Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

10 червня 2016 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до Дніпропетровської міської Ради, Комунального підприємства "Жилсервіс-2" Дніпропетровської міської Ради, треті особи: [PERSON], [PERSON], Виконавчий комітет Шевченківської районної у м. Дніпропетровську Ради, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання права власності. Позивачі в обґрунтування своїх позовних вимог посилались на те, що у вересні 1981 року вони - мати, батько і донька вселилися до квартири [ADDRESS], яка на теперішній час має назву Козака Мамая. [PERSON], яка доводилась позивачці [PERSON] тіткою, дозволила оселитись родині позивачі в її квартирі. [INFO] року чоловік тітки - [PERSON] помер і тітка разом із сином - [PERSON], [INFO], переїхали проживати у [ADDRESS] а позивачі залишились проживати сім'єю в цій квартирі. [INFO] року тітка померла, а [INFO] року у родині позивачів народилась друга донька - [PERSON]. Після смерті тітки дядько позивачки [PERSON] - [PERSON] на підставі рішення Виконавчого комітету Царичанської селищної ради народних депутатів Дніпропетровської області від 18 лютого 1992 року став піклувальником [PERSON], у якого згідно із випискою з Акту освідування від 11 липня 1990 року діагностована хвороба Дауна. Разом вони проживали в будинку піклувальника [ADDRESS] 01 лютого 2001 року за згодою піклувальника позивачі та їх молодша донька - [PERSON] були прописані в квартирі [ADDRESS]. 26 липня 2013 року молодша донька - [PERSON] знялася з реєстрації в цій квартирі, отже, в ній залишились бути зареєстрованими позивачі і [PERSON] (всього чотири особи), який до даного часу проживає в будинку піклувальника, а останній у 2011 році помер. На підставі вищевикладеного позивачі вважають, що у кожного з них виникло право власності на зазначену квартиру за набувальною давністю, оскільки вони заволоділи нею добросовісно та продовжують відкрито і безперервно володіти нею більше десяти років, а саме з 01 лютого 2001 року. У зв'язку з чим просили суд визнати за кожним із право власності на квартиру [ADDRESS] в 1/4 її частці, враховуючи права та інтереси зареєстрованого в ній [PERSON] Представник позивачів у судовому засіданні підтримав позовні вимоги і просив задовольнити їх у повному обсязі. 27 квітня 2017 року подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача - Дніпровської міської Ради проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що факти добросовісності заволодіння, відкритості і безперервності володіння квартирою позивачами не доведені. 27 квітня 2017 року представник в судове засідання не з'явилась, про місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник відповідача - Комунального підприємства "Жилсервіс-2" Дніпровської міської Ради проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що наймач квартири - [PERSON] за життя не набула права власності на квартиру. Із заявами про вселення до квартири членів сім'ї або будь-яких інших осіб до житлово-експлуатаційних організацій не зверталась. Відповідно до копій паспортів позивачі були зареєстровані в квартирі з 01 лютого 2001 року на підставі договору піднайму, а піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Крім цього, на думку представника відповідача, позивачі не були у встановленому порядку визнані членами сім'ї наймача квартири [PERSON] та не надали доказів на підтвердження права користування житлом. 27 квітня 2017 року представник відповідача в судове засідання не з'явилась, про місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник третьої особи - Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Дніпрі Ради проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що вирішення даного спору знаходиться поза компетенцією районної у місті ради. 27 квітня 2017 року представник в судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Треті особи: [PERSON], [PERSON], Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області в судове засідання не з'явились, про місце і час розгляду справи були повідомлені належним чином. Заслухавши осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Як встановлено в судовому засіданні і підтверджується наявними у справі доказами, позивачі вселилися до квартири [ADDRESS] на підставі родинних зв'язків, оскільки наймач цієї квартири [PERSON] доводилась позивачці - [PERSON] рідною тіткою (а.с. 8-10). Її чоловік - [PERSON] помер [INFO] року (а.с. 11), а [INFO] року померла і сама [PERSON] (а.с. 13), що підтверджується свідоцтвами про смерть, наявними в матеріалах справи. За місцем проживання в цій квартирі усі позивачі зареєстровані з 01 лютого 2001 року, отже, набули право користування житлом. В цій квартирі також зареєстрований [PERSON] - син померлих [PERSON] та [PERSON], відповідно свідоцтва про народження(а.с. 12). З цього часу позивачі безперервно володіють квартирою і є споживачами житлово-комунальних послуг. Це підтверджується інформацією, яка міститься в паспортах позивачів; довідкою про склад сім'ї, яка видана КП "Жилсервіс-4" від 17 березня 2011 року; довідкою про склад сім'ї та місце реєстрації № 10225 від 05 травня 2016 року, що видана Єдиним абонентським відділом № 2 Комунального підприємства "Міські комунальні платежі" (а.с. 17-20, 26, 27). Відповідно до довідки Департаменту житлового господарства Дніпровської міської Ради від 15 лютого 2017 року житловий будинок [ADDRESS] рішенням Виконкому міської Ради від 20 травня 2004 року № 1435 передавався з балансу ОЖКП "Південне" на баланс КП "Жилсервіс-4". На теперішній час будинок знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста та обслуговується КП "Жилсервіс-2", але про балансову належність квартири [NUMBER] в цьому будинку інформації не надано у зв'язку з її відсутністю в даному Департаменті. Суд приймає до уваги пояснення представника відповідача - КП "Жилсервіс-2" про те, що наймач - [PERSON] за час свого життя не набула права власності на зазначену квартиру, із чого суд дійшов до висновку про те, що дане нерухоме майно знаходиться у комунальній власності. Частиною 1 ст. 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. У відповідності до ч. 4 цієї статті ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Приймаючи до уваги те, що ЦК України набув чинності з 01 січня 2004 року, тоді підстава для визнання за позивачами права власності на цю квартиру за набувальною давністю виникла з 02 лютого 2014 року. Відповідно до висновків, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Із встановлених судом обставин і досліджених наявних у справі доказів вбачається, що позивачі правомірно заволоділи нерухомим майном, яким відкрито і безперервно володіють більше десяти років, а саме з 01 лютого 2001 року. Відтак у кожного з них виникло право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю у рівній частці з дотриманням прав та інтересів зареєстрованого в ній [PERSON] Останній у встановленому законом порядку недієздатним не визнаний. Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 2 ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 4 даної статті ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами такого права можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Згідно із ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до п. 1 ч. 2 цієї статті ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Згідно із п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Щодо обставин, на які посилалися відповідачі як на підставу своїх заперечень, то суд дійшов до висновку, що вони або спростовуються доказами, які мають значення для справи, або не мають відношення для її правильного вирішення. Відповідно до ч. 3 ст. 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з кожного відповідача на користь кожного позивача слід стягнути судовий збір в розмірі по 763,11 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved