Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

02.08.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ФГ "Основа-2006" про визнання договору оренди землі недійсним та застосування наслідків недійсності правочину. Свої вимоги мотивує тим, що 01.12.2011 року між нею та відповідачем укладено договір оренди належної їй на праві власності земельної ділянки площею 7,24 га з кадастровим номером 4823055000:04:000:0014, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Єланецької селищної ради Миколаївської області. Під час укладення вищевказаного договору оренди землі сторони договору дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема, строку дії договору, який становить 5 років та розміру орендної плати у вигляді 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Проте, після підписання договору один із примірників вищевказаного договору оренди їй надано не було. Отримавши навесні 2017 року примірник договору, вона виявила, що у п.п. 8, 9 договору визначено, що строк його дії становить 15 років, а розмір орендної плати у грошовому виразі складає 4000 грн. Однак, оглянувши вказаний договір, вона встановила, що сторінка договору, де вказано строк його дії та розмір орендної плати, відрізняється від інших шрифтом: кольором, розміром, стилем, друк здійснено на різних принтерах. Цифри строку дії договору та дата укладення договору здійснено кульковою ручкою з одним стержнем, а її підпис та підпис орендаря на останній сторінці здійснено кульковою ручкою з іншим стержнем. Також на першій сторінці договору її прізвище вказано як " [PERSON] ", а на останній - " [PERSON] ". Вважає, що вказане свідчить про заміну першого аркушу договору оренди, а тому просила визнати вищевказаний договір оренди землі від 01.12.2011 року недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину. 20.12.2017 року представником позивачки надано до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій вона, підтримуючи попередні позовні вимоги, вказані у позовній заяві, також просила визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди землі від 01.12.2011 року та застосувати наслідки недійсності правочину, посилаючись на те, що позивачка не підписувала вказану додаткову угоду. Ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області від 05.03.2018 року судом задоволено клопотання представника позивачки та призначено у цивільній справі судово-технічну та судово-почеркознавчу експертизи. На час проведення експертизи провадження по справі зупинено. Ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області від 15.05.2018 року провадження у даній справі поновлено. Ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області від 02.08.2018 року судом задоволено клопотання представника позивачки та призначено у цивільній справі комплексну судово-технічну та судово-почеркознавчу експертизи. На час проведення експертизи провадження по справі зупинено. Ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області від 20.08.2018 року провадження у даній справі поновлено. Ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області від 11.09.2018 року судом задоволено клопотання представника позивачки та призначено у цивільній справі судово-технічну та судово-почеркознавчу експертизи. На час проведення експертизи провадження по справі зупинено. Ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області від 21.11.2018 року провадження у даній справі поновлено. Ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області від 13.12.2018 року задоволено клопотання експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз про розшивку матеріалів вищевказаної цивільної справи для проведення судово-технічної експертизи документів. На час проведення експертизи провадження по справі зупинено. Ухвалою Єланецького районного суду Миколаївської області від 06.03.2019 року провадження у даній справі поновлено. Позивачка та її представники позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Також позивачка пояснила, що бажає припинити договірні відносини з відповідачем, оскільки розмір орендної плати, який сплачує їй відповідач, є недостатнім та не влаштовує її. Представники відповідача заперечили проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Пояснили, що доводи позивачки та її представників щодо недійсності договору оренди землі та додаткової угоди до нього не відповідають дійсності. Протягом всього строку оренди належної позивачці земельної ділянки відповідач систематично та добросовісно сплачує позивачці орендну плату, розмір якої останнім часом складає 3000 грн. за 1 га, що є більшим від розміру орендної плати, визначеного додатковою угодою до договору оренди землі від 01.12.2011 року, а тому не вбачають будь-яких порушень прав позивачки. Вислухавши учасників справи, дослідивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до наступного висновку. Так, відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено п.1 ч.1 ст.11 ЦК України. За змістом ст.792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення, майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Згідно з ч.1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі», орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в поряду, передбачених ЗК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі»). У ст. 16 Закону України «Про оренду землі» визначено, що оренда земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у ході розгляду справи по суті, позивачка [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 7,24 га з кадастровим номером 4823055000:04:000:0014, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Єланецької селищної ради Миколаївської області (том І а. с. 6-7, 83-85, 87-89). 01.12.2011 року між сторонами укладено договір оренди належної позивачці на праві власності земельної ділянки (том І а. с. 8-11). 15.02.2012 вказаний договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Єланецькому районі Миколаївської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №482305504000104 (том І а. с. 8-11). Відповідно до п.п. 1, 2, 8-9, 11 наданого до суду примірника спірного договору, орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку площею 7,24 га з кадастровим номером 4823055000:04:000:0014, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Єланецької селищної ради Миколаївської області, строком на 15 років. Орендна плата вноситься орендарем у розмірі 4000 грн. до 30.12 поточного року. Проте, з пояснень позивачки слідує, що під час укладення вказаного договору сторони договору узгодили строк дії договору у 5 років, а розмір орендної плати у вигляді 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, про що зазначили у договорі оренди, який вона підписала. Тобто позивачка зазначає, що не укладала з відповідачем договору оренди землі у тому вигляді, в якому він існує наразі. Перший аркуш договору відповідачем замінено без її відома, волі та згоди. Таким чином, відповідач самоправно, без її відома, після підписання договору оренди землі від 01.12.2011 року замінив перший аркуш оспорюваного договору, допустив його фальсифікацію, порушивши при цьому встановлену законом процедуру його зміни, чим порушив її права як власника земельної ділянки щодо вільного розпорядження нею. Крім того, 16.05.2017 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 01.12.2011 року (том І а. с. 86, 155), запис про яку за №20485542 цього ж дня внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том І а. с. 87-89). Вказаною додатковою угодою сторонами внесено зміни до спірного договору оренди: подовжено строк дії договору на 15 років та змінено розмір орендної плати на 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Між тим, позивачка стверджує, що вказану додаткову угоду не підписувала. З огляду на викладене, захист прав позивачки щодо вільного розпорядження належною їй земельною ділянкою, на думку останньої, можливий лише у судовому порядку шляхом визнання договору оренди землі від 01.12.2011 року та додаткової угоди до вказаного договору недійсними та застосування наслідків недійсності. Так, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно із частиною 3 статті 152 Земельного кодексу України, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частинах 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, вказані норми цивільного права вказують на те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі. З метою встановлення можливості внесення змін до первинного змісту спірного договору оренди землі від 01.12.2011 року та належності підпису позивачки у додатковій угоді до договору оренди землі від 01.12.2011 року, судом задоволено клопотання представника позивачки та призначено судово-технічну та судово-почеркознавчу експертизи. Однак, в ході розгляду справи по суті представник позивачки відмовилася від проведення судово-почеркознавчої експертизи в зв`язку з неможливістю здійснення оплати за її проведення. В силу статті 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановить відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Із висновку судової експертизи №18-3950 від 14.02.2019 року, проведеної у рамках даної цивільної справи, слідує, що у наданому на експертизу екземплярі договору оренди землі від 01.12.2011 року змінено перший аркуш договору або другий та третій, між тим, вирішити дане питання в категоричній формі не видається можливим, також вказані аркуші договору відрізняються між собою по розміру шрифтів, якими вони виконані. Крім того, у наданому на експертизу договорі оренди землі від 01.12.2011 року записи на першому та третьому аркушах у графах "орендодавець" та "орендар" виконані різними пишучими пристроями. Разом з тим, вирішити питання щодо можливості розпізнати зміни, якщо така відбулась у короткий проміжок часу, за умови виготовлення зміненого тексту тих же технічних засобів і використання того ж паперу, а також стосовно здійснення записів на першому аркуші договору оренди кульковою ручкою (або гелевою) "01 грудня 2011 року" та "15" одночасно із записами на третьому аркуші договору, де містяться підписи сторін в значеннях "орендодавець" та "орендар", не видається можливим, оскільки, вирішення даних питань не входить до компетенції експерта за спеціальностями "2.1 Дослідження реквізитів документів" та "2.3 Дослідження друкарських форм та інших засобів виготовлення документів" (том ІІ а. с. 18-23). У відповідності до ст. 110 ЦПК України суд приймає до уваги вказаний висновок судової експертизи, між тим, вважає, що зазначене в ньому не дає можливості достовірно визначити які саме аркуші спірного договору замінено: перший чи другий та третій, а також встановити часові межі такої заміни. Тобто суд приходить до переконання, що зазначений висновок судової експертизи №18-3950 від 14.02.2019 року не дає достатніх підстав вважати, що умови договору було змінено після підписання його позивачкою. Щодо наявності волевиявлення учасника правочину на укладання угоди саме на зазначених в ній умовах, вільності такого волевиявлення і відповідності його внутрішній волі, що є необхідною умовою дійсності правочину, та яке виявляється в момент досягнення згоди стосовно усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, то суд виходить з того, що для з`ясування належності підпису певній особі та його справжності необхідні спеціальні знання. Судом роз`яснено позивачці право заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для ідентифікації виконавця підпису у розділі "Реквізити сторін" у графі "орендодавець" додаткової угоди до договору оренди землі від 01.12.2011 року, більш того, судом задоволено клопотання представника позивачки та призначено судово-почеркознавчу експертизу, проте, в подальшому представник позивачки відмовилася від проведення судово-почеркознавчої експертизи в зв`язку з неможливістю здійснення оплати за її проведення. Тобто, позивачкою всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України допустимими та достовірними доказами не доведено, що спірна додаткова угода підписана не нею. До того ж, суд звертає увагу, що позивачка під час дачі особистих пояснень у ході розгляду справи по суті підтвердила, що підпис у графі "орендодавець" у вищевказаній додатковій угоді схожий на її підпис, а тому вона не виключає можливості підписання спірної додаткової угоди. Також суд не може прийняти до уваги доводи позивачки про відсутність у неї примірника договору оренди землі від 01.12.2011 року, оскільки відповідно до п. 42 спірного договору він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації, договір укладено в трьох примірниках, що мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в орендодавця, другий - в орендаря, третій - в органі, який провів його державну реєстрацію. Аналогічне положення міститься і в додатковій угоді до вказаного договору. Протилежного в ході розгляду справи по суті позивачкою та її представниками не доведено. Крім того, з пояснень представника відповідача встановлено, що протягом усього строку оренди належної позивачці земельної ділянки, відповідач на виконання умов договору оренди землі від 01.12.2011 року сплачував позивачці орендну плату, зокрема, у 2018 році розмір орендної плати склав близько 22000 грн. з розрахунку 3000 грн. за 1 га. Вказані обставини визнано у ході судового розгляду і позивачкою. Також суд звертає увагу, що до звернення до суду з даним позовом позивачка не заявляла відповідачу будь-яких претензій щодо строку оренди належної їй земельної ділянки та розміру орендної плати, належного до сплати. Вищевказане свідчить, що сторони, у відповідності до статті 638 ЦК України, досягли згоди з усіх істотних умов договору, визначивши їх на власний розсуд, у відповідності до ст. 627 ЦК України, з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суд вважає, що підписання позивачкою договору оренди землі від 01.12.2011 року та отримання позивачкою від відповідача щорічної орендної плати свідчить про визнання орендних відносин, наявність волевиявлення позивачки на укладання договору саме на зазначених в ньому умовах та погодження з усіма істотними умовами договору оренди землі. Доказів протилежного позивачкою та її представниками суду не надано. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність порушення прав позивачки та відповідно відсутність підстав для визнання договору оренди землі від 01.12.2011 року та додаткової угоди до договору оренди землі від 01.12.2011 року недійсними та застосування наслідків недійсності правочину в межах доводів позивачки та її представників. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню на користь позивачки судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed