Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство «Кредобанк», в особі Львівського відділення Центральної філії ПАТ «Кредобанк», звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 1 773 797,57 грн., в тому числі 793 588,21 грн. неповернутої суми кредиту (прострочена основна сума кредиту), 133 501,78 грн. індексу інфляції за період прострочки з 01.08.2009 р. по 15.07.2011 р., 127 130,10 грн. пені за несвоєчасне погашення основної суми кредиту за період з 16.07.2010 р. по 15.07.2011 р., 719 577,48 грн. опущеної вигоди банку від прострочення сум за період з 01.08.2009 р. по 15.07.2011 р., а також витрати по сплаті держмита в розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення в розмірі 120 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 квітня 2008 р. між ВАТ «КредоБанк» в особі Другої Львівської філії та ПП "Реліквія" було укладено кредитний договір №38/08-к, згідно якого позивачем надано кредит в сумі 1 000 000,00 грн. на поповнення обігових коштів, а саме оплата витрат пов'язаних з господарською діяльністю, з терміном кредитування до 23.04.2010 р., зі сплатою за користування кредитними коштами 18% річних. Позивач свої зобов'язання виконав, перерахувавши кредитні кошти в сумі 1 000 000,00 грн. з позичкового рахунку, що підтверджується меморіальним ордером №1 від 06.05.2008 р. та платіжним дорученням №1 від 06.05.2008 р. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 13.04.2009 р. між ПАТ "Кредобанк" та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки №38/08-п, відповідно до якого у випадку невиконання ПП "Реліквія" взятих на себе зобов'язань за кредитним договором [PERSON] та ПП "Реліквія" несуть солідарну відповідальність перед позивачем у тому ж обсязі, на тих же умовах та в ті ж строки, що і ПП "Реліквія". Проте, позичальник - третя особа ПП "Реліквія" свої зобов'язання щодо повернення кредитних коштів за договором не виконав в повному обсязі, не сплатив нараховані договором відсотки, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем, яка станом на 15.07.2011 р. становить 1773795,57 грн., що складається з суми неповернутого кредиту, індексу інфляції, суми несплаченої пені, упущеної вигоди. Позивач звертався до відповідача з повідомленням-вимогою від 01.11.2010 р. з вимогою погасити заборгованість за кредитом, проте вимога була залишена боржником без відповіді та задоволення вимог позивача. На сьогодніший день первісний кредитор ПАТ «Кредобанк» відступив право вимоги за вказаним кредитним договором та договорами про забезпечення кредитних зобов'язань Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» згідно договору факторингу від 29.11.2011 року, а тому вважає, що відбулась заміна позивача, та просить позов задоволити на його користь. У судовому засіданні представник позивача - ТзОВ "Фінансова компанія "Приватні інвестиції" позовні вимоги підтримав повністю, дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та пояснив, що відповідно до договору факторингу від 29.11.2011 р. сума коштів, котра підлягає до стягнення з відповідача становить 793 588,21 грн. Просить позов задовольнити. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заперечив проти його задоволення, посилаючись докази які містяться в матеріалах справи та з підстав, які зазначені в письмових поясненнях, які долучені до матеріалів справи. Просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у зв'язку із припиненням поруки та за недоведеністю. Представник третьої особи - ПП "Реліквія" у судове засідання не з'явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у його відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по всі докази у їх сукупності, суд вважає, що у позові слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що між ВАТ «Кредобанк» (правонаступником якого на даний час є Публічне акціонерне товариство «Кредобанк», що не заперечується сторонами) та ПП "Реліквія" було укладено кредитний договір №38/08-к від 28.04.2008 року /а.с.9-21/ про надання кредиту в сумі 1 000 000 гривень із сплатою 18% річних за користування коштами, наданими за рахунок ресурсів ВАТ «Кредобанк» та остаточною датою повернення 24.09.2009 р. Разом з тим, отримавши вказану суму кредиту, ПП "Реліквія" не виконало своїх договірних зобов'язань. Згідно з положеннями ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554 ЦК України). Термін "порука", застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язальних правовідносин поруки, з припиненням яких втрачає чинність договір поруки. В забезпечення виконання ПП "Реліквія" зобов'язань між ВАТ «Кредобанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №38/08-п від 13.04.2009 року, згідно якого у випадку невиконання ПП "Реліквія" взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, [PERSON] несе відповідальність перед банком у тому ж обсязі, на тих же умовах та в ті ж строки, що і ПП "Реліквія". У відповідності до вимог ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредитору кредит у термін і порядку, встановлених договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до п.5.1 Кредитного договору відповідач ПП "Реліквія" зобов'язувалось повернути кредит у повному обсязі в порядку і терміни відповідно до графіку повернення кредиту, щомісячно рівними частинами по 500 000,00 грн. протягом двох останніх місяців кредитування, дата остаточного повернення кредиту - 24.09.2009 р. Згідно з положеннями п.7.1 Кредитного договору встановлено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань відповідач сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у день прострочки, за весь час прострочення. З направлених банком третій особі ПП "Реліквія" повідомлення-вимоги від 16.02.2010 р., повідомлення відповідачу [PERSON] вих.№15.04-5820/10 від 01.11.2010 р. вбачається, що банк повідомив про дострокове повернення кредиту, однак останні своїх зобов'язань не виконали, грошові кошти в рахунок погашення заборгованості по кредиту не сплатили, порушили умови договору. У відповідності до вимог ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. 17.02.2012 року представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» подав клопотання про заміну позивача у справі в зв'язку тим, що відповідно до договору факторингу від 29.11.2011 року, який укладений між ПАТ «Кредобанк» та ТзОВ «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції», кредитор відступив право вимоги останньому. В ході розгляду справи до клопотання долучений договір факторингу від 29.11.2011 року, що підтверджує відступлення права вимоги. Згідно ст.37 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку він замінив. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Виходячи з наведеного, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» відповідно до ч. 1 ст. 11, ч.1 ст. 512 ЦК України набуло прав та обов'язків перед боржником, поручителем, які встановлені умовами вищевказаних укладених договорів, та на підставі ст.37 ЦПК України набуло статусу і позивача по даній справі. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається із укладеного кредитного договору №38/08-к від 25.04.2008 року укладеного між ВАТ "Кредобанк" та ПП "Реліквія", що у п. 2.2. було визначено дату остаточного повернення кредиту - 24 квітня 2009 року. 13.04.2009 р. між ВАТ "Кредобанк" та ПП "Реліквія" укладено Додатковий договір про внесення змін та доповнень до Кредитного договору №38/08-к від 25.04.2009 р., яким змінено умови кредитного договору шляхом зміни терміну виконання зобов'зань - п.2 Додаткового договору змінено дату остаточного повернення кредиту на 23.04.2010 р., а також згідно п.1 Додаткового договору збільшено відсоткову ставку до 28,25%. Позивачем не надано і судом не здобуто жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач [PERSON] надав згоду на укладення Додаткового договору про вснесення змін та доповнень до Кредитного договору №38/08-к від 25.04.2009 р. і таким чином, суд приходять до висновку, що зміна умов основного зобов'язання відбулась без згоди поручителя. Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України (постанова Судової палату у цивільних справах Верховного Суду України від 18 червня 2012 року), яка згідно з ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою при вирішенні аналогічних справ, збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо . Таким чином, відповідно до правової позиції Верховного Суду України (постанова Судової палату у цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року в справі №6-172цс12) у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. Крім того, ПАТ «Кредобанк» звернувшись із повідомленням-вимогою до відповідача та третьої особи, 01.11.2010 р. та 16.02.2010 р. відповідно, позивач встановив строк для виконання основного зобов'язання у повному обсязі. Як встановлено вище, що 13 квітня 2009 року між ВАТ «Кредобанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки за яким останній поручився за виконання ПП "Реліквія" зобов'язань по кредитному договору №38/08-к від 25.04.2008 року. В договорі поруки №38/08-п від 13.04.2009 р. не встановлено строку припинення поруки, а згідно п. 4.7 визначено строк дії даного договору, а не поруки як способу забезпечення зобов'язань. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Як роз'яснено в п. 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до ч.4 статті 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати, (позиція в численних постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України прийнятих за результатами перегляду судових рішень на підставі ст. 355 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст.360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6- 53 цс 14 (постанова Судової палату у цивільних справах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6- 53 цс 14), яка згідно з ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою при вирішенні аналогічних справ, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Аналогічні висновки зроблено в численних постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України прийнятих за результатами перегляду судових рішень на підставі ст. 355 ЦПК України, зокрема, в справах № 6-48цс11, 6-33цс12, 6-155цс13, 6-29цс14. Як вбачається з наведеного вище, оскільки, дата остаточного повернення кредиту встановлена Кредитним договором №38/08-к від 25 квітня 2008 року та договору поруки укладеного з [PERSON] від 13 квітня 2009 року визначена як 24 квітня 2009 року, а позивач пред'явив вимогу до поручителя 01 листопада 2010 року та позов 28 липня 2011 року, тобто, з пропуском 6 (шести) місячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України, - відповідно до даної норми, порука припинена та відсутнє суб'єктивне право кредитора (позивача чи його правонаступника) та суб'єктивний обов'язок поручителя, оскільки такі припинились, та зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може, що згідно з Правовою позицією ВСУ в справі № 6-170цс13 є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. З цих підстав, суд вважає, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення з вимогами до поручителя установлений ч.4 ст.559 ЦК України. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Приватні Інвестиції» до [PERSON], третя особа: Приватне підприємство "Реліквія" про стягнення заборгованості у розмірі 1 773 797,57 гривень (один мільйон сімсот сімдесят три тисячі сімсот дев'яносто сім гривень 57 коп.)

Outcome: dismissed