Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

[PERSON] неодноразово змінюючи позовні вимоги звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи Приватний нотаріус Славутського міського нотаріального округу Хмельницької області Шкапій В.Я., Служба у справах дітей виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, визнання земельних ділянок об'єктами спільної сумісної власності, визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок та житлового будинку, визнання житлового будинку об'єктом спільної сумісної власності, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та права власності на земельну ділянку площею 0,0600 га кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господаських будівель і споруд в [ADDRESS]. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що в серпні 2003 року познайомилась з відповідачем [PERSON], а з січня 2004 року почали проживати однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу в будинку, що належав їй на праві спільної часткової власності в [ADDRESS]. Від спільного проживання мають дочку [PERSON], [INFO], дочку [PERSON] та дочку [PERSON], [INFO]. Вели спільне господарство, на спільні кошти придбали дві земельні ділянки по [ADDRESS] та [ADDRESS] в м. Славута де будували будинок. Оскільки ніч на 13 грудня 2008 року її будинок згорів тому протягом двох місяців проживали в будинку батьків відповідача, а з 29 лютого 2009 року орендували будинок. 02 грудня 2010 року зареєстрували шлюб і продовжували проживати в орендованому будинку до 29 грудня 2011 року звідки перебрались у власний будинок в [ADDRESS], будівництво якого закінчено і 15 грудня 2011 року введено в експлуатацію. Право власності як на земельні ділянки так і на житловий будинок зареєстровано на ім'я її чоловіка відповідача [PERSON], який разом з його батьком, відповідачем [PERSON] під впливом обману, обіцяючи подарувати земельні ділянки і житловий будинок їх дітям, усунувши таким чином від права спадкування його сина від першого шлюбу, змусили її дати згоду на укладення 14.02.2012 року договорів дарування на користь відповідача [PERSON] Однак обіцянки останній не виконав чим позбавив її права власності на спільне сумісне майно подружжя і права малолітніх дітей на житло. 26 червня 2015 року під час чергової сварки відповідач [PERSON] перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння вигнав її та дітей з дому і змінив замки, що змусило її винаймати житло. 25.11.2015 року шлюб розірвали. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримали і дали аналогічні пояснення викладеним в позові. Відповідач [PERSON] позову не визнав і пояснив, що ніколи не проживав з позивачкою без реєстрації шлюбу. Зустрічались як коханці і народжували дітей. 11 листопада 2002 року, розірвавши шлюб з першою дружиною, спільно із своїм батьком відповідачем [PERSON] прийняли рішення про будівництво житлового будинку в м. Славута. З цією метою за власні кошти придбав земельні ділянки по [ADDRESS] та [ADDRESS] в м. Славута де з батьком побудували будинок по [ADDRESS]. Він як власник земельних ділянок і власник житлового будинку мав право на власний розсуд розпоряджатися своїм майном тому подарував його батькові. Позивачка і діти не були зареєстровані в будинку тому права користування будинком не мали і дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна від служби у справах дітей не було потрібно. Згоду на дарування земельних ділянок і житлового будинку позивачка, з якою на той час він перебував у зареєстрованому шлюбі, давала добровільно про що власноручно підписала заяву. Посилання позивачки на те, що згоду на укладення договорів дарування вона давала під впливом обману є недоведеним. 21.01.2012 року позивачка і діти зареєстровані у спірному будинку по [ADDRESS] в м. Славута тому ніхто їм не забороняє користуватися житлом. Крім цього, позивачка звертаючись до суду з позовом, без поважних причин пропустила загальний трирічний строк позовної давності. Тому вимоги позивачки вважає безпідставними і в задоволенні позову просить відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні [PERSON] позову не визнала і дала аналогічні пояснення поясненням відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] подав до суду письмове заперечення на позовну заяву, в якму позов не визнає посилаючись на те, що 14 лютого 2012 року було укладено три договори дарування згідно яких його син [PERSON] подарував йому дві земельні ділянки в м. Славута [ADDRESS] і [ADDRESS] та житловий будинок в м. Славута [ADDRESS], що належало йому на праві особистої власності, оскільки будинок вони будували разом і в більшій мірі він, оскільки син постійно був на заробітках. Позивачка була присутня при укладенні договорів дарування та особисто давала письмову згоду, як дружина дарувальника і з наслідками укладення договорів дарування була ознайомлена нотаріусом. Посилання позивачки на те, що давала згоду на укладення договорів дарування під впливом обману і обіцянок не відповідають дійсності, оскільки таких розмов не було і бути не могло. Крім того позивачкою пропущено строки позовної давності як загальний три роки так і спеціальний в один рік. Тому підстави для задоволення позову відсутні і взадоволенні позову просить відмовити. Справу слухати в його відсутності. Третя особа приватний нотаріус Славутського міського нотаріального округу Хмельницької області Шкапій В.Я. вважає, що позовні вимоги про визнання недійсними спірних договорів дарування земельних ділянок і житлового будинку є безпідставні, оскільки договори дарування укладені відповідно до вимог закону, на що письмову згоду давала позивачка. Діти не були зареєстровані в будинку тому згоди служби у справах дітей було непотрібно. Представник третьої особи Служби у справах дітей виконавчого комітету Славутськоїх міської ради Шаргородська Н.І. вважає, що позовні вимоги про визнання недійсними спірних договорів дарування земельних ділянок і житлового будинку з підстав порушення права дітей на житло є безпідставні, оскільки житло відчужено з відома і за згодою законних представників неповнолітніх дітей, які не були зхареєстровані у спірному будинку і права користування будинком немали. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази у справі суд приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з таких підстав. Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-37цс11 від 20 лютого 2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Згідно з положеннями ст.74 СК України та роз'ясненнями п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі і між ним склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Також, відповідно до роз'яснень п. п. 23, 24 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте до шлюбу, або за час шлюбу, але за кошти, що належали одному з подружжя особисто. Зокрема, обов'язковому встановленню та доказуванню підлягають факти придбання одним з подружжя майна під час спільного чи окремого проживання незалежно від реєстрації чи розірвання шлюбу, обсяг спірного майна, обсяг трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох при створенні спільної власності подружжя та, залежно від установленого, розмір часток подружжя у спільній сумісній власності. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. За положеннями ст. ст.10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 220 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 11 листопада 2002 року відповідач [PERSON] розірвав шлюб з бувшою дружиною [PERSON] Даний факт стверджується записом в паспорті відповідача (а.с.119-120) і останнім не заперечується. В серпні 2003 року позивачка та відповідач [PERSON] познайомились. Даного факту відповідач не заперечує. З вересня 2004 року вони почали проживати однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. Між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме: вони проживали однією сім'єю спочатку в будинку, що належав позивачці на праві спільної часткової власності в [ADDRESS]., потім в будинку по [ADDRESS], який винаймали для проживання сім'ї після того, як будинок по [ADDRESS] був знищений внаслідок пожежі, яка трапилась в ніч на 13 грудня 2008 року, що стверджується довідкою Славутського районного відділу надзвичайних ситуцій від 18.08.2009 року (а.с.20). Народили дочку [PERSON], [INFO], дочку [PERSON] та дочку [PERSON], [INFO]. Сім'я мала спільний бюджет; вели спільне господарство щодо придбання предметів побуту та щоденного вжитку, купівлі продуктів харчування, спільного приготування та вживання їжі, виявляли піклування та турботу один про одного, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки щодо виховання дітей. Позивачка працювала, мала постійну роботу і щомісячний дохід у виді заробітної плати, що стверджується довідками про доходи (а.с.82-85), відповідач [PERSON] також періодично, за трудовими договорами виїжджав на роботу за кордон, що стверджується записами в трудовій книжці (а.с.112-118) та довідками про його доходи 125-127) і з метою покращення житлових умов, за спільні кошти 01.06.2006 року придбали земельні ділянки в м. Славута по [ADDRESS] і [ADDRESS] право власності на які зареєстровали на ім'я відповідача де в [ADDRESS] будували житловий будинок. 02.12.2010 року сторони зареєстрували шлюб. 15.12.2011 року побудований ними в м. Славута по [ADDRESS] житловий будинок введено в експлуатацію і 29.12.2011 року сім'я вселилася в даний будинок де спільно проживали до 26 червня 2015 року. Факт спільного проживання позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] однією сім'єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу стверджується допустимими і неспростовними доказами, якими є пояснення свідків. Так свідок [PERSON] пояснила, що з 2006 року проживала в м. Славута по вул. Волинській навпроти будинку де проживала сім'я позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] Вони мали малолітню дитину і позивачка ходила вагітна, спільно влаштовували побут, скуповували і звозили будівельні матеріали для будівництва власного житла, оскільки проживали разом з братом позивачки. В грудні 2008 року будинок згорів тому вони перейшли проживати в будинок, який орендували для своєї сім'ї. Свідок [PERSON] пояснила, що проживає в [ADDRESS] де по сусідству, по [ADDRESS] з 2009 року проживали позивачка [PERSON], відповідач [PERSON] та їх троє дітей. Сім'я вела спільне господарство, скуповували будівельні матеріали і будували будинок, після завершення будівництва якого перебралися проживати туди. Всі сусіди знали, що це подружжя. До них постійно приїжджали батьки відповідача. Свідок [PERSON] пояснив, що він та його сестра, позивачка [PERSON] мали право спільної часткової власності на будинок по [ADDRESS] в м. Славута де й проживали. У 2003 році позивачка познайомилась з відповідачем [PERSON], завагітніла і [INFO] у них народилася дочка [PERSON]. Як чоловік і жінка вони стали проживати після народження дочки [PERSON]. Вели спільне господарство і планували будівництво власного житла, з цією метою придбали земельні ділянки по [ADDRESS] та [ADDRESS]. [INFO] у них народилися дочки [PERSON] та [PERSON]. Коли в грудні 2008 року їх будинок по [ADDRESS] згорів він поїхав в с. Ташки Славутського району до батьків, а позивачка з відповідачем та дітьми орендували будинок по [ADDRESS] в м. Славута та на спільні кошти будували будинок на придбаній земельній ділянці по [ADDRESS], після завершення будівництва якого, в грудні 2011 року туди вселились. Останнім часом між позивачкою та відповідачем почались сварки. 26 червня 2015 року відповідач вигнав позивачку та дітей з будинку, змінив замки на вхідних дверях і з цього часу позивачка з дітьми змушена орендувати житло. Свідок [PERSON] пояснила, що 15.01.2009 року відповідач [PERSON] орендував у неї житловий будинок в м. Славута по [ADDRESS] де проживав разом з сім'єю - позивачкою та трьома дітьми. Їздив на заробітки. Вони разом скуповували будівельні матеріали, які зберігали на подвір'ї орендованого будинку та будували житловий будинок навпроти її присадибної ділянки. Позивачка готовила і носила їсти будівельникам, жили як повноцінна сім'я. Вона, як власник орендованого будинку, постійно приходила туди, оскільки на подвір'ї залишався її пес, якого приходила щоденно годувати і бачила, що відповідач постійно проживав з сім'єю, за виключення виїзду на роботу. В грудні 2011 року вони перейшли проживати у власний будинок. Свідок [PERSON] пояснила, що сім'ю позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] знає з кінця грудня 2011 року відколи вони вселилися у житловий будинок по [ADDRESS] в м. Славута. Коли будувався будинок бачила, що позивачка постійно носила будівельникам обід. Факт спільного проживання позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] однією сім'єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу підтверджується свідоцтвами про народження дітей, в яких відповідач у добровільному порядку записаний як батько (а.с.9-11), світлинами із сімейних свят (а.с.164-166) поясненням відповідача [PERSON] в судовому засіданні під час розгляду справи про стягнення аліментів на утримання дітей (диск звукозапису а.с.167). Факт ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім'ї стверджується тим, що сторони, проживаючи однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, 23.08.2007 року після народження дітей-двійнят придбали меблі в кредит, що стверджується договором купівлі-продажу в кредит на ім'я позивачки та квитанціями про сплату позивачкою платежів за вказаним поговором (а.с.87-100), придбали земельні ділянки для будівництва житлового будинку, оформивши право власності на відповідача, що стверджується державними актами про право власності на земельні ділянки (а.с.128-129) та побудували житловий будинок, що стверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок (а.с.131),. Суд вважає, що факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з вересня 2004 року по 02 грудня 2010 року в судовому засіданні доведено, а тому позов в цій частині слід задовольнити і встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з вересня 2004 року по 02 грудня 2010 року. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] за час спільного проживання як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу за спільні кошти придбали земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0632 га кадастровий номер [NUMBER] в м. Славута [ADDRESS] та площею 0,0600 кадастровий номер [NUMBER] в [ADDRESS] де спільно побудували житловий будинок, що згідно з положеннями ст.74 СК України та роз'ясненнями п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11 належить їм на праві спільної сумісної власності і в силу ст. 70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Право спільної сумісної власності позивачки на спірне майно фактично визнав і сам відповідач [PERSON], який даруючи майно своєму батькові потребував на це згоди позивачки. Факту будівництва житлового будинку відповідачами [PERSON] та шушковським К.С. за спільні кошти судом не встановлено. Суд вважає, що земельну ділянку площею 0,0632 га кадастровий номер [NUMBER] в [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,0600 кадастровий номер [NUMBER] в [ADDRESS] та житловий будинок в м. Славута по [ADDRESS] Хмельницької області слід визнати об'єктами права спільної сумісної власності позивачки [PERSON] і відповідача [PERSON] та визнати право власності позивачки на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0300 кадастровий номер [NUMBER] в [ADDRESS] і ? частину житлового будинку в [ADDRESS] Права власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] в [ADDRESS] позивачка не заявляє. Судом встановлено, що 14.02.2012 року відповідач [PERSON] маючи зареєстроване на його ім'я право власності на земельну ділянку площею 0,0632 га кадастровий номер [NUMBER] в [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,0600 кадастровий номер [NUMBER] в [ADDRESS] та житловий будинок в м. Славута по [ADDRESS] Хмельницької області подарував їх своєму батькові [PERSON], запевнивши позивачку обіцянкою, що останній вказане майно подарує їх дітям, на що позивачка погодилась і дала свою згоду. Спростування наведеному судом не встановлено. Згідно з частиною третьою ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину немає істотного значення, крім наслідків встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК України). Плунум Верховного Суду України в п.19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року «9 роз'яснив, що правочин вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваними. Обставини щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи із змісту статей 203,717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Судом встановлено, що договір дарування житлового будинку в [ADDRESS] відповідачем [PERSON] проведено за заявою останнього (а.с.135) про те, що відсутні права користування малолітніх дітей відчужуваним житловим будинком в той час, як він разом з позивачкою мали троє малолітніх дітей, які були зареєстровані в будинку, що згорів в ніч на 13.12.2008 року, тобто в будинку, якого не існувало, а проживали діти разом з ним та позивачкою без реєстрації у спірному будинку, якого відповідач відчужив без дозволу органу опіки та піклування, що призвело до звуження обсягу існуючих майнових прав дітей та порушення охоронюваних законом інтересів дітей. Крім цього, спірні договори дарування земельних ділянок та житлового будинку вчинені під впливом помилки позивачки, яка помилилася щодо обставин, які мають істотне значення та обману відповідачів з метою таким чином позбавити позивачку права власності на майно. Позивачка була запевнена, що в майбутньому подароване її чоловіком майно шляхом дарування буде повернуте їх дітям тому дала згоду на вчинення правочинів. Наведене сумніву не викликає і стверджується тим, що позивачка після вчинення правочинів разом з відповідачем [PERSON] та трьома малолітніми дітьми продовжувала проживати у спірному будинку, який є їх єдиним місцем проживання, продовжувала користуватись земельними ділянками і фактична передача ні земельних ділянок, ні житлового будинку згідно умов договору дарування не відбулася. Позивачка особисто здійснювала оплату за спожиту електроенергію, особовий рахунок на яку відкритий на її чоловіка - відповідача [PERSON] та здійснювала оплату водовідведення, на яке особовий рахунок відкритий на неї, що стверджується квитанціями про сплату відповідних платежів (т.2 а.с.8-54) . Судом встановлено, що даючи згоду на вчинення правочинів позивачка не мала на меті безоплатну передачу свого будинку у власність іншої особи, оскільки спірний будинок є її єдиним місцем проживання та єдиним місцем проживання її дітей. Позивачка не мала повної уяви не лише про предмет договору, а й не досягла згоди про всі його істотні умови. За таких обставин суд вважає, що дарування відповідачем житлового будинку без дозволу органу опіки та піклування призвело до звуження обсягу існуючих майнових прав дітей та порушення охоронюваних законом інтересів дітей. Дарування земельних ділянок і житлового будинку вчинено шляхом помилки позивачки і обману відповідачів щодо предмету договорів та їх істотних умов тому спірні договори в частині дарування ? частини земельних ділянок та ? частини житлового будинку слід визнати недійсними. В решті позовних вимог відмовити. Враховуючи, що передача земельних ділянок та житлового будинку на виконання договорів дарування не відбулася, позивачка і її малолітні діти подовжували проживати у спірному будинку до 26 червня 2015 року і сім'я позивачки користувалась земельними діляками допоки остання не були позбавлена права користування житлом шляхом зміни відповідачем замків суд вважає, що строк позовної давності позивачка не пропустила. Посилання представника відповідача на те, що позовні вимоги позивачкою не доведені не узгоджуються з доказами добутими в ході судового розгляду справи. На підставі наведеного, ст..ст. 3,60,70,74 СК України, ст..ст.203,229,717 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11,

Outcome: approved