Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом та просив зняти арешт з усього нерухомого та рухомого майна, яке зареєстроване на [PERSON] , [INFO] , який накладений відділом державної виконавчої служби Кагарлицького районного управління юстиції згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 08.06.2011 року, прийнятої в рамках виконавчого провадження ВП № 26976934 та зареєстрованої 06.07.2011 року за №11355077 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Мотивував заяву тим, що він є власником земельної ділянки площею 3,4707 га з кадастровим номером 3222283200:04:307:0003 цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Демівщинської сільської ради Кагарлицького району Київської області та належить йому на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №198582, виданого Кагарлицькою районною державною адміністрацією 31 травня 2010 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322220001001979. Оскільки дана земельна ділянка перебуває в оренді в ПАТ «Агрофорт» від працівників даної фірми позивач дізнався про накладення арешту на його земельну ділянку відділом державної виконавчої служби Кагарлицького РУЮ. Тому у березні 2021 року він звернувся до ВДВС Кагарлицького РУЮ із заявою про зняття арешту з вищезазначеної земельної ділянки, на яку отримав відмову. В даній відповіді за № 4494 від 29.03.2021 року зазначено, що на підставі виконавчого листа №6-303/11 від 30.05.2011 року, виданого Печерським райсудом про стягнення з [PERSON] на користь Кредитної спілки «Сімейна позика» заборгованості в сумі 19744,80 грн. 08.06.2011 року було відкрите виконавче провадження № 26976934. Тому в рамках вказаного виконавчого провадження 08.06.2011 року було накладено арешт на все його рухоме і нерухоме майно та відомості про обтяження було внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним № 11355077. Вищевказане виконавче провадження було завершено державним виконавцем 25.04.2013 року відповідно до п.2 ст.47 ЗУ "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІУ в редакції від 04.11.2010 року № 2677-УІ, яка діяла на час повернення виконавчого документа. Відмова зняти арешт з майна позивача мотивована тим, що підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна боржника або його частини, передбачені ч.4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», - відсутні. Крім того, у відповіді зазначено, що вищезазначене виконавче провадження, в якому накладено арешт знищене у зв`язку із закінченням строку зберігання завершених виконавчих проваджень, встановленого пунктом 9.9. Порядку роботи з документами в органах виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 року № 2274/5 згідно акту про вилучення виконавчих проваджень від 15.01.2020 року. Про наявність інших виконавчих проваджень відносно позивача у відповіді ВДВС не йдеться. Отже, позивач на даний час не є боржником. Це підтверджується також витягом Інформації з Єдиного реєстру боржників від 22.09.2021 року. Відповідно до ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження» строки пред`явлення виконавчих документів такого характеру на виконання складають три роки, тому строки повторного подання на виконання зазначеного виконавчого документа вже пропущені. До того ж, у червні 2021 року позивач особисто звернувся до Кредитної спілки «Сімейна позика», де йому видали довідку №75/21 від 08.06.2021 року про те, що він повністю виконав договірні зобов`язання і відповідач до позивача претензій не має. Зазначені вище обставини та відсутність будь-яких відомостей про виконавче провадження вказують на відсутність у Кагарлицького районного відділу державної виконавчої служби правових підстав для позасудового зняття арешту з усього мого майна, а тому підлягають захисту в судовому порядку шляхом звільнення майна Позивача з-під арешту. На даний час, через арешт земельної ділянки, позивач не може розпоряджатися своїм власним майном. Виходячи з вищевикладеного, за наявності обтяження (арешту), накладеного на майно позивача, порушується його право власності, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Як зазначається у ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Токовенко С.А. позовну заяву підтримав та просив задоволити. Представник кредитної спілки "Сімейна позика" і представник Кагарлицького районного відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явились . Розгляд справи проведено у їх відсутність. Судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки площею 3,4707 га з кадастровим номером 3222283200:04:307:0003 цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Демівщинської сільської ради Кагарлицького району Київської області та належить позивачу на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №198582, виданого Кагарлицькою районною державною адміністрацією 31 травня 2010 року та зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322220001001979. Оскільки дана земельна ділянка перебуває в оренді в ПАТ «Агрофорт» від працівників даної фірми позивач дізнався про накладення арешту на його земельну ділянку відділом державної виконавчої служби Кагарлицького РУЮ. Тому у березні 2021 року він звернувся до ВДВС Кагарлицького РУЮ із заявою про зняття арешту з вищезазначеної земельної ділянки, на яку отримав відмову. В даній відповіді за № 4494 від 29.03.2021 року зазначено, що на підставі виконавчого листа №6-303/11 від 30.05.2011 року, виданого Печерським райсудом про стягнення з [PERSON] на користь Кредитної спілки «Сімейна позика» заборгованості в сумі 19744,80 грн. 08.06.2011 року було відкрите виконавче провадження № 26976934. Тому в рамках вказаного виконавчого провадження 08.06.2011 року було накладено арешт на все його рухоме і нерухоме майно та відомості про обтяження було внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним № 11355077. Вищевказане виконавче провадження було завершено державним виконавцем 25.04.2013 року відповідно до п.2 ст.47 ЗУ "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІУ в редакції від 04.11.2010 року № 2677-УІ, яка діяла на час повернення виконавчого документа. Виконавче провадження знищене згідно до акту від 15.01.2020 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 5.05.2011 року заяву Кредитної спілки « Сімейна позика « задоволено і ухвалено видати виконавчий лист відповідно до рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації « Інфо - Лідер» від 17.08.2009 року за позовом Кредитної спілки « Сімейна позика « до [PERSON] про стягнення з відповідача 19244 грн. 80 коп. заборгованості за кредитним договором та 500 грн. судових витрат. Згідно довідки від 8.06.2021 року член Кредитної спілки « Сімейна позика « Іваненко Олександр Григорович зобов`язання за договором №1083/08-6773/01 від 5.06.2008 року виконав повністю. Довідка не містить посилань на рішення постійно діючого третейського суду або розмір виконаного зобов`язання і ухвала суду не містить номера кредитного договору , а тому довідка не є достатнім доказом на підтвердження виконання зобов`язання і позивач не довів обставин на які посилався . Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Саме такий висновок міститься у пункті 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18) та підтверджується змістом статей 447, 451 ЦПК України, частини першої статті 59, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час вирішення спору. При цьому, посилання позивача в позовній заяві на положення статті 391 ЦК України щодо захисту права власності є безпідставними, оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження органами державної виконавчої служби. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів. Зокрема, пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів судом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Таким чином, закон визначає ефективний та належний спосіб захисту порушеного права та інтересу особи - боржника внаслідок наявності обтяжень, накладених державним виконавцем на його майно в межах виконавчого провадження - оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Позивач зазначає, що обтяження накладено державним виконавцем в межах виконавчого провадження, де він був боржником. Таким чином, позивачем неправильно обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. ( правова позиція використана судом згідно постанови КЦС ВС від 23.12.2020 № 554/7908/17-ц (61-4357св19).

Outcome: dismissed