Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що [PERSON] , згідно з вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 21.12.2011 засуджений до довічного позбавлення волі та з 02.06.2010 відбуває покарання в державній установі "Вінницька установа виконання покарань №1" (далі- установа), яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Брацлавська, 2. Установа з виконання покарань в порушення вимог ч. 1 ст. 107, ч, 5 ст. 110 КВК України, п. 2 розділу XIV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань безпідставно та необгрунтовано протягом 2017-2020 років не забезпечила право позивача на здійснення телефонних розмов, чим порушила його законні конституційні права. Вказане підтверджується листом Вінницької місцевої прокуратури від 27.12.2017 № 104-115-15, листом Вінницької місцевої прокуратури від 18.01.2018 № 104-115-15, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 26.08.2020 у справі №120/2595/20-а. Працівники установи з виконання покарань також неодноразово порушували право позивача на прогулянки з порушенням відповідного графіку, а також порушували його право на отримання повноцінного гарячого харчування та не забезпечили щотижневе миття в лазні із заміною білизни, що підтверджується листом Вінницької місцевої прокуратури від 18.01.2018№ 104-115-15, листом Вінницької місцевої прокуратури від 09.11.2018 № 104-115- 15, листом Вінницької місцевої прокуратури від 18.10.2017 № 104-115-15. Однак в порушення вимог ст. 107, 115 КВК камерні приміщення, в яких утримувався позивач, не провітрювалися, вікна в камерах не відкривалися, а штучна вентиляція ніколи не працювала, їх площа не перевищувала 4 кв. м на особу. Рівень природнього та штучного освітлення є незадовільним, В камерах були антисанітарні умови; стіни вкриті грибком, не було необхідних санітарних зручностей, постільна білизна видавалась в дуже поганому стані не змінювалась та перебувала в брудному стані. Порушувався температурний режим, так температура повітря в камерному приміщенні на момент перевірки становила ФІ7 °С при нормі не менше +18 °С. Камери не радіофіковані. Вказане підтверджується листом Вінницької місцевої прокуратури від 28.12.2017 № 104-115-15, листом Вінницької місцевої Прокуратури Від 19.08.2020 № 104-115-15; листом Уповноваженого ВРУ з прав людини від 27.03.2018 № 72/9, листом Уповноваженого ВРУ з прав людини від 27.03.2018 № 72/8, листом Вінницької місцевої прокуратури від 18.01.2018 № 104-115-15. Державна установа "Вінницька установа виконання покарань (№1)" не дотримуючись вимог ст. 107, 113 КВК України, Інструкції (пункт 2 розділу 1 Інструкції) та Правил внутрішнього розпорядку (пункт 2 розділу XIII Правил) неодноразово порушувала право засудженого [PERSON] на відправку його кореспонденції. Вказане підтверджується листом ЦЗМУ ПВКП МЮ від 13.02.2018 № 32-59-18/П-36, листом ЦЗМУ ПВКП МЮ від 14.01.2019 № 3/29-19/П-604. Згідно із ч. 2 ст. 92 КВК України вперше засуджені до позбавлення волі тримаються окремо від тих, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі. Ізольовано від інших засуджених, а також роздільно тримаються; засуджені до довічного позбавлення волі; засуджені, яким покарання у виді смертної кари замінено довічним позбавленням волі (ч. З ст» 92 КВК України). Однак в порушення вимог ч. З ст. 92 КВК України до камерного приміщення, в якому утримувався позивач неодноразово поміщали засуджених осіб, яким покарання у виді смертної кари замінено довічним позбавленням волі, та засуджені особи, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі. Вказане підтверджується листом Вінницької місцевої прокуратури від 12.07.2017 № 104-115-15, лист ЦЗМУ ПВКП МЮ від 20.10.2017№ 757-17/П-541, листом ЦЗМУ ПВКП МЮ від 01.12.2017 № 858-17/П-594; листом ЦЗМУ ПВКП МЮ від 20.12.2017 № 901-17/П-615, листом ЦЗМУ ПВКП МЮ від03.04.2018№ 2.1-187-18/П-126, листом ДУ "Вінницька УВП №1" від 10.04.2018 № 9/4050, листом ЦЗМУ ПВКП МЮ від 09.08.2018 № 2.1-465-18/П-328. Отже, під час утримання засудженого [PERSON] в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" були порушені його законні права, а саме: порушення законних прав засудженого на телефонні розмови; порушення права позивача на прогулянки, права на отримання повноцінного гарячого харчування та не забезпечення щотижневого миття в лазні із заміною білизни. Камерні приміщення, в яких утримувався позивач, не провітрювалися, вікна в камерах не відкривалися, а штучна вентиляція ніколи не працювала, їх площа не перевищувала 4 кв. м на особу. Рівень природнього та штучного освітлення є незадовільним. В камерах були антисанітарні умови: стіни вкриті грибком, немає необхідних санітарних зручностей; постільна білизна видавалась в дуже поганому стані, не змінювалась та перебувала в брудному стані. В камерному приміщенні порушувався температурний режим. Неодноразово порушувалось право засудженого [PERSON] на відправку його кореспонденції. У порушення вимог ч. 2, 3 ст. 92 КВК України до камерного приміщення, в якому утримувався позивач, неодноразово поміщали засуджених осіб, яким покарання у виді смертної кари замінено довічним позбавленням волі, та засуджених осіб, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі. З урахуванням викладеного та у зв`язку з триманням позивача в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" в умовах, що принижують його гідність та у зв`язку з поводженням, що порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи характер правопорушення, тривалість та глибину моральних страждань, яких він зазнав, з урахуванням принципу розумності та справедливості, розмір заподіяної [PERSON] моральної шкоди слід визначити в сумі 4 000 (чотири тисячі) гривень. Просить стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 4 000 (чотири тисячі) гривень, завданої внаслідок тримання його в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" в умовах, що принижують його гідність та у зв`язку з поводженням, що порушує статтю З Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Ухвалою суду від 19.11.2020 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали за обставин викладених в ній, просили позов задовольнити. Представник відповідача ДУ «Вінницька установа виконання ня покарань (№1) в судовому засіданні позов не визнав, заперечував щодо його задоволення. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов не визнав, заперечував щодо його задоволення. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно довідки по особовій справі [PERSON] засуджений 21.12.2011року Піщанським районним судом Вінницької області до довічного позбавлення волі та з 02.06.2010 відбуває покарання в державній установі "Вінницька установа виконання покарань №1", яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Брацлавська, 2. Засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду (частина 3 статті 63 Конституції України). Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню (частина 1 статті 28 Конституції України). Відповідно до частини 1 статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту Інтересів особи, суспільства і Держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими. Кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Кримінально-виконавчого кодексу України). Держава поважає і охороняє права свободи і законні інтереси засуджених забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (частини 1, 2 статті 7 Кримінально- виконавчого кодексу України). Засуджені мають право, зокрема на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню (частина 1 статті 8 КВК України). На осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу (частина 2 статті 151 Кримінально-виконавчого кодексу України). Отже державою гарантовано права, свободи і законні інтереси засуджених, які користуються усіма правами людини та громадянина за винятком обмежень, визначених Кримінально-виконавчим кодексом України, законами України і встановлених вироком суду. Перелік прав та обов`язків засуджених до позбавлення волі наведено у статті 107 Кримінально-виконавчого кодексу України. На осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу (частина 2 статті 151 Кримінально-виконавчого кодексу України). Зокрема у частині 1 статті 107 КВК України визначено, що засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України, в тому числі здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній, вести з ними телефонні розмови, у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку, користуватися глобальною мережею Інтернет. Особливості реалізації права засуджених на телефонні розмови врегульовано статтею 110 Кримінально-виконавчого кодексу України. Частиною 5 статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що засудженим надається, в тому числі й під час перебування в стаціонарних закладах охорони здоров`я, право на телефонні розмови (у тому числі у мережах рухомого (мобільного) зв`язку) без обмеження їх кількості під контролем адміністрації, а також користуватися глобальною мережею Інтернет. Телефонні розмови оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови між засудженими, які перебувають у місцях позбавлення волі, забороняються. Телефонні розмови та користування у глобальній мережі Інтернет оплачуються з особистих коштів засуджених. Телефонні розмови проводяться протягом дня у вільний від роботи час та поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну а за необхідності та за погодженням з адміністрацією - у будь-який час. Частиною 8 статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що порядок організації побачень, телефонних розмов, користування мережею Інтернет встановлюється Міністерством юстиції України. Наказом Міністерства юстиції України від 28 серпня 2018 року №2823/5 затверджені Правила внутрішньою розпорядку установ виконання покарань, згідно з пунктом 2 розділу 2 яких засуджені мають право вести телефонні розмови у порядку, встановленому розділом XIV цих Правил. Розділом XIV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань деталізовано особливості реалізації прав засуджених на телефонні розмови. Пунктом 2 вказаного розділу передбачено, що адміністрація установи виконання покарань забезпечує надання засудженим телефонних розмов без обмеження їх кількості у визначений розпорядком дня час. З метою реалізації права на телефонні розмови усіх засуджених-, які відбувають покарання в установі, тривалість розмови одного засудженого не має перевищувати 15 хвилин. Для проведення телефонних розмов у визначеному адміністрацією установи виконання покарань місці встановлюються таксофони та забезпечується наявність засобів рухомого (мобільного) зв`язку, які знаходяться на обліку установи. Телефонні розмови проводяться за рахунок засудженого під контролем представника адміністрації установи виконанням покарань протягом дня у вільний від роботи час і поза часом, передбаченим для приймання їжі та безперервного сну. За необхідності та за погодженням з адміністрацією установи виконання покарань телефонну розмову може бути надано у будь-який час. Телефонні розмови надаються засудженому за його письмовою заявою, в якій зазначаються місцезнаходження, телефонний номер абонента та тривалість розмови. Факт телефонної розмови засудженого реєструється у журналі обліку телефонних розмов засуджених. Однак установа з виконання покарань в порушення вимог ч. 1 ст. 107, ч, 5 ст. 110 КВК України, п. 2 розділу XIV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань безпідставно та необгрунтовано протягом 2017-2020 років не забезпечила право позивача на здійснення телефонних розмов, чим порушила його законні конституційні права. Вказане підтверджується листом Вінницької місцевої прокуратури від 27.12.2017 № 104-115-15, листом Вінницької місцевої прокуратури від 18.01.2018 № 104-115-15, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 26.08.2020 у справі №120/2595/20-а. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 25.08.2020року визнано протиправною бездіяльністю ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1), що полягає у незабезпеченні права [PERSON] на телефонні розмови 04, 23, 26 та 27 березня 2020 року. Працівники установи з виконання покарань також неодноразово порушували право позивача на прогулянки з порушенням відповідного графіку, а також порушували його право на отримання повноцінного гарячого харчування та не забезпечили щотижневе миття в лазні із заміною білизни, що підтверджується листом Вінницької місцевої прокуратури від 18.01.2018№ 104-115-15, листом Вінницької місцевої прокуратури від 09.11.2018 № 104-115- 15, листом Вінницької місцевої прокуратури від 18.10.2017 № 104-115-15. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КВК України особам, які відбувають покарання у виправних і виховних колоніях, створюються необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Засуджені, як правило, тримаються в приміщеннях блочного типу. Норма жилої площі на одного засудженого не може бути менш як чотири квадратні метри. Однак в порушення вимог ст. 107, 115 КВК камерні приміщення, в яких утримувався позивач, не провітрювалися, вікна в камерах не відкривалися, а штучна вентиляція ніколи не працювала, їх площа не перевищувала 4 кв. м на особу. Рівень природнього та штучного освітлення є незадовільним, В камерах були антисанітарні умови; стіни вкриті грибком, не було необхідних санітарних зручностей, постільна білизна видавалась в дуже поганому стані* не змінювалась та перебувала в брудному стані. Порушувався температурний режим, так температура повітря в камерному приміщенні на момент перевірки становила 17 °С при нормі не менше +18 °С. Камери не радіофіковані. Вказане підтверджується листом Вінницької місцевої прокуратури від 28.12.2017 № 104-115-15, листом Вінницької місцевої Прокуратури Від 19.08.2020 № 104-115-15; листом Уповноваженого ВРУ з прав людини від 27.03.2018 № 72/9, листом Уповноваженого ВРУ з прав людини від 27.03.2018 № 72/8, листом Вінницької місцевої прокуратури від 18.01.2018 № 104-115-15. Відповідно до ч. 1 ст. 107 КВК України засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно- правовими актами Міністерства юстиції України здійснювати листування з особами, які знаходяться за межами колоній. Особливості реалізації права засуджених до позбавлення волі на листування врегульовано статтею 113 КВК України. Наказом Міністерства юстиції України №1304/5 від 02.07.2013 затверджено Інструкцію з організації перегляду кореспонденції (листування) осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах. Пунктом 2 розділу 1 Інструкції передбачено, що відповідно до вимог статті 113 Кримінально-виконавчого кодексу України засудженим дозволяється одержувати і відправляти листи і телеграми за свій рахунок без Обмеження їх кількості. Наказом Міністерства юстиції України №2823/5 від 28.08.2018 затверджені Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, згідно з пунктом 2 розділу 2 яких засуджені мають право здійснювати листування у порядку, встановленому пунктом 1 розділу XIII цих Правил. Розділом ХІІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань визначено порядок листування та направлення грошових переказів засудженими. Відповідно до пункту 2 розділу XIII Правил відшкодування витрат за пересилання, зокрема кореспонденції, адресованої Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини та його представникам, до суду та прокуророві, захиснику у кримінальному провадженні проводиться з коштів, які є на особових рахунках засуджених. Однак державна установа "Вінницька установа виконання покарань (№1)" не дотримуючись вимог ст. 107, 113 КВК України, Інструкції (пункт 2 розділу 1 Інструкції) та Правил внутрішнього розпорядку (пункт 2 розділу XIII Правил) неодноразово порушувала право засудженого [PERSON] на відправку його кореспонденції. Вказане підтверджується листом ЦЗМУ ПВКП МЮ від 13.02.2018 № 32-59-18/П-36, листом ЦЗМУ ПВКП МЮ від 14.01.2019 № 3/29-19/П-604. Згідно із ч. 2 ст. 92 КВК України вперше засуджені до позбавлення волі тримаються окремо від тих, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі. Ізольовано від інших засуджених, а також роздільно тримаються; засуджені до довічного позбавлення волі; засуджені, яким покарання у виді смертної кари замінено довічним позбавленням волі (ч. З ст» 92 КВК України). Однак в порушення вимог ч. З ст. 92 КВК України до камерного приміщення, в якому утримувався позивач неодноразово поміщали засуджених осіб, яким покарання у виді смертної кари замінено довічним позбавленням волі, та засуджені особи, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі. Вказане підтверджується листом Вінницької місцевої прокуратури від 12.07.2017 № 104-115-15, лист ЦЗМУ ПВКП МЮ від 20.10.2017№ 757-17/П-541, листом ЦЗМУ ПВКП МЮ від 01.12.2017 № 858-17/П-594; листом ЦЗМУ ПВКП МЮ від 20.12.2017 № 901-17/П-615, листом ЦЗМУ ПВКП МЮ від 03.04.2018№ 2.1-187-18/П-126, листом ДУ "Вінницька УВП №1" від 10.04.2018 № 9/4050, листом ЦЗМУ ПВКП МЮ від 09.08.2018 № 2.1-465-18/П-328. Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до частин четвертої та сьомої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї. згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України* та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. Згідно зі статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. 24 січня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, яка набрала чинності в Україні 01 вересня 1997 року. Вказаною Конвенцією передбачено створення Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (далі - Комітет). Комітет, шляхом здійснення інспекцій, перевіряє поводження з позбавленими волі особами з метою посилення, у разі необхідності, захисту таких осіб від катувань чи нелюдського або такого, що принижує їхню гідність, поводження чи покарання. Зазначений Комітет надав Україні рекомендаційні норми, згідно з якими на одного ув`язненого в камері, призначеній для кількох ув`язнених, чи в приміщенні гуртожитку Має припадати не менше 4 кв. м площі. Зазначене також знайшло своє відображення у численних рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема в рішеннях у справах «Невмержицький проти України», № 54825/00, п. 66, ЕСНК 2005 II (витяги)); «Мельник проти України», № 72286/01, п. 103, від 28 березня 2006 року, «Яковенко проти України», № 15825/06, п. 84, від 25 жовтня 2007 року; «Двойних проти України», № 72277/01, п. 66, від 12 жовтня 2006 року); «Іглін проти України» № 39908/05 від 12.04.2012 року; «Давидов та інші проти України», № № 17674/02 і 39081/02 від 01 липня 2010 року; « Горбатенко проти України». У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки заявники утримувалися в ЄІЗО в камерах, де на них припадало площі менше, ніж рекомендовано Україні Комітетом, у зв`язку з браком особистого простору було визнано умови тримання заявників під вартою нелюдськими і такими, що принижують гідність. Отже, мало місце порушення статті 3 Конвенції. При цьому статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї та практику Суду як джерело права. Правовий висновок щодо зазначених обставин викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.06.2020 у справі № 204/5899/18. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих нємайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Вимога ефективності судового захисту узгоджується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (п. 64, заява №40450/04 від 15.10.2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Згідно із ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз`яснено, що під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 Цивільного кодексу України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується. (п. 57). У постанові від 15.08.2019 у справі № 823/782/16 Верховний Суд зробив висновок, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини. Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на де, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Отже, під час утримання засудженого [PERSON] в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" були порушені його законні права, а саме: порушення законних прав засудженого на телефонні розмови; порушення права позивача на прогулянки, права на отримання повноцінного гарячого харчування та не забезпечення щотижневого миття в лазні із заміною білизни. Камерні приміщення, в яких утримувався позивач, не провітрювалися, вікна в камерах не відкривалися, а штучна вентиляція ніколи не працювала, їх площа не перевищувала 4 кв. м на особу. Рівень природнього та штучного освітлення є незадовільним. В камерах були антисанітарні умови: стіни вкриті грибком, немає необхідних санітарних зручностей; постільна білизна видавалась в дуже поганому стані, не змінювалась та перебувала в брудному стані. В камерному приміщенні порушувався температурний режим. Неодноразово порушувалось право засудженого [PERSON] на відправку його кореспонденції. У порушення вимог ч. 2, 3 ст. 92 КВК України до камерного приміщення, в якому утримувався позивач, неодноразово поміщали засуджених осіб, яким покарання у виді смертної кари замінено довічним позбавленням волі, та засуджених осіб, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі. З урахуванням викладеного та у зв`язку з триманням позивача в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" в умовах, що принижують його гідність та у зв`язку з поводженням, що порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи характер правопорушення, тривалість та глибину моральних страждань, яких він зазнав, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд вважає, що заявлений розмір заподіяної [PERSON] моральної шкоди в розмірі 4000,00грн. є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану позивачу моральну шкоду, а тому позов слід задовольнити. Згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь держави 840,80грн. в рівних частинах. На підстав викладеного, згідно ст. 23 ЦК України,

Outcome: approved