Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-08 00:00:00

Позивачка 26.03.2015 р. звернулася в суд з позовом до відповідача про видачу депозитних вкладів, повернення коштів та відшкодування моральної шкоди, у якому просила стягнути з відповідача на свою користь за депозитними вкладами: 1) на 17000 грн. 26611,14 грн., 2) на 70000 грн. 104888,96 грн., 3) на 14911,79 євро 20095,41 євро, 5) на 6000 доларів США 6870,30 доларів США та 25000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди. Після збільшення позовних вимог 15.09.2015 р. просила стягнути з відповідача на свою користь: 1) за депозитним вкладом № SAMDN 25000014067778 42456,47 грн., з яких 17000 грн. сума вкладу, 3060 грн. заборгованість по відсотках, 10339,42 грн. пеня, 781,52 грн. 3% річних, 11275,53 грн. інфляційні втрати; 2) за депозитним вкладом № SAMDN 25000735635133 176846,91 грн., з яких 70000 грн. сума вкладу, 13652,64 грн. заборгованість по відсотках, 42942,45 грн. пеня, 3231,51 грн. 3% річних, 47020,31 грн. інфляційні втрати; 3) за депозитним вкладом № SAMDN 25000735690529 33901,55 євро, з яких 14911,79 євро сума вкладу, 1138,15 євро заборгованість по відсотках, 8214,05 євро пеня, 616,05 євро 3% річних, 9021,51 євро інфляційні втрати; 4) за депозитним вкладом № SAMDNWFD 0070042897400 11807,09 доларів США, з яких 6000 доларів США сума вкладу, 626,48 доларів США заборгованість по відсотках, 2506,44 доларів США пеня, 143,79 доларів США 3% річних, 2530,38 доларів США інфляційні втрати, та 25000 грн. на відшкодування спричиненої моральної шкоди. Заявлений позов обґрунтовувала тим, що між нею та відповідачем укладено наступні депозитні договори: 1) № SAMDN 25000014067778 від 30.05.2007 р. на 17000 грн. на строк 12 місяців до 30.05.2008 р. з виплатою 13,5% річних і періодом нарахування відсотків по вкладу 12 місяців; договір автоматично пролонгувався 30.05.2008 р. з виплатою 17,5% річних, 30.05.2009 р. з виплатою 22,5% річних, 30.05.2010 р. з виплатою 19,5% річних, 30.05.2011 р. з виплатою 14% річних, 30.05.2012 р. з виплатою 16% річних, 30.05.2013 р. з виплатою 18% річних; 2) № SAMDN 25000735635133 від 03.06.2013 р. на 70000 грн. на строк 366 днів до 03.06.2014 р. з виплатою 18% річних і періодом нарахування відсотків по вкладу 1 місяць з капіталізацією; 3) № SAMDN 25000735690529 від 06.06.2013 р. на 11809,77 євро на строк 366 днів до 06.06.2014 р. з виплатою 8% річних і періодом нарахування відсотків по вкладу 1 місяць з капіталізацією; 14.10.2013 р. було здійснено поповнення рахунку на суму 3102,02 євро; 4) № SAMDNWFD 0070042897400 від 24.12.2013 р. на 6000 доларів США на строк до 23.12.2014 р. з виплатою 10% річних і періодом нарахування відсотків по вкладу 1 місяць з капіталізацією. Усі договори банківського вкладу були оформлені у м. Євпаторія АР Крим. У квітні 2014 р. вона виїхала з тимчасово окупованої території в м. Київ та зареєструвалася у департаменті соціальної політики. У грудні 2014 р. вона переїхала в смт. Лисець Тисменицького району Івано-Франківської області, де взята на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України. 17.03.2014 р. відповідач заблокував всі її рахунки, що були відкриті в АР Крим, та припинив виплату відсотків за депозитами. Після цього 21.07.2014 р. вона звернулась до відповідача із заявою про розблокування та виплату грошових коштів за вказаними чотирма депозитними договорами, у чому їй було відмовлено. Вона також звернулась до НБУ, який у відповіді від 15.08.2014 р. вказав про те, що для одержання коштів вона може звернутися до банківських установ України за місцем нового проживання на материковій частині України. Після цього вона вдруге 17.09.2014 р. звернулась до керівництва «ПриватБанку» із заявою про розблокування рахунків, термін дії яких закінчився, та виплату коштів, при цьому запропонувала також інший варіант вирішення проблеми переоформлення договорів банківського вкладу на новий термін у будь-якому відділенні банку на материковій Україні. 17.10.2014 р. відповідач відмовив їй як у виплаті коштів, так і в переоформленні договорів. Крім повернення сум вкладів та відсотків по кожному з чотирьох договорів, відповідач повинен сплатити їй пеню, яка відповідно до ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України банк має сплатити їй суму боргу за всіма чотирма договорами з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Зобовязання відповідача по сплаті пені, інфляційних та 3% річних виникли: по першому вкладу на 17000 грн. 30.05.2014 р., по другому вкладу на 70000 грн. 03.06.2014 р., по третьому вкладу в євро 06.06.2014 р., по четвертому вкладу в доларах США 24.12.2014 р. Незаконною відмовою відповідача від повернення депозитів та відсотків за користування ними позивачці спричинена моральна шкода, яка виразилась у фізичних та душевних стражданнях, зокрема, у неможливості перераховувати гроші синові, який навчається за контрактом на платній основі у м. Києві, через нестачу грошей сімя почала погано харчуватись, що призвело до депресії, порушення сну; завдану моральну шкоду оцінює у 25000 грн. Представник позивача у судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що відповідно до положень ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія АР Крим визначена як тимчасово окупована територія України. Правлінням НБУ було прийнято постанову від 06.05.2014 р. № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя». Згідно п.5 вказаної постанови НБУ відокремлений підрозділ банку на території АРК припинив свою діяльність після окупації АРК. У звязку з фактичною конфіскацією частини майнового комплексу банку окупаційною владою відповідач не мав доступу до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси, готівки, були арештовані також права за зобовязаннями банку, у тому числі і права вимоги і борги за всіма зобовязаннями, тому банк також не мав можливості здійснювати банківську діяльність на окупованій території. Згідно ч.6 ст.5 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, громадянам України у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. На окупованій території АРК відповідно до Федерального Закону від 02.04.2014 р. «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади у банках та відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя» автономною некомерційною організацією «Фонд защиты вкладчиков» (АНО «ФЗВ») придбані права (вимоги) по вкладах і здійснення компенсаційних виплат. Таким чином, АНО «ФЗВ» взяв на себе зобовязання здійснювати компенсаційні виплати, у тому числі і вкладникам Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», поза волею відповідача. АНО «ФЗВ» було передано у довірче управління майновий комплекс філії, тобто АНО «ФЗВ» користується, володіє і розпоряджається всім майном відповідача, що знаходиться на окупованій території: нерухомістю, банкоматами, терміналами, грошовими коштами, правами за всіма зобовязаннями, а не лише депозитами. Оскільки позивач не довів відсутності вимоги до державних і недержавних установ РФ за аналогічними підставами та того, що він не отримував депозитних вкладів на території Криму, банк вважає, що зобовязання за договорами депозитного вкладу, укладеними з позивачем працівниками Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПриватБанк», виконує АНО «ФЗВ» за рахунок майна банку, яке знаходиться на окупованій території. Вважає, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі та просив у позові відмовити. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що між позивачкою [PERSON] та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі голови правління [PERSON] у м. Євпаторія АР Крим укладено наступні договори банківського вкладу: 1) № SAMDN 25000014067778 (Вклад "Стандарт") від 30.05.2007 р. на 17000 грн. на строк 12 місяців до 30.05.2008 р. включно з виплатою 13,5% річних і періодом нарахування відсотків по вкладу 12 місяців; договір автоматично пролонгувався, останній раз 30.05.2013 р. на строк 12 місяців до 30.05.2014 р. включно з виплатою 18% річних відповідно до вимог п.6 договору, згідно якого при автоматичному продовженні строку вкладу розрахунок відсотків на кожний новий строк вкладу здійснюється по процентній ставці, яка діє в банку для депозитних вкладів, які продовжуються, даної назви і строку на день закінчення попереднього строку вкладу без укладення додаткових угод до даного договору; 2) № SAMDN 25000735635133 (Вклад "Стандарт на 12 міс.") від 03.06.2013 р. на 70000 грн. на строк 366 днів до 03.06.2014 р. включно з виплатою 18% річних і періодом нарахування відсотків по вкладу 1 місяць (з капіталізацією); 3) № SAMDN 25000735690529 (Вклад "Стандарт на 12 міс.") від 06.06.2013 р. на 11809,77 євро на строк 366 днів до 06.06.2014 р. включно з виплатою 8% річних і періодом нарахування відсотків по вкладу 1 місяць (з капіталізацією); 14.10.2013 р. було здійснено поповнення рахунку на суму 3102,02 євро; 4) № SAMDNWFD 0070042897400 (Вклад "Стандарт") від 23.12.2013 р. на 6000 доларів США на строк до 23.12.2014 р. включно з виплатою 10% річних і періодом нарахування відсотків по вкладу 1 місяць (з капіталізацією). Факт укладення між сторонами вказаних договорів банківського вкладу підтверджується наявними у сторони позивача оригіналами договорів та оригіналами платіжних документів про перерахунок позивачкою грошових коштів банку, які оглянуті в судовому засіданні, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с.195-203). 17.03.2014 р. відповідач заблокував всі рахунки позивачки на території АР Крим та припинив виплату відсотків за першим депозитом. У квітні 2014 р. позивачка виїхала з тимчасово окупованої території, з грудня 2014 р. проживає в [INFO], де взята на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України. 21.07.2014 р. позивачка звернулась до відповідача із заявою про розблокування та виплату грошових коштів за вказаними чотирма депозитними договорами, у чому їй було відмовлено (а.с.20-21). На звернення позивачки НБУ у відповіді від 15.08.2014 р. вказав про те, що для забезпечення банківського обслуговування та одержання коштів вона може звернутися до банківських установ України за місцем нового проживання/реєстрації на материковій частині України (а.с.24-25). Після цього вона вдруге 17.09.2014 р. звернулась до керівництва «ПриватБанку» із заявою про розблокування рахунків, термін дії яких закінчився, та виплату коштів, при цьому запропонувала також інший варіант вирішення проблеми переоформлення договорів банківського вкладу на новий термін у будь-якому відділенні банку на материковій Україні. 17.10.2014 р. відповідач відмовив їй як у виплаті коштів, так і в переоформленні договорів (а.с.22-23). У відповідності з вимогами ст.95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій; філії не є юридичними особами; вони наділяється майном юридичної особи, яка їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Кримський філіал «ПриватБанку», який прийняв грошові кошти від позивачки, діяв не у власних інтересах, а в інтересах юридичної особи ПАТ КБ «ПриватБанк», яка згідно зі ст.96 ЦК України самостійно відповідає за своїми зобовязаннями усім належним їй майном. Суд вважає безпідставним твердження відповідача про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, тому позивачці слід звертатися до автономної некомерційної організації «Фонд захисту вкладників» РФ за отриманням компенсаційних виплат у порядку Федерального Закону від 02.04.2014 р. «Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади у банках та відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя». Стороною відповідача не доведено, що внаслідок окупації Російською Федерацією території АР Крим банк не може виплатити позивачці кошти за договорами банківського вкладу. Ті обставини, що сторони уклали їх на території АРК, що відповідач не має доступу до майна, яке знаходиться на окупованій території, самі по собі не свідчать про неможливість виконання відповідачем зобовязань перед позивачкою за цими договорами. Крім того, ч.1 ст.625 ЦК України встановлено правило, відповідно до якого боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Посилання відповідача на ч.1 ст.3, ч.6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» як на одну з підстав відмови у позові є юридично неспроможним, оскільки ці норми, як і весь Закон, не поширюються на спірні правовідносини, що виникли з укладених між сторонами договорів банківського вкладу. У відповідності до вимог ч.1 ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), яка прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ч.1 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до вимог ч.2 ст.1060 ЦК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ч.5 ст.1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Суд вважає необґрунтованим посилання представника відповідача на те, що договори з позивачкою пролонговані, що банк виконує їх умови, нараховуючи відсотки по цих депозитах, тому позивачка порушила їх умови щодо звернення до банку за достроковим розірванням депозитів, оскільки жодних доказів на підтвердження таких обставин сторона відповідача не надала; крім того, таке посилання суперечить твердженню цієї ж сторони про те, що у звязку з окупацією АРК банк не має доступу до договорів, що були укладені на її території, у тому числі і до договорів, укладених з позивачкою. З огляду на викладене суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки про стягнення сум вкладів та відсотків за всіма чотирма депозитами, а саме: за депозитним вкладом № SAMDN 25000014067778 17000 грн. вкладу та 3060 грн. відсотків, за депозитним вкладом № SAMDN 25000735635133 70000 грн. вкладу та 13652,64 грн. відсотків, за депозитним вкладом № SAMDN 25000735690529 14911,79 євро вкладу та 1138,15 євро відсотків, за депозитним вкладом № SAMDNWFD 0070042897400 6000 доларів США вкладу та 626,48 доларів США відсотків. У відповідності з вимогами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «…якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невідємні для банківських операцій і повязаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави». Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачці, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого Протоколу до Конвенції, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідач також порушує ст.41 Конституції України, де закріплений загальний принцип захисту права власності. У порушення вказаних норм позивачка позбавлена права користування та розпорядження належними їй грошовими коштами, які банк отримав від неї на умовах строковості та платності і до цього часу не повернув. З огляду на положення ч.2 ст.625 ЦК України, згідно якої боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, враховуючи правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 25.12.2013 р. у справі № 6-140цс13, від 28.01.2015 р. у справі № 6-247цс14, які згідно з вимогою ч.1 ст.360-7 ЦПК України мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачкою вимог про стягнення 3% річних по всіх чотирьох депозитах та інфляційних втрат по перших двох гривневих депозитах. По останніх двох депозитах, предметом яких були грошові кошти в іноземній валюті (євро та долари), інфляційні втрати не стягуються, оскільки за змістом ст.ст. 524, 625 ч.2 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу можливе лише за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті. Розмір 3% річних згідно першого договору № SAMDN 25000014067778 від 30.05.2007 р. складає 775,72 грн. згідно наступного розрахунку: 20060 грн. (17000+3060) х 3% = 601,80 грн. : 365 дн. = 1,64 грн. х 473 дн. (з 31.05.2014 р. до 15.09.2015 р.). Розмір 3% річних згідно другого договору № SAMDN 25000735635133 від 03.06.2013 р. становить 3222,03 грн. згідно наступного розрахунку: 83652,64 грн. (70000+13652,64) х 3% = 2509,57 грн. : 365 дн. = 6,87 грн. х 469 дн. (з 04.06.2014 р. до 15.09.2014 р.). Розмір 3% річних згідно третього договору № SAMDN 25000735690529 від 06.06.2013 р. складає 610,46 євро згідно наступного розрахунку: 16049,94 євро (14911,79+1138,15) х 3% = 481,49 євро : 365 дн. = 1,31 євро х 466 дн. (з 07.06.2014 р. до 15.09.2015 р.). Розмір 3% річних згідно четвертого договору № SAMDNWFD 0070042897400 від 23.12.2013 р. становить 143,64 доларів США згідно наступного розрахунку: 6626,48 доларів США (6000+626,48) х 3% = 198,79 дол. : 365 = 0,54 дол. х 266 (з 24.12.2014 р. до 15.09.2015 р.). З урахуванням індексів інфляції за 20142015 р.р. (а.с.175) та Рекомендацій Верховного Суду України № 62-97р від 03.04.1997 р. відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ суд визначає суму інфляційних втрат: - за договором № SAMDN 25000014067778 від 30.05.2007 р. у розмірі 11263,69 грн. згідно наступного розрахунку: перемножений індекс інфляції, починаючи з червня 2014 р. до серпня 2015 р. включно, складає 156,15 % х 20060 грн. = 31323,69 грн. 20060 грн. - за договором № SAMDN 25000735635133 від 03.06.2013 р. у розмірі 46970,95 грн. згідно наступного розрахунку: перемножений індекс інфляції, починаючи з червня 2014 р. до серпня 2015 р. включно, складає 156,15 % х 83652,64 грн. = 130623,59 грн. 83652,64 грн. При цьому при стягненні сум вкладів, відсотків та 3 % річних по двох останніх депозитах в іноземній валюті (євро та долари) суд визначає еквівалент у національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення (один долар США = 22,913187 грн., один євро = 24,918091 грн.). Заявлені позивачкою вимоги про стягнення пені та відшкодування моральної шкоди не підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Суд вважає, що Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», на ст.3 якого як на підставу стягнення пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ посилається сторона позивача, не може бути застосований до даних правовідносин, які виникли між фізичною особою та банком, оскільки цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, субєктами яких є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи субєкти підприємницької діяльності. Вимогу про відшкодування моральної шкоди, яку позивачка заявила у порядку ст.611 ЦК України, суд вважає необґрунтованою з огляду на те, що вказана норма передбачає відшкодування моральної шкоди як правовий наслідок порушення зобовязання у разі, коли такий правовий наслідок встановлений договором або законом, у той час, як укладені між сторонами договори банківського вкладу не передбачають стягнення моральної шкоди. З відповідача слід стягнути судовий збір у дохід державного бюджету в розмірі 6090 грн. На підставі наведеного, відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.41 Конституції України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 526, 625, 1058, 1060, 1061 ЦК України,

Outcome: partial