Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про стягнення суми грошового вкладу, процентів, пені, 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України, а також 3% відповідно до ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». В своїй позовній заяві позивачка посилалась на наступне, вона є спадкоємцем своєї матері [PERSON] та відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповідальним розпорядженням успадкувала грошовий вклад матері у розмірі 650000 доларів США з належними процентами та компенсаціями. Повідомила, що між [PERSON] та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» 01 серпня 2006 року укладено договір банківського вкладу на суму 650 000 доларів США строком на 120 місяців з щомісячною виплатою процентів у розмірі 9,0 процентів річних. Зазначала, що 05.09.2016р вона звернулась до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» з листом, в якому просила виплатити кошти у розмірі 650000,00 доларів США, а також належні проценти та компенсації нараховані на суму у розмірі 650000,00 доларів США відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповідальним розпорядженням від 13.08.2008р.ПАТ «Промінвестбанк» у своєму листі від 09.09.2016р № 24-10/2430900 відмовив у виплаті вищезазначених коштів та зазначив, що в базах даних банку інформація про відкриття в банку рахунку № 26203708121354 на імя [PERSON], або розміщення нею вкладу на суму 650000,00 доларів США відсутня.Крім обовязку повернути грошовий вклад та проценти, вважала, що відповідач повинен сплатити суму 3% річних за порушення зобовязання, суму збільшення суми боргу з врахуванням індексу інфляції за порушення зобовязання, а також пеню у розмірі трьох відсотків відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» починаючи з 06.09.2016р по 21.12.2016р. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та зазначали, що Свідоцтво про право на спадщину є дійсним та, в свою чергу, є підставою для сплати банком вкладу та процентів. Посилаючись на наведені вище обставини, просили позов задовольнити у повному обсязі та стягнути вказані суми. Надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача заперечувала в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог, звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому просила суд визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину від 13.08.2008р, зазначав, що особи, які підписали довідку банку про наявність грошового вкладу на момент складання довідки у банку не працювали, надав лист банку, відповідно до якого, банком рахунок на імя [PERSON] не відкривався, вклад нею на суму 650000,00 доларів США не розміщувався, зазначав, що окрім Свідоцтва про право на спадщину, позивачем до банку не надано будь-яких інших документів, а відтак задоволення зустрічного позову виключає повністю задоволення первісного позову. Ухвалою суду від 11 листопада 2016 року прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом, вимоги за зустрічним позовом обєднано в одне провадження з первісним позовом. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить висновку, що позовні вимоги, викладені у первісному позові підлягають задоволенню частково, а позовні вимоги, викладені у зустрічному позові задоволенню не підлягають, враховуючи наступне. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Ст.60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено наступне. Із матеріалів справи вбачається, що Свідоцтвом про право на спадщину за заповідальним розпорядженням від 13.08.2008р, яке видане державним нотаріусом Першої Донецької державної нотаріальної контори [PERSON], посвідчено, що на підставі заповідального розпорядження, зробленого філії «Кальміуське відділення Промінвестбанку у м. Донецьк» за № 17-147/ЗР на рахунок № 26203708121354/840, спадкоємцем зазначеного в заповідальному розпорядженні грошового вкладу [PERSON], яка померла 03.02.2008р, є її дочка [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]). Спадкове майно на видано це свідоцтво складається з: грошових внесків з належними процентами та компенсаціями, що зберігаються в філії «Кальміуське відділення Промінвестбанку у м. Донецьк» на рахунку № 26203708121354/840, які належали спадкодавцю на підставі довідки цього ж банку від 05.06.2008р № 11. Зазначене Свідоцтво, відповідно до Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 13.08.2008р № 15896693 та Витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 05.10.2012р. № 31918286 належним чином зареєстровано у Спадковому реєстрі з визначенням «Спадкове майно: Категорія майна «Кошти (рухоме майно); Опис майна «Внески, Промінвестбанк»; Загальна вартість майна «650000,00 дол США»; Дата та час реєстрації «13.08.2008, 09-16». [PERSON] 05.09.2016р звернулась до ПАТ «Промінвестбанк» та просила виплатити кошти у розмірі 650000,00 доларів США, а також належні проценти та компенсації нараховані на суму у розмірі 650000,00 доларів США. Листом від 09.09.2016р № 24-10/2430900ПАТ «Промінвестбанк» повідомив [PERSON], що в базах даних банку інформація про відкриття в банку рахунку № 26203708121354 на імя [PERSON], або розміщення нею вкладу на суму 650000,00 доларів США відсутня, а відтак у виплаті коштів відмовив. Спірні правовідносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами цивільного законодавства. Предметом спору є стягнення грошового вкладу та процентів спадкоємцем. Згідно ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесено вклад, застосовуються положення про договір банківського вкладу. Статтею 1228 ЦК України встановлено право вкладника розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Відповідно до п.10.15 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 12.11.2003 № 492 і Зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 р. за № 1172/8493, незалежно від того, чи здійснюється успадкування вкладу згідно із законом, заповітом або розпорядженням, банк здійснює виплату вкладу (частини вкладу) спадкоємцю власника рахунку на підставі відповідного свідоцтва про право на спадщину або дозволу нотаріуса на одержання спадкоємцем частини вкладу спадкодавця, або за рішенням суду. Крім того,діючим законодавством України чітко визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - Свідоцтва про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного законодавства та Закону України «Про нотаріат», покладено на нотаріальний орган. Згідно до ч.2 ст. 1060 ЦК України (в редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин), за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Згідно з п.3.3. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003р. № 516 (в редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин), за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Крім того, відповідно до п.1, п.2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо умов повернення строкових депозитів» № 424-VIII від 14.05.2015р.: «[PERSON] набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону не застосовуються до договорів банківського строкового вкладу, укладених до набрання ним чинності.». Згідно з ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов не допускається. Щодо свідоцтва про право на спадщину, суд зазначає наступне. Статтею 66 Закону України «Про нотаріат» визначається, що свідоцтво про право на спадщину видається нотаріусом на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави. Статтею 46 Закону України "Про нотаріат" передбачено право нотаріусу при вчиненні нотаріальних дій витребувати від підприємств, установ і організацій відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Відповідно до п.205 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затверджена Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 № 20/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за № 283/8882), яка була чинна на момент вчинення нотаріусом нотаріальної дії, на майно, що переходить за правом спадкування до спадкоємців, нотаріусом за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину. Згідно з п.220 Інструкції № 20/5, свідоцтво про право на спадщину на грошовий вклад, щодо якого вкладник зробив розпорядження банку (фінансовій установі), а також на грошовий вклад, щодо якого відсутнє заповідальне розпорядження, після смерті вкладника видається нотаріусом спадкоємцям на загальних підставах. Згідно з п.212 Інструкції № 20/5, нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин обов'язково вимагаються відповідні документи. Згідно з п.222 Інструкції № 20/5, нотаріус на прохання спадкоємців померлого вправі зробити запит до банків (фінансових установ), страхових установ про наявність на ім'я померлого вкладів, страхових виплат. Відповідно до статті 46 Закону України "Про нотаріат", банки (фінансові установи), страхові установи повинні подати відомості в строк, указаний нотаріусом. Правова регламентація надання зазначених довідок банками на запит нотаріуса визначена й ст.62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відповідно до якої, довідки по рахунках (вкладах) у разі смерті їх власників надаються банком особам, зазначеним власником рахунку (вкладу) в заповідальному розпорядженні банку, державним нотаріальним конторам або приватним нотаріусам, іноземним консульським установам по справах спадщини за рахунками (вкладами) померлих власників рахунків (вкладів). Відповідно до пункту 3.4 глави 3 Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених постановою Правління Національного банку України від 14.07.2006 № 267, для надання довідок за рахунками (вкладами) у разі смерті їх власників державним нотаріальним конторам або приватним нотаріусам, іноземним консульським установам у справах спадщини за рахунками (вкладами) померлих власників рахунків (вкладів) до банку подається заява за довільною формою. Довідка складається банком за довільною формою і має містити інформацію про наявність рахунку та залишок коштів на ньому. Приписи ст.46 Закону України «Про нотаріат», приписи п.222 Інструкції № 20/5 з однієї сторони, та приписи ст.62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» з другої сторони, визначають, що свідоцтво про право на спадщину видається нотаріусом тільки при умові направлення запиту до банку та отримання відповіді (довідки) по рахунках (вкладах). Відповідно до ч.1ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Частиною 3 пункту 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). Частиною 2статті 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частина третя статті 533 ЦК України визначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Пунктом 1 частини 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави. А відповідно до ч.2 зазначеного Декрету, резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України. Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України. Таким чином, особа, здійснюючи вклад у іноземній валюті, а банк, що має право на здійснення валютних операцій, приймаючи даний вклад на депозитний рахунок, діяли в межах існуючого законодавства про систему валютного регулювання і валютного контролю, у зв'язку з чим вклад підлягає поверненню у доларах США. Відповідно до положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року підписаною та ратифікованою Україною та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами та доповненнями) підписаного та ратифікованого Україною, яка відповідно до ст. 5 цього ж Протоколу є додатковою статтею Конвенції: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». На підставі аналізу вищенаведених норм та наявності у [PERSON] свідоцтва про право на спадщину, суд приходить до переконливого висновку, що вимоги позивача про стягнення з ПАТ «Промінвестбанк» суми грошового вкладу у розмірі 650000 доларів США є такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про сплату процентів суд зазначає наступне. Позивачем зазначено, що між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» 01 серпня 2006 року укладено договір банківського вкладу на суму 650 000 доларів США строком на 120 місяців з щомісячною виплатою процентів у розмірі 9,0 процентів річних. Відповідно до ч.2 ст.1058 ЦК України, договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором. Частина 1 ст.633 ЦК України дає визначення поняття публічний договір: публічний договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Згідно з ч.2 ст.633 ЦК України умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Доказом того, що на момент кладення договору банківського вкладу [PERSON] банк залучав грошові кошти зі ставкою 9% річних є рішення Феодосійського міського суду Автономної Республіки Крим від 15.07.2010р, справа №2-982/2010р (Єдиний державний реєстр судових рішень України), яким встановлено:«Згідно довідки Філії-Відділенні Промінвестбанку № 920 від 08.09.2009 року в період з 01 по 05 серпня 2006 року діяв вклад Інвестиційний депозит строком на 3 роки під 9 % річних». З огляду на те, що договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором, а станом на момент вкладу діяла ставка у банку 9% річних, факт наявності відсоткової ставки у розмірі 9% річних є доведеним. Статтею 1228 ЦК України встановлено право вкладника розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним (частина друга статті 1228 ЦК України). Відповідно до вимог статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Згідно із частиною пятою статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав. Оскільки сторонами спірного договору банківського вкладу є банк (боржник) і вкладник (кредитор), а зобовязання банку виплачувати проценти на суму вкладу не є нерозривно повязаним з особою вкладника, то таке зобовязання відповідача не припиняється внаслідок смерті вкладника, входить до складу спадщини та триває до моменту фактичного повернення коштів спадкоємцям. Зазначена позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, висловленими в постанові від 22.01.2014р у справі щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: статті 608 та статті 1228 ЦК України, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Згідно розрахунку позивача сума процентів за банківським вкладом визначається за період з 01 серпня 2006р по 31 липня 2016р і становить 585000,00 доларів США. Суд перевірив розрахунок та погоджується з визначенням процентів у розмірі 585000,00 доларів США. Загальний порядок залучення банками України банківських вкладів від юридичних і фізичних осіб на їх вкладні (депозитні) рахунки регулюється Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 №516, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29.12.2003 у за № 1256/8577 (далі - Положення). У пункті 1.6. Положення передбачено, що банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти: у національній валюті, якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок у національній валюті; у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті; за договором банківського вкладу (депозиту) незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, розміщених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Враховуючи ту обставину, що предметом укладеного договору банківського вкладу, в тому числі, є сума коштів визначена в іноземній валюті, стягнення процентів підлягає в іноземній валюті. Отже, вимога позивача щодо стягнення процентів за грошовим вкладом у розмірі 585000 доларів США є такою, що підлягає задоволенню. Заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов'язання є стягнення сум відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, якою передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з п.3.2. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами (затверджений Постановою Правління національного банку України 03.12.2003р № 516, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003р № 1256/8577), грошові кошти на вкладні (депозитні) рахунки фізичних осіб можуть бути внесені готівкою, перераховані з іншого вкладного (депозитного) рахунку або поточного рахунку і повертаються банками готівкою або в безготівковій формі на зазначений у договорі рахунок вкладника для повернення коштів чи за заявою вкладника на інший його рахунок. Як зазначалось раніше, [PERSON] 05.09.2016р звернулась до ПАТ «Промінвестбанк» з заявою виплату грошових коштів та процентів на її рахунок, однак на момент прийняття рішення виплату банком здійснено не було, а відтак суд вбачає порушення ПАТ «Промінвестбанк» зобовязання з виплати грошового вкладу з 06.09.2016р станом на день прийняття рішення. Згідно розрахунку позивача сума 3% річних за порушення зобовязання з виплати грошового вкладу становить 3036 доларів США,сума збільшення суми боргу з врахуванням індексу інфляції за порушення зобовязання з виплати грошового вкладу становить 11700 доларів США, сума 3% річних за порушення зобовязання з процентів за грошовим вкладом становить 2733 доларів США, сума збільшення суми боргу з врахуванням індексу інфляції за порушення зобовязання з виплати процентів за грошовим вкладом становить 10530 доларів США. Разом з тим, як передбачено нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні. Судом перевірено розрахунок та він погоджується з розрахунком позивача у нарахування 3% річних. Суд вважає вимоги щодо стягнення 3% річних за порушення зобовязання з виплати грошового вкладу та процентів такими, що підлягають задоволенню. Проте у задоволенні вимог щодо стягнення суми збільшення суми боргу з врахуванням індексу інфляції за порушення зобовязання з виплати грошового вкладу та виплати процентів слід відмовити. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Оскільки згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України), відповідно до ч. 2 ст. 608 ЦК України, зобов'язання припиняється смертю кредитора, тільки якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора,відповідно у зобов'язаннях, не пов'язаних з особою кредитора, смерть не призводить до припинення зобов'язань, а відбувається перехід прав і обов'язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб спадкоємців. Відповідно до частини п'ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що [PERSON] є споживачем фінансових послуг, як особа яка їх використовує, а ПАТ «Промінвестбанк» їх виконавцем та, в свою чергу, несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Зазначену позицію також навів Верховний Суд України у постанові від 01.06.2016р та у постанові № 6-1699цс16 від 28.09.2016р. Судом перевірено розрахунок та він погоджується з розрахунком позивача у цієї частині та вважає вимоги щодо стягнення пені у розмірі трьох відсотків відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за порушення зобовязання з виплати грошового вкладу та процентів такими, що підлягають задоволенню. Щодо зустрічного позову про визнання Свідоцтва про право на спадщину від 13.08.2008р недійсним, суд зазначає наступне. Із матеріалів справи вбачається, що підставою для предявлення зустрічного позову ПАТ «Промінвестбанк» є та обставина, що за твердженням відповідача рахунок № 26203708121354/840 на імя [PERSON] не відкривався, вклад на суму 650000,00 доларів США не розміщувався. Доказом на підтвердження зазначеної обставини, що й є власне підставою для зустрічного позову, є лист ПАТ «Промінвестбанк» від 10.11.2016р за вих.№ 24-9-7/1786, який підписав Заступник Директора Департаменту роздрібних операцій Начальник управління активно-пасивних операцій. ПАТ «Промінвестбанк» зазначає, що вказаний лист є «офіційним документом, що виданий фінансовою установою», та, в свою чергу, таким, що відповідає вимогам ст. ст. 58, 59 ЦПК України. В п.п. 23, 27 постанови "Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2 Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне:"…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів…", "…виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК…". У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Національним стандартом України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів» (ДСТУ 4163 2003) визначено: «Документи, підготовлені для направлення до державних органів, підписує сам керівник підприємства або за його дорученням заступник керівника». Слід підкреслити, що «Заступник Директора Департаменту роздрібних операцій Начальник управління активно-пасивних операцій» не є ані керівником ані заступником керівника Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк». Відповідно до ч.3 ст.38 ЦПК України, юридичних осіб представляють їхні органи, що діють у межах повноважень наданих їм законом, статутом чи положенням, або їх представники. Відповідно до ст.42 ЦПК України, довіреність від імені юридичної особи видається за підписом посадової особи, уповноваженої на це законом, статутом або положенням, з прикладанням печатки юридичної особи (за наявності). Оригінали документів, зазначених у цій статті, або копії з них, посвідчені суддею, приєднуються до справи. Проте суду не надано належних та допустимих доказів щодо повноважень Заступника Директора Департаменту роздрібних операцій Начальника управління активно-пасивних операцій» на підписання документу, підготовленого для суду. Тобто, лист за підписом особи, повноваження якої не підтверджено, не може свідчити про істинність відомостей, що містяться у документі. Крім того, розмежування письмових доказів на офіційні та неофіційні зумовлює неоднаковий порядок їх дослідження. Так, Верховний Суд України у Постанові від 09.07.2015 зазначив, що під офіційними документами розуміються документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи-докази у правозастосовній діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв'язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм і містять передбачені законом реквізити. Як вбачається з листа банку від 10.11.2016р він не є офіційним документом, а також не є довідкою, а відтак зазначений лист оцінюється судом як неофіційний документ. Крім того, інформація, що міститься у листі від 10.11.2016р, безпосередньо й є предметом спору у судовій справі, тобто спір виник саме з того, що банк заперечує існування вкладу [PERSON], а позивач вважає що вклад був розміщений та перейшов до позивача на підставі Свідоцтва про право на спадщину, на підставі якого останній має право на отримання коштів, отже, зазначений лист є позицію «Заступника Директора Департаменту роздрібних операцій Начальника управління активно-пасивних операцій» з приводу спору. З огляду на той факт, що лист від 10.11.2016р № 24-9-7/1786 не є ані офіційним документом, ані довідкою, інформація яка в міститься в ньому є предметом спору у даній справі, останній оцінюється судом як такий, що не може бути підставою для визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину та оцінюється судом критично. Крім того, суд зауважує, що відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб за наявності у споживача документа на право вимоги вкладу (Свідоцтва про право на спадщину) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обовязків. Щодо твердження ПАТ «Промінвестбанк» про те, що єдиним документом, який свідчить про існування в банку рахунку на імя [PERSON] є довідка № 11 від 05.06.2008р, копія якої міститься в матеріалах справи, та яка, за твердженням банку, підписана особами, які на момент складання довідки у банку не працювали, суд зазначає, що вимоги [PERSON] про отримання вкладу та процентів заявлені з посиланням на Свідоцтво про право на спадщину, копія якого долучена до матеріалів справи, а оригінал оглянутий судом. Крім того, представником [PERSON] у судовому засідання наголошено, що копія довідки № 11 від 05.06.2008р була знайдена серед паперів померлої [PERSON], позивачу достовірно невідомо чи на підставі саме цієї довідки нотаріусом видане спірне Свідоцтво про право на спадщину. Суд, відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи, задовольнив клопотання позивача за зустрічним позовом про витребування від Першої Донецької Державної нотаріальної контори матеріалів спадкової справи № 215 за 2008 рік, в тому числі оригіналу довідки філії «Кальміуське відділення Промінвестбанку у м. Донецьк» від 05 червня 2008 року за № 11 та оригіналу запиту державного нотаріуса від 28.05.2008р за вих. № 384. Однак, відповідно до відповіді Першої Донецької Державної нотаріальної контори, зазначені матеріали одержати неможливо, оскільки останні залишились на непідконтрольній території у м.Донецьку. Суд зазначає, що ПАТ «Промінвестбанк» належними та допустимими доказами не доведено, що саме довідку, копія якої міститься в матеріалах справи, отримав нотаріус від банку при складанні Свідоцтва про право на спадщину, не доведено та обставина, що саме на підставі цієї довідки нотаріусом видане спірне Свідоцтво. Крім того, банком не надано доказів щодо неотримання банком запиту нотаріуса щодо розміщення вкладу [PERSON], не надано доказів, що на запит нотаріуса взагалі не видавалась довідка № 11 від 05.06.2008р, не надано доказів щодо встановлення факту підроблення довідки, на підставі якої видано Свідоцтво про право на спадщину. Також, позивач за зустрічним позовом зазначив, що інших доказів вкладу або рахунку із залишками коштів, як то: договір банківського вкладу (депозиту), договір банківського рахунку, прибуткові касові ордери на внесення готівки через касу банку на вклад, виписки за рахунком, тощо, [PERSON] не надає. Однак, як вже зазначалась судом, відповідно до п.10.15 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, незалежно від того, чи здійснюється успадкування вкладу згідно із законом, заповітом або розпорядженням, банк здійснює виплату вкладу (частини вкладу) спадкоємцю власника рахунку на підставі свідоцтва про право на спадщину. Тобто законодавством чітко визначено, що наявність у спадкоємця свідоцтва про спадщину є достатнім документом для предявлення вимоги банку щодо виплати вкладу. Крім того суд зазначає, що згідно ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Стаття 1301 ЦК України визначає підстави і порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Серед підстав визнання свідоцтва недійсним дана стаття прямо називає лише відсутність права спадкування у особи, на ім'я якої було видане свідоцтво. Проте свідоцтво може бути визнане недійсним також в інших випадках, встановлених законом.Однак у матеріалах справи відсутні посилання банку на норми закону, які визначають підстави та випадки для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та на підставі яких банк звернувся з зустрічним позовом. Як вбачається з матеріалів справи, оспорюване Свідоцтво про право на спадщину за законом видано особі, яка має право на спадкування, оформлено уповноваженою на те посадовою особою, за місцем відкриття спадщини, з додержанням встановленої законом форми свідоцтва. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідачем, в супереч зазначеного не доведено, що при складанні оспорюваного Свідоцтва були порушені вимоги закону. Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року де зазначено, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 Цивільно-процесуального кодексу України). Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1,2 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно статей 10,60 ЦПК України обовязок доказування покладається на сторони. [PERSON] положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обовязок по доказуванню. Отже, можна зробити висновок, що відповідач фактично не довів підстави визнання Свідоцтва про право на спадщину недійсним, відтак суд приходить до висновку, що спірне Свідоцтво про право на спадщину є дійсним та, відповідно, породжує певні юридичні наслідки. Отже суд приходить до висновку, що у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Аналізуючи все викладене вище в сукупності, суд прийшов до твердого переконання, що ПАТ «Промінвестбанк», всупереч вимог ст. 60 ЦПК України, не доведено ті обставини, на які посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, в той час, як доводи [PERSON] знайшли свої підтвердження в ході судового розгляду справи. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в доход держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial