за період відсторонення від роботи з 27.06.2003р.по 16.08.2004р. протягом 13 місяців і 20 днів та з вини досудового слідства Малиновського РВ ГУМВС України м.Одеси не працював з 29.05.2005р. по 19.07.2013р. тобто протягом 98 місяців. У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною першою статті 6 Конвенції, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно із частиною першою статті 15 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Аналогічна норма закріплена й у частині першій статті 19 ЦПК України у чинній редакції. За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону N 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону). Пунктом 1 статті 2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду. У наведених в статті 1 Закону N 266/94-ВР випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), у тому числі, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій Таке відшкодування провадиться за рахунок коштів державного бюджету, в тому числі і суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги (пункт 1 ,4 статті 3, частина перша статті 4 цього Закону). Статтею 11 Закону N 266/94-ВР встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. За змістом положень частини першої статті 12 зазначеного Закону розмір заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. Частиною другою зазначеної статті встановлено, що у разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. З метою визначення порядку застосування Закону N 266/94-ВР затверджено Положення, пунктом 6 якого встановлено, що суд, одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили, направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього Положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які цей громадянин має право претендувати. Згідно з пунктами 11, 12 Положення для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції. У місячний термін з дня звернення громадянина суд витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону N 266/94-ВР ухвалу. Пункт 12 Положення містить вимоги щодо змісту такої ухвали. У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду вищої інстанції в касаційному порядку. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Оскільки позивача було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності у зв`язку з чим він був позбавлений отримувати заробіток в силу неможливості виконувати свою професійну діяльність та погіршенням здоров`я, що є обмеженням її права, то шкода, завдана внаслідок такої процесуальної дії підлягає відшкодуванню. Право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону (стаття 1176 ЦК, стаття 1 Закону N 266/94-ВР). Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі ухвалення виправдувального вироку покладається на суд, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом. Саме до такого висновку прийшла ВП ВС у постанові від 13.06.2018р. по справі №755/13879/16-ц. Законом передбачено, що право на відшкодування шкоди виникає у випадку: постановлення виправдувального вироку, а також закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю в діянні складу правопорушення. (ст..3 Закону). Розмір середнього заробітку, який громадянин втратив внаслідок незаконних дій, визначає орган що здійснював досудове розслідування або прокуратура, про що виносить відповідну ухвалу. Як вбачається з постанови про припинення кримінальної справи ст.. слідчого СВ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області майора міліції Колос Ю.В. від 27.08.2012р. із підстав п.2 ст.6 та п.2 ст.213 КПК України, [PERSON] був притягнутий до кримінальної відповідальності 29.10.2005р. та всі слідчі дії відносно позивача проводились незаконно. При цьому в 2012р. відносно [PERSON] не виконано передбачений статтею 11 Закону N 266/94-ВР обов`язок роз`яснення порядку поновлення його порушених прав, та встановлений пунктами 6, 11, 12 Положення порядок повідомлення про звернення за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Проте зазначені обставини не є підставою для відмови у захисті його порушеного права. Крім того постанова Малиновського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області від 05.12.2016р. про відмову в задоволені клопотанні про відшкодування майнових збитків, на думку суду, підтверджує факт не вирішення питання відшкодування таких збитків, передбачених Законом. Оскільки Закон N 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою. Стосовно питання доступу до суду Європейський суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності заяви N 6778/05 "МПП "Голуб" проти України" від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (див. справу "Ґолдер проти Сполученого Королівства", рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (див. рішення від 19 грудня 1997 року у справі "Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії"). Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (див. рішення від 4 грудня 1995 року "Беллет проти Франції"). Згідно ст..4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету Згідно із частиною першою статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Відповідно до статті 43 БК України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Державна казначейська служба України та її територіальні органи здійснюють казначейське обслуговування Державного бюджету України, а не уособлює Держаний бюджет України або державу. Статтею 23 БК України визначено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Відповідно до пункту 23-1 статті 2 БК України єдиний казначейський рахунок - рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (Державній казначейській службі України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Ураховуючи наявність порушеного права позивача, встановленого законом права на звернення до суду за захистом такого права та права на відшкодування шкоди (ч.1 ст.3-заробітку, втраченого внаслідок незаконних дій), завданої внаслідок незаконного позбавлення займатися адвокатською діяльністю (з 25.04.2006р. анульовано свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю та з 13.07.2006р. вирішено припинити адвокатську діяльність) у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності СВ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, суд доходить до висновку про наявність правових підстав про захист порушених прав позивача в обраний ним спосіб за період з 29.10.2005р. по 27.08.2012р. ( 6 років 10 місяців), тобто по час винесення постанови про припинення кримінального провадження, а в іншій частині цих позовних вимог суд вважає слід відмовити, оскільки неотримання такої постанови вчасно, а лише 19.07.201р. не свідчить про умисну дію відповідача. При цьому суд враховує надану позивачем медичну документацію щодо погіршення його стану здоров`я (т.1, а.с.81-87) за період проведення відносно нього кримінального розслідування. У відповідності до п.9 Положення для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, у тих випадках, коли не можна визначити доход громадянина (ще не наступив термін подачі декларації, або з інших причин), або коли громадянин не мав певних джерел доходів з поважних причин (протягом перших трьох місяців після звільнення із Збройних Сил чи інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України або закінчення середньої школи, чи у разі хвороби тощо), розмір шкоди визначається виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати. Згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата станом нас проголошення рішення суду становить із 1 січня - 4723 гривні. Тобто 82 місяці * 4723, 00 грн. = 387 286, 00 грн. (триста вісімдесят сім тисяч двісті вісімдесят шість гривень 00 копійок). Щодо позовної вимоги про стягнення витрат на правову допомогу у сумі 86000 грн., на підставі укладеного 01.06.2005р. договору захисника адвокатом Мангул П.М. з підозрюваним [PERSON] про надання правової допомоги та квитанції на суму 86000 грн. (а.с.79,80) як суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, то суд приходить до висновку, що така вимога є обґрунтованою виходячи з наявності і доведеності факту незаконного порушення відносно позивача кримінальної справи, тримання під вартою, обрання запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, пред`явлення йому обвинувачення, а також незаконного засудження за ч.2 ст.143 КК України, та в кінцевому випадку-припинення кримінальної справи на підставі п.2ст.6,п.2 ст.213 КПК України, та положень ст.ст.1,п.2 ст.2, п.4 ст.3, 4 Закону (відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету), а тому підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial