Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

В серпні 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернувшись до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), просила відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] та зняти його з реєстрації. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що на підставі договору дарування від 23 серпня 2005 року вона є власником житлового будинку в [ADDRESS] . Зазначений будинок є зареєстрованим місцем проживання відповідача, що підтверджується записом у Будинковій книзі від 16.01.2004 року. Однак з часу реєстрації у житловому будинку відповідач жодного дня у ньому не проживав, що перешкоджає їй користуватися і розпоряджатися будинком на власний розсуд, а тому прийняла рішення звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просила його задовольнити, вказавши, що відповідач у належному їй будинку не проживає та на даний час за вказаної обставини вона позбавлена можливості отримати субсидію та продати житловий будинок. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, натомість звернулася із заявою в якій просила позов задовольнити та розглянути справу без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату і місце судового засідання повідомлявся вчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 19, 20, 25,30-32). Про причини неявки відповідач не повідомив, не звертався до суду з клопотанням про розгляд справи без його участі, тому відсутні поважні причини неявки в судове засідання. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Богуславська міська рада Київської області в судове засідання не направила свого представника, надіславши суду листа, в якому просили розглядати справу без їх представника (а.с.22). Зі згоди позивача та представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, вислухавши позивача, представника позивача та свідка, дослідивши та оцінивши всі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає до задоволення Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач [PERSON] відповідно до договору дарування житлового будинку від 23 серпня 2006 року є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 6), що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно N 11349447 від 26.07.2016 року (а.с.7). Відповідно до Будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] , відповідач є зареєстрованим за вказаною в позові адресою з 16.01. 2004 року (а.с. 8, 9). Згідно актів обстеження житлово - побутових умов проживання, складених 10.06.2019 року та 19.08.2019 року вбачається, що відповідач [PERSON] в період з 16.01.2004 року по теперішній час не проживає в даному будинку. Його особисті речі відсутні (а.с.10,11). Правова позиція Європейського Суду з прав людини, а саме: пункт 1 ст. 8 Європейської конвенції "Про захист прав людини та основних свобод" гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав ("Пауэлл и Рейнер проти Об`єднаного Королівства" від 21.02.90 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі "Джілов проти Великобританії" від 24.11.86 р.), так і на наймача (рішення у справі "Ларкос проти Кіпру" від 18.02.99 р.). Статус зазначених рішень остаточне. Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод. У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. ст. 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Конституції України проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. За ст. 9 ч. 3 Житлового Кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону ст. 319 ЦК України. За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Частина 1 ст. 405 ЦК України, закріплює право за членами сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом відповідно до закону. Проте, у випадку тривалого нездійснення членом сім`ї власника свого права користування, яке надає йому ст. 405 ЦК України, зокрема у разі відсутності без поважних причин понад один рік, він втрачає своє право користування, якщо інше не було встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. У судовому засіданні позивач [PERSON] доведено та підтверджено наявними у справі доказами, що відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованим у будинку в [ADDRESS] , більше року не проживає, що створює для позивача перешкоди, остільки маючи право на допомогу з боку Держави для оформлення субсидії, їй необхідно надати довідку про розмір доходів всіх зареєстрованих у будинку осіб. Крім того, кількість зареєстрованих осіб у будинку впливає на розмір субсидії. Враховуючи вищевказані обставини, а саме: те, що відповідач понад рік не користується будинком [ADDRESS] , оскільки добровільно залишив даний будинок і до теперішнього часу в ньому не проживає, перешкод у користуванні будинком не встановлено, відповідач не несе обов`язків по сплаті комунальних послуг, не укладав договір найму житлового приміщення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову стягнути з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір. На підставі наведеного,

Outcome: approved