Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-01 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом 07.09.2017 року, в подальшому неодноразово уточнюючи вимоги, в кінцевій редакції позову від 16.10.2018 року (т.2 а.с.29-30) просять суд: визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] від 03.04.1993 року, на користь [PERSON] , який посвідчений старшим державним нотаріусом Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори Умріхіною К.А., зареєстрований в реєстрі за №1-2304; встановити факт, що має юридичне значення, а саме встановити родинні зв`язки між [PERSON] та [PERSON] , померлою [INFO] , як між племінницею та тіткою; визнати за [PERSON] як за спадкоємцем за законом право власності на 1/3 частину житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] , померлій [INFO] ; визнати за [PERSON] як за спадкоємицею за законом право власності на 1/3 частини житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] , померлій [INFO] . Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [INFO] померла [PERSON] , якій на підставі свідоцтва про право власності, виданого районним відділом комунального господарства виконавчого комітету Саксаганської районної ради народних депутатів від 28.11.1991 року, належала квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] дітей не мала, а тому спадкоємці першої черги відсутні. Спадкоємцями другої черги є брати та сестри померлої, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які були її рідними братами. Брат померлої [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини після своєї сестри, однак не встиг отримати свідоцтво про право власності на 1/3 частку спадкового майна. [PERSON] , яка була дружиною [PERSON] , також звернулась із заявою про прийняття спадщини, однак також не встигла отримати свідоцтво про право на спадщину. Відтак право прийняття належної частки [PERSON] перейшло до його дочки [PERSON]. [PERSON] (рідний брат [PERSON] ) також подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті його сестри, однак не встиг отримати свідоцтво на спадкове майно, отже його частина перейшла до його сина [PERSON] .. [PERSON] помер у 2000 році, його діти не звертались до нотаріальної контори для прийняття спадщини. Родинні відносини між [PERSON] та померлою [PERSON] підтверджуються свідоцтвами про його народження, його батька [PERSON] , померлої [PERSON] Родинні відносини між [PERSON] та померлою тіткою [PERSON] не можливо встановити самостійно через відсутність свідоцтва про народження батька позивачки [PERSON] . Після смерті [PERSON] стало відомо про заповіт, який було складено на користь сторонньої людини, а саме [PERSON] , посвідченого нотаріусом Умріхіною К.А., заповіт підписано [PERSON] , тобто іншою особою. Вказаний заповіт не відповідає нормам законодавства. Заповіт підписаний іншою особою, за відсутності будь-яких доручень з боку заповідача. Ухвалою суду від 07.09.2017 року провадження по справі відкрито (головуючий суддя Хомініч С.В., т.1 а.с.44). Ухвалою суду від 07.09.2017 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на житлову квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.46-47). 07.11.2017 року [PERSON] подано зустрічну позовну заяву (т.1 а.с.132-134), яку ухвалою суду від 20.06.2018 року повернуто (т.1 а.с.217-218). За результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження заступника керівника апарату суду №138 від 22.01.2019 року та протоколу матеріали справи передано судді Гриню Н.Г., які ухвалою від 24.01.2019 року прийнято ним до свого провадження (т.2 а.с.57-59). Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Враховуючи характер та предмет спору суд розглядає справу в порядку загального позовного провадження. У судовому засіданнні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник позивача Савченко О.М., яка діє в інтересах [PERSON] , у суді вимоги підтримала, а вподальшому подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, просить задовольнити позовні вимоги. [PERSON] , про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, правом присутності не скористався. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, відзив на позов не подала. Представник Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори Криворізького міського нотаріального округу, повідомлений про час та місце розгляду справи, правом присутності не скористався, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (п.п.66-69 рішення у справі «Смірнова проти України»). Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» від 07.07.1989 року зазначено, що «… заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.» За даних обставин, з метою дотримання процесуальних строків розгляду справи, уникнення зловживання учасниками справи своїми процесуальними правами, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності відповідачів. Допитана судом в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що в 90-х роках померла [PERSON] , яка останні 20 років свого життя проживала разом з братом [PERSON] по [ADDRESS] . Позивач [PERSON] була племінницею померлої. Позивач [PERSON] доглядала за своєю тіткою та приймала участь у її похованні. Вона ніколи нічого не чула про заповіт та про існування відповідача [PERSON] . На допиті інших свідків, проведенні експертиз, здійсненні будь-яких інших дій, позивач та її представник не наполягали, пославшись на їх відсутність у м. Кривому Розі. Дослідивши письмові докази по справі, допитавши свідка, надавши оцінку доказам в сукупності, дотримуючись принципів змагальності, диспозитивності, об`єктивності цивільного судочинства, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] від 05.08.1994 року, [INFO] померла [PERSON] (т.1 а.с.15). Батьками померлої [PERSON] відповідно до свідоцтва про народження від 31.01.1958 року були [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.14). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді квартири [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі свідоцтва на право власності б/н, виданого 28.11.1991 року районним відділом комунального господарства виконавчого комітету Саксаганської районної Ради народних депутатів м. Кривого Рогу на підставі рішення виконавчого комітету районної ради народних депутатів №118 від 12.04.1985 року та зареєстрованого в Криворізьким міським бюро технічної інвентаризації записаного в реєстрову книгу за №54-162 номер запису 162 (зворот а.с.33-34, 37) . За життя [PERSON] 03.04.1993 року склала заповіт, посвідчений старшим державним нотаріусом сьомої Криворізької нотаріальної контори, згідно якого усе своє майно заповіла [PERSON] (т.1 а.с.19). Відповідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Суд звертає увагу, що позивачами оспорюються не спадкові відносини померлої та відповідача [PERSON] , а порядок посвідчення та не відповідність вимогам закону заповіту, який складено до набрання чинності Цивільного кодексу України у діючій редакції, а тому до спірних відносин мають застосовуватися положення ЦК УРСР (1963 року). Оскільки заповіт складено в період дії ЦК УРСР, визнати його недійсними можна тільки з підстав, передбачених саме цим кодексом, тобто на підставі ст.ст. 48-58 ЦК УРСР. Вимоги до заповіту та порядку його укладання встановлені ст. 541 ЦК УРСР. Зокрема, заповіт повинен бути укладений в письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладання, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Заповіт, як одностороння угода, підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності угод, передбачених ст. 48 ЦК УРСР, яка визначає недійсною угоду, що не відповідає вимогам закону. Відповідно до ст. 545 ЦК УРСР недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах. За своїм змістом заповіт є правочином, який складається із суворим дотриманням форми, він повинен бути обов`язково складений у письмовій формі та посвідчений відповідною посадовою особою. Відповідно до абзаців 1,2 п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Звертаючись до суду із позовом, позивачі як на підставу недійсності заповіту посилаються на те, що заповіт підписано не померлою [PERSON] , а іншою людиною - [PERSON] без відповідного на те доручення заповідача. Частиною 1 ст. 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Відповідно до ст. 20 Закону Української Радянської Соціалістичної Республіки «Про державний нотаріат» (Закон втратив чинність згідно з Постановою Верховної Ради України від 2 вересня 1993 року № 3426-XII) при посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, перевіряється справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Нотаріально посвідчувані угоди, а також заяви та інші документи підписуються в присутності державного нотаріуса або іншої службової особи, яка вчиняє нотаріальну дію. Якщо угоду, заяву або інший документ підписано у відсутності зазначених службових осіб, той, хто підписався, повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним, який був чинний на момент посвідчення заповіту від імені [PERSON] . Таким чином, на момент посвідчення заповіту діяли норми законодавства, за якими слід було пересвідчуватись у справжності підпису заповідача. Як вбачається з наданого позивачами спірного заповіту, він складений і підписаний [PERSON] з додержанням вимог про форму заповіту, яка діяла на той час. Заповіт підписала власноруч заповідач [PERSON] у присутності нотаріуса, поставивши свій підпис. В заповіті вказано, що старшим державним нотаріусом Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори Умріхіною К.А. роз`яснено ст. 535 ЦК УРСР, які діяли на тої час та обов`язково повинні були роз`яснені нотаріусом під час складання заповіту. Як вбачається із змісту заповіту, він посвідчений у місті Кривий Ріг 03 квітня 1993 року. Нотаріусом зазначено, що заповіт підписаний [PERSON] у присутності нотаріуса. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірена. Суд вважає, що в п`ятому абзаці заповіту державним нотаріусом помилково вказано "заповіт підписано [PERSON] " замість правильного, як в першому абзаці заповіту [PERSON] . Позивачі не клопотали перед судом щодо призначення почеркознавчої експертизи за для спростування того, що саме померла [PERSON] поставила свій підпис на заповіті. Заповіт складено нотаріусом у двох екземплярах, з яких один залишився в нотаріальній конторі, а другий видано заповідачу. Заповіт зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №1-2304, стягнуто при цьому державне мито у розмірі 230 крб. Таким чином, у вказаному заповіті чітко виражена воля заповідача, де вона зазначила, що вона, [PERSON] , [INFO] в м. Кривий Ріг на випадок своєї смерті робить таке розпорядження, яким належне їй на праві приватної власності майно заповідає [PERSON] . Згідно з вимогами ст. 542 ЦК УРСР заповіт повинен бути підписаний особисто заповідачем. Якщо ж в силу фізичних вад, хвороби або з інших причин заповідач не може власноручно підписати заповіт, його на прохання заповідача може бути підписано іншою особою в присутності нотаріуса або іншої службової особи із зазначенням причин, з яких заповідач не міг зробити це власноручно. Зміст заповіту вказує на то, що [PERSON] власноручно поставила підпис на заповіті. В даному випадку особу громадянки [PERSON] та її дієздатність було перевірено нотаріусом під час складання заповіту, вона власноручно підписала заповіт, а суперечності в імені по батькові заповідача в різних абзацах заповіту є технічною опискою. Невідповідність імені по батькові [PERSON] в заповіті на переконання суду жодним чином не тягне його недійсність та не вказує на те, що заповіт підписано не [PERSON] , а іншою особою згідно ст. 542 ЦК УРСР. Крім того, заповіт зареєстровано в реєстрі за № I-2304. Місце і час укладення заповіту зазначено нотаріусом та викладено в заповіті, в якому вказано, що заповіт посвідчений в м. Кривий Ріг 03 квітня 1993 року, посвідчений старшим державним нотаріусом Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори Умріхіною К.А. Таким чином, суд приходить до висновку, що заповіт [PERSON] від 03 квітня 1993 року, який посвідчено старшим державним нотаріусом Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори Умріхіною К.А. відповідає вимогам ст.ст.45,47,48,541 Цивільного Кодексу України 1963 року, який діяв на час його підписання. Враховуючи вище викладене та те, що при складанні заповіту порушень щодо його оформлення та посвідчення судом не встановлено, суду позивачами не доведено обставин відсутності волевиявлення заповідача щодо складання заповіту на користь відповідача, матеріалами справи підтверджено, та справжність підпису заповідача не спростовано, тому підстави для визнання спірного заповіту недійсним відсутні. З огляду на викладене, суд відмовляє позивачам в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним заповіту, складеного [PERSON] від 03.04.1993 року, на користь [PERSON] , який посвідчений старшим державним нотаріусом Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори Умріхіною К.А., зареєстрований в реєстрі за №1-2304. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04 (п.58), відповідно до якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). У зв`язку із відмовою в задоволенні вимоги про визнання спірного заповіту недійсним, суд також відмовляє позивачам в задоволенні вимог про визнання за [PERSON] та [PERSON] як за спадкоємцями за законом права власності по 1/3 частині житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] , померлій [INFO] . Вирішуючи вимогу про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення родинних зв`язків між [PERSON] та її тіткою, [PERSON] , яка померла [INFO] суд виходить з такого. Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 ЦПК України, п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, факт родинних відносин між фізичними особами встановлюється у судовому порядку, коли від нього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника, зокрема права на спадщину. Оскільки свідоцтво про народження батька позивача [PERSON] - [PERSON] не збереглося, що слідує з відповіді Державного архіву Кіровоградської області від 05.04.2018 року за № 3-27/275/0.37 (т.1 а.с. 209)а.с.6), а документально підтвердити факт родинних відносин між позивачем та [PERSON] як між рідними племінницею та тіткою документально не можливо. Відповідно до п.1 ч.1 ст.256 ЦПК України, факт родинних відносин між фізичними особами встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки для заявника, зокрема права на спадщину. В розумінні ст.3 СК України, Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/99 від 03.06.1999 року, рідні племінники та дядько/тітка є родичами прямої лінії п`ятого ступеню споріднення. Згідно п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, суд вправі розглядати справи про встановлення факту родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, зокрема, якщо його підтвердження необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Натомість факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] як між рідними племінницею та дядьком підтвердила в ході судового розгляду свідок [PERSON] та не оспорювали відповідачі. Не суперечать свідченням отриманим під час судовго розгляду справи і проаналізовані судом інші докази, надані позивачем [PERSON] на підтвердження факту родинних відносин із [PERSON] , а саме свідоцтва про народження [PERSON] , батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.14), заява батька позивача - [PERSON] про прийняття спадщини після смерті сестри [PERSON] (т.1 а.с.29). На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, щодо можливості встановити юридичний факт, що позивач [PERSON] є племінницею [PERSON] . Судові витрати відповідно до положень ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у задоволенні позову в частині визнання заповіту недійсним та визнання права власності на квартиру покласти на позивачів. Відповідно до п.8 ч.1 ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Положеннями ч.1, ч.9 ст.158 ЦПК України передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Під час розгляду справи ухвалою суду від 07.09.2017 року (головуючий суддя Хомініч С.В., т.1 а.с.45) було вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] . З огляду на відмову судом у задоволенні позову в частині визнання недійсним заповіту та визнання права власності на квартиру, суд вважає за доцільне скасувати застосовані заходи забезпечення позову. На підставі ст. 20 Закону УРСР «Про державний нотаріат», ст.ст. 48-58, 524, 534, 541, 543-545 ЦК УРСР 1963 року, п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16.01.2003 року,

Outcome: partial