Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

02 жовтня 2019 року [PERSON] звернулась до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. 12 листопада 2019 року [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 22 січня 2019 року [PERSON] передала у позику відповідачу [PERSON] грошові кошти у сумі 2500 грн, про що останнім було надано розписку про отримання коштів. Вказує на те, що за угодою відповідач зобов`язався кожні 15 днів сплачувати їй проценти з отриманої суми у розмірі 16% та повернути отримані кошти у повному обсязі до 23 липня 2019 року, а у разі неповернення коштів у встановлений термін сплатити пеню у розмірі 1 % від отриманої суми за кожен день прострочення. На виконання своїх зобов`язань, відповідачем було сплачено у період з 22 січня 2019 року до 08 березня 2019 року коштів у сумі 1425 грн. Зазначає, що з серпня 2019 року вона в усній формі вимагала від відповідача виконати умови договору та повернути отримані кошти. Однак до теперішнього часу відповідач свої зобов`язання не виконав і не повернув борг в повному обсязі. З огляду на викладене, вважає, що сума заборгованості станом на 13 листопада 2019 року становить 8750 грн. Просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на її користь борг за договором позики у розмірі 8750 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн., а також витрати по сплаті судового розгляду справи у сумі 768,40 грн. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву про можливість розгляду справи без її участі за участю її представника [PERSON] . Представник позивачки [PERSON] , який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 25 вересня 2019 року та ордеру серії ДН № 096901 від 02 жовтня 2019 року у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, де просить розгляд справи проводити у його відсутності, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Під час розгляду справи, судом приймалися усі передбачені діючим законодавством заходи щодо належного повідомлення відповідача про місце, день та час розгляду справи. Судом були спрямовані судові повістки за адресою місця проживання [PERSON] зареєстрованого у встановленому законом порядку, що підтверджено відповіддю на запит суду, направлений у порядку ст. 187 ЦПК України. Однак [PERSON] , будучи повідомленим у встановленому законом порядку (належним чином), про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзив, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності від нього до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач, будучи повідомленим належним чином про дату, час і місце розгляду справи не з`явився без повідомлення причин неявки, не подав відзив, а позивач не заперечує проти вирішення справи на підставі наявних у ній даних чи доказів із постановленням заочного рішення, суд приходить до переконання, що у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, та про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів з постановленням заочного рішення. В ході розгляду справи судом було розв`язано заяви та клопотання сторін та прийнято процесуальні рішення. Ухвалою суду від 17 жовтня 2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою суду від 02 грудня 2019 року прийнято рішення про розгляд справи у заочному порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з огляду на такі встановлені у судовому засіданні обставини та відповідні ним докази. Відповідно до представленого суду оригіналу розписки видно, що 22 січня 2019 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 2500 грн., при цьому зобов`язаввся: сплачувати відсотки\~у розмірі\~16%\~кожні 15(п`ятнадцять)\~днів,\~зобов`язався на\~випадок несвоєчасних\~виплат процентної\~ставки виплачувати\~наступну процентну\~ставку із\~суми загального\~боргу,\~в яку\~входять прострочені\~проценти; повернути гроші в повному обсязі до 23 липня 2019 року; у випадку несвоєчасних виплат сплатити пеню у розмірі 1% за кожний день прострочення(а.с.5). Згідно із довідкою № 0000462932 від 26 квітня 2018 року, [PERSON] було взято на облік як внутрішньо переміщену особу з м. Горлівки Донецької області до м. Слов`янська Донецької області(а.с.16). Згідно із довідкою № 598 від 23 вересня 2019 року, [PERSON] є студенткою третього курсу економіки і менеджменту Донбаської державної машинобудівної академії. Термін навчання з 01 вересня 2017 року по 30 червня 2021 року, навчається за рахунок держбюджету(а.с.17). З наданого позивачкою розрахунку суми боргу вбачається: що сума позики становить 2500 грн., проценти з позики за ставкою 16% кожні два тижня користування позикою становлять: з 22 січня 2019 року по 06 лютого 2019 року - 400 грн.; з 07 лютого 2019 року по 21 лютого 2019 року -400 грн.; з 22 лютого 2019 року по 08 березня 2019 року 400 грн.; з 09 березня 2019 року по 23 березня 2019 року 400 грн.; з 24 березня 2019 року по 07 квітня 2019 року 400 грн.; з 08 квітня 2019 року по 22 квітня 2019 року 400 грн.; з 23 квітня 2019 року по 07 травня 2019 року - 400 грн.; з 08 травня 2019 року по 22 травня 2019 року -400 грн.; з 23 травня 2019 року по 06 червня 2019 року 400 грн.; з 07 червня 2019 року по 21 червня 2019 року 400 грн.; з 22 червня 2019 року по 06 липня 2019 року 400 грн.; з 07 липня 2019 року по 21 липня 2019 року 400 грн.; а всього на суму 4800 грн.. З вказаного розрахунку вбачається, що позичальником у період з 08 лютого 2019 року до 15 березня 2019 року було сплачено проценти у сумі 1425 грн. і таким чином сума боргу за процентами позики склала 3375 грн. 1 % пені від простроченої суми позики з 22 липня 2019 року до 13 листопада 2019 року всього 115 днів, тобто 115*2500/100=2875 грн.(а.с.28). Відповідно до статті 1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, частиною першою статті 1049\~ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047\~ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, та від 08 липня 2019 року у справі № 61-20376св18 Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України. Відповідач у судове засідання не з`явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивача. У розписці, яку власноручно написав та підписав відповідач, від 22 січня 2019 року зазначені: сторони зобов`язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення боргу та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. Таким чином, суд приходить до обґрунтованого переконання, що розписка, написана та підписана власноруч відповідачем, а зміст цієї розписки підтверджує ту обставину, що 22 січня 2019 року між сторонами був укладений саме договір позики, за яким [PERSON] отримав грошові кошти від [PERSON] , при цьому наявність такої розписки у позивачки підтверджує «грошовість», тобто реальну передачу коштів позивачкою у борг відповідачеві. Наявність у кредитора оригіналу розписки свідчить про наявності невиконаного зобов`язання. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. В судовому засіданні достовірно встановлено, що сторони домовилися про сплату процентів за користування коштами. Судом приймає розрахунок процентів, поданий позивачкою, як такий що відповідає умовам договору позики та нормам чинного законодавства, у зв`язку з цим, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки 3375 грн., що складають суму процентів, з урахуванням коштів в сумі 1425 грн. 00 коп., які були виплачені відповідачем на виконання вимог договору. Розв`язуючи спір в частині стягнення пені, суд виходить з таких міркувань. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та\~датою набрання\~чинності Указом\~Президента України\~про завершення\~проведення антитерористичної\~операції або\~військових дій\~на території\~України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014. За змістом ст. 2 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р,\~м. Слов`янськ Донецької області визначено як населений пункт, в якому проводилась антитерористична операція. Суд також зазначає, що виходячи з аналізу норм ч. 2 ст. 2 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», за якими зокрема кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за договорами позики у період проведення антитерористичної операції, слід дійти висновку, що у випадку нарахування пені та/або штрафів у період проведення АТО, вони повинні бути скасовані. При цьому, розпорядження КМУ про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року, лише чітко визначає коло осіб, на яких розповсюджується дія норм ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», і у сенсі ч. 2 ст. 2 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», не є початком відліку часу з якого розповсюджується заборона на нарахування пені та штрафів. Як встановлено у судовому засіданні, зареєстрованим місцем проживання відповідача по справі [PERSON] є м. Слов`янськ Донецької області, тобто населений пункт який згідно із розпорядженням КМУ від 02 грудня 2015 року № 1275-р, віднесений до населених пунктів де проводилася антитерористична операція. З врахуванням встановлених обставин та відповідних їм норм чинного законодавства, за спірними правовідносинами встановлений мораторій на стягнення пені. З огляду на викладене, з урахуванням періоду нарахування заборгованості, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення пені в сумі 2875 грн задоволенню не підлягає. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з такого. Відповідно до п. 8 статті 6 ЗУ «Про судовий збір», розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає розподіл судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із роз`ясненнями п. 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17 жовтня 2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Позивачкою при зверненні до суду з даним позовом був сплачений судовий збір в розмірі 768,40 грн. (а.с. 1). Суд приходить до висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 514, 83 грн., оскільки позов судом задоволений частково. Так, сума задоволених вимог від суми вимог позивачки становить 67 % від ціни позову(5875 грн. 00 коп.(сума задоволених вимог) від 8750 грн. 00 коп.(сума коштів, з якою звернулася до суду позивачка)), отже 67% від 768, 40 грн. становить 514, 83 грн. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з таких встановлених в судовому засіданні обставин та відповідних ним доказів. Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). В судовому засіданні достовірно встановлено, що представник позивачки [PERSON] , діє в її інтересах на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН № 5534 від 13 червня 2019 року, виданого на підставі рішення Ради адвокатів Донецької області. Суду представлений договір про надання правової допомоги від 25 вересня 2019 року, акт виконаних робіт адвокатом, з якого вбачається, що в період з 25 вересня 2019 року до 02 жовтня 2019 року між адвокатом та [PERSON] було проведено консультацію з питань стягнення боргу за позикою, виготовлені копії документів, що підтверджують правові відносини між позивачем та відповідачем, перевірено місце проживання відповідача, підготовлено позов та скеровано його до суду. За виконану роботу , що буде виконана адвокатом було отримано від клієнта гонорар у сумі 2000 грн. З огляду на викладене суд вважає за можливе стягнути з відповідача витрати на правову допомогу понесені позивачкою. При цьому, суд відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з врахуванням того що позов задоволено частково, вважає, що стягненню підлягають 67 % від 2000 грн.00 коп., а саме: 1340 грн. 00 коп.. На підставі наведеного,

Outcome: partial