Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

21 березня 2014 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 19 серпня 2010 року між ПАТ «Східно-український банк «ГРАНТ» та Приватним підприємством «АЖИО-ПЛЮС», як позичальником, було укладено кредитний договір №О6/отд-21 відповідно до умов якого банк зобов'язався відкрити ПП «АЖИО-ПЛЮС» відновлювальну кредитну лінію з максимальним загальним лімітом у розмірі 500000,00 доларів США на строк до 18 серпня 2011 року, зі сплатою 16% річних за користування кредитними коштами, а при простроченні їх повернення - 32% річних, а ПП «АЖИО-ПЛЮС», у свою чергу, зобов'язалось своєчасно повернути банку суму отриманих ним кредитних коштів в повному обсязі, а також сплатити відповідні проценти і виконати всі інші зобов'язання за цим Договором. Але кредитний договір від 19 серпня 2010 року не містить істотної умови кредитного договору щодо відповідальності банку за невиконання або неналежне виконання умов договору. Всупереч положенням ст.1054 ЦК України та ст.345 ГК України зобов'язання щодо сплати процентів як плати за користування кредитом на позичальника ПП "АЖИО-ПЛЮС" цим договором не покладені. Проценти за користування кредитними коштами відповідно до договору включені до складу саме кредиту, а обов'язок сплати цих процентів входить до складу зобов'язань Банку. Банк надав кредит ПП "АЖИО-ПЛЮС" всупереч положенням п.1.2 кредитного договору без попереднього укладення з майновим поручителем передбаченого п.2.1 цього договору відповідного договору іпотеки. Додатковими угодами від 15 липня 2011 року та 17 травня 2012 року були продовжені терміни повернення ПП «АЖИО-ПЛЮС» повної суми фактично отриманого ним кредиту. Проте цими додатковими угодами зміст кредитного договору від 19 серпня 2010 року не був приведений у відповідність до вимог чинного законодавства щодо істотних умов договору, оскільки не встановлений розмір процентів як плата за користування кредитом. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" від 22 вересня 2011 року було внесено зміни до ст.1056-1 ЦК України, яка на час укладення 17 травня 2012 року між ПАТ «Східно-український «ГРАНТ» та ПП «АЖИО-ПЛЮС» додаткової угоди №2 вже передбачала, що у кредитному договорі визначається розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором. Додатковою угодою №2 від 17 травня 2012 року викладено у новій редакції п.2.1 кредитного договору та передбачено, що банк в день укладання цього договору укладає з майновим поручителем договір іпотеки №4518 від 25серпня 2010 року та іпотечний договір нерухомого майна від 17 травня 2012року. На думку позивачки тлумачення змісту нової редакції п.2.1 кредитного договору дає обґрунтовані підстави вважати, що сторони погодились на забезпечення кредитного договору новою іпотекою за рахунок майна того самого одного невідомого позивачці майнового поручителя, з яким раніше вже було укладено іпотечний договір №4518 від 25 серпня 2010 року. Всупереч п.2.1 кредитного договору в редакції додаткової угоди №2 17 травня 2012 року між банком та [PERSON] був укладений іпотечний договір нерухомого майна № 06/ОТД-21/2юр, відповідно до якого [PERSON], як майновий поручитель за зобов'язаннями ПП «АЖИО-ПЛЮС», передав в іпотеку банку земельну ділянку площею 0,0297 гектарів та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. При укладанні іпотечного договору [PERSON] свідчив, що предмети іпотеки належать йому на праві спільної сумісної власності подружжя, заява - згода позивачки як іншого з подружжя отримана у встановленому законом порядку, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1704. Позивач стверджує, що у той час подружжю дійсно потрібні були кошти та саме для їх отримання вона нотаріально посвідчила свою згоду на укладання її чоловіком [PERSON] кредитного та іпотечного договорів. Але згоди на передачу в іпотеку спільного майна саме для забезпечення виконання зобов'язань ПП «АЖИО-ПЛЮС» за кредитним договором від 19 серпня 2010 року вона не надавала. При наданні згоди нотаріус їй роз'яснив зміст ст.65 СК України, хоча ця стаття регулює відносини щодо розпорядження спільним сумісним майном подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту та передачі спільного майна в іпотеку, оскільки при цьому розпорядження майном не відбувається. На думку позивачки при вчиненні 17 травня 2012 року правочину з надання згоди на передачу спільного майна в іпотеку вона була невірно поінформована про характер цього правочину, вважала, що вона надає згоду на розпорядження спільним майном та укладення її чоловіком договорів саме в інтересах сім'ї. Позивачка також вважає, що п.15 іпотечного договору суперечать вимогам законодавства та неправомірно обмежують її права, оскільки передбачає, що у разі порушення кримінальної справи у відношенні особи іпотекодавця та інших співвласників майна іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно незалежно від настання строку виконання зобов'язання, забезпеченого іпотекою. Підсумовуючи позивачка у позовній заяві зазначила, що кредитний договір №О6/отд-21 від 19 серпня 2010 року, з подальшими змінами відповідно до додаткової угоди №1 від 15 липня 2011 року та додаткової угоди №2 від 17 травня 2012 року, а також іпотечний договір № 06/ОТД-21/2юр від 17 травня 2012 року були укладені з чисельними порушеннями цивільного законодавства та суперечать йому, ці договори порушують її права та законні інтереси, а тому вона просила суд визнати ці договори недійсними. У судовому засіданні 15 квітня 2014 року, до початку розгляду справи по суті, представник позивача надав суду уточнену позовну заяву, у якій додатково послався на те, що надана позивачкою 17 травня 2012 року письмова згода за своєю правовою природою не є згодою на передачу нерухомого майна в іпотеку, а за своєю суттю є правочином та має бути нотаріально посвідчена. Згода позивачки на передачу майна в іпотеку не була посвідчена нотаріусом як правочин, вона тільки посвідчила справжність підпису позивачки на заяві. Оскільки після звернення до суду з позовом позивачка дізналась, що за договором купівлі-продажу від 14 березня 2014 року ПАТ "Східно-українській банк "Грант" продав [PERSON] земельну ділянку та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Але всупереч вимог ст.38 Закону України "Про іпотеку" позивачка не була повідомлена про продаж належного їй на праві спільної сумісної власності майна та не узгоджувала ціну продажу, а нотаріус посвідчила цей договір купівлі-продажу без дотримання встановленої законом процедури. При цьому банк знав про відсутність згоди позивачки на передачу майна в іпотеку, також не дотримувався вимог Закону України "Про іпотеку" стосовно процедури здійснення реалізації предмету іпотеки шляхом продажу третім особам, та такі його дії були незаконними. Відповідно до заяви від 15 квітня 2014 року представник позивача остаточно просив суд: - визнати недійсним кредитний договір № О6/отд-21, укладений між ПАТ «Східно-український банк «ГРАНТ» та Приватним підприємством «АЖИО-ПЛЮС» 19 серпня 2010 року, з подальшими змінами відповідно до додаткової угоди №1 від 15 липня 2011 року та додаткової угоди №2 від 17 травня 2012 року; - визнати недійсним іпотечний договір № 06/ОТД-21/2юр, укладений 17 травня 2012 года между ПАТ «Східно-український банк «ГРАНТ» та [PERSON]; - визнати незаконними дії ПАТ «Східно-український банк «ГРАНТ» при проведенні процедури реалізації предмету іпотеки іншим особам, за результатом яких 13 березня 2014 року між ПАТ «Східно-український банк «ГРАНТ» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]; - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], укладений 13 березня 2014 року між ПАТ «Східно-український банк «ГРАНТ» та [PERSON] Представник ПАТ «Східно-український банк «ГРАНТ» надала свої письмові заперечення проти позову у яких зазначила, що укладанням 19 серпня 2010 року між банком та Приватним підприємством «АЖИО-ПЛЮС» кредитного договору права позивачки не могли та не були порушені. Така умова кредитного договору як відповідальність банку не визначена законом як істотна умова, тому не є необхідною для кредитних договорів. З іншого боку, будь-які порушення умов договору не є підставою його недійсності. У кредитному договорі та додаткових угодах до нього чітко визначено умова щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, розмір процентної ставки є фіксованим. Іпотечний договір від 17 травня 2012 року був укладений за згодою позивачки - дружини іпотекодавця [PERSON], яка відповідно до тексту даного документу надала згоду чоловікові на отримання кредиту та надання ПАТ «Східно-український банк «ГРАНТ» в іпотеку на умовах за його розсудом житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки. [PERSON] ніколи не звертався до ПАТ «Східно-український банк «ГРАНТ» з метою отримання кредиту. Заява-згода позивачки на передачу майна в іпотеку та іпотечний договір були підписані у приватного нотаріуса [PERSON] майже одночасно, що вказує на те, що позивачка була обізнана про наміри її чоловіка забезпечити іпотекою саме кредитні зобов'язання ПП "АЖИО-ПЛЮС". Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з ст.65 СК України згода подружжя на укладення іншим з подружжя договору, який потребує нотаріального посвідчення і /або державної реєстрації має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до п.4.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Миністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на ім'я одного з подружжя , нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. На думку представника банку ці норми не передбачають, що згода на укладення нотаріального правочину має подаватись у формі одностороннього правочину. Рішенням Овідіопольського районного суду від 07 серпня 2013 року було звернуто стягнення на предмети іпотеки - земельну ділянку та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] - та встановлений спосіб їх реалізації шляхом надання ПАТ «Східно-український банк «ГРАНТ» права на продаж предмету іпотеки будь-якій особі - покупцеві та встановлено початкову ціну реалізації предметів іпотеки у розмірі 1743000 гривень. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2013 року таке рішення суду першої інстанції було скасовано в частині встановлення початкової ціни продажу та визначено, що початкова ціна продажу предметів іпотеки встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності / незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Ці рішення були предметами касаційного розгляду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ та їх залишено без змін. На думку представника банку це свідчить про те, що судами вже було встановлено, що кредитний договір з додатковими угодами, а також іпотечний договір укладені з додержанням усіх вимог діючого законодавства, відповідають вимогам ст.203 ЦК України та не суперечать Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ. 06 листопада 2013 року ПАТ «Східно-український банк «ГРАНТ» належним чином повідомив іпотекодавця про намір банку укласти договір купівлі-продажу. Позивачка не мала зареєстрованих прав на предмети іпотеки, але їй також було направлено таке повідомлення, яке отримано її чоловіком [PERSON] У період з 06 листопада 2013 року по 13 березня 2014 року [PERSON] не повідомив банк про свій намір стати покупцем, а тому втратив переважне право на придбання предметів іпотеки. Відповідач [PERSON] надала свої письмові заперечення проти позову у яких зазначила, що 06 листопада 2013 року ПАТ «Східно-український банк «ГРАНТ» належним чином повідомив іпотекодавця про намір банку укласти договір купівлі-продажу. Позивачка не мала зареєстрованих прав на предмети іпотеки, але їй також було направлено таке повідомлення, яке отримано її чоловіком [PERSON] У період з 06 листопада 2013 року по 13 березня 2014 року [PERSON] не повідомив банк про свій намір стати покупцем, а тому втратив переважне право на придбання предметів іпотеки. В обґрунтування позову позивачка посилається на порушення нотаріусом вимог Інструкції про вчинення нотаріальних дій та те, що нотаріус неправомірно посвідчила договір у відсутності позивачки. Але на момент укладення 13 березня 2014 року договору купівлі-продажу вже діяв Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Іпотекодержатель повністю виконав вимоги ст.38 Закону України "Про іпотеку" з чим погодився й нотаріус, який посвідчив договір купівлі-продажу. Законодавство України не жодним чином не вимагало присутності позивачки при укладенні сторонами цього договору та посвідченні його нотаріусом. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] направила до суду свої письмові заперечення проти позову у яких зазначила, що при посвідченні договору купівлі-продажу від 13 березня 2014 року нею було дотримано вимоги п.п. 2.7 - 2.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та ст.38 Закону України "Про іпотеку". Іпотечний договір від 17 травня 2012 року був укладений за згодою дружини іпотекодавця [PERSON], яка відповідно до тексту даного документу надала згоду чоловікові на отримання кредиту та надання ПАТ «Східно-український банк «ГРАНТ» в іпотеку на умовах за його розсудом житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки. Порядок посвідчення правочину щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю подружжя, встановлений п.4.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, відповідно до якого при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на ім'я одного з подружжя , нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. На думку третьої особи твердження позивачки стосовного того, що згода другого з подружжя на укладення правочину, який вмагає нотаріального посвідчення та (або) державної реєстрації, є одностороннім правочином не підтверджується нормами чинного законодавства та суперечить їм. Рішенням Овідіопольського районного суду від 07 серпня 2013 року, яке набрало законної сили, було звернуто стягнення на предмети іпотеки - земельну ділянку та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] - та встановлений спосіб їх реалізації шляхом надання ПАТ «Східно-український банк «ГРАНТ» права на продаж предмету іпотеки будь-якій особі - покупцеві. Отримання згоди на продаж цього майна від позивачки або її чоловіка [PERSON] законодавством не передбачено. Останні 06 листопада 2013 року були належним чином повідомлені банком про його намір укласти договір купівлі-продажу та не повідомляли банк про свій намір стати покупцями. Оскільки вимоги позивачки не засновані на законі, а їх обґрунтованість спростовуються обставинами справи третя особа просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні її позову у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини та доводи, зазначені у позовній заяві. Представники ПАТ «Східно-український банк «ГРАНТ» та [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали та проти його задоволення заперечували, посилаючись на доводи, викладені у їх відповідних письмових запереченнях. Ухвалою суду від 29 травня 2014 року відповідачці [PERSON] було відмовлено у об'єднанні її зустрічного позову про виселення у одне провадження з первісним позовом [PERSON]. Відповідачі [PERSON] та ПП "АЖИО-ПЛЮС" про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки у судове засідання не повідомили. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] у своїх наданих суду письмових запереченнях просила суд справу розглянути у її відсутності. Вислухавши пояснення представників позивачки, банку та відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно з ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 статі 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а також ч.2 ст.203 ЦК України, згідно з якою особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з правилами ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників (ст.578 ЦК України, ст.6 Закону України "Про заставу"). Окремим видом застави є іпотека. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст.575 ЦК України). Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим законом. Таким чином, іпотекодавець як майновий поручитель відповідає своїм майном перед кредитором боржника за виконання останнім свого обов'язку. Іпотека є способом забезпечення виконання зобов'язання, при цьому укладення договору застави (іпотеки) не є розпорядженням майном подружжя. Тому положення ст.65 СК України, що регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, до іпотечних правовідносин не застосовуються (Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин, підготовлене суддею Верховного Суду України [PERSON]. та головним консультантом відділу узагальнення судової практики управління вивчення та узагальнення судової практики [PERSON], затверджене суддями Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України). Згідно з ч.2 ст.6 Закону України "Про іпотеку" майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Серед нотаріальних дій, що вчиняють нотаріуси, ст.34 Закону України "Про нотаріат" передбачає посвідчення правочинів та фактів, а вірність копій (фотокопій) документів і виписок з них, справжність підпису на документах, вірність перекладу документів з однієї мови на іншу нотаріусами засвідчується. Тобто законодавець розрізняє поняття нотаріального посвідчення та нотаріального засвідчення. Так, відповідно до ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Згідно з ст.78 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси засвідчують справжність підпису на документах, зміст яких не суперечить законові і які не мають характеру угод та не містять у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини. На угоді може бути засвідчена справжність підпису особи, що підписалась за іншу особу, яка не могла це зробити власноручно внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин. Нотаріуси, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчують факти, викладені у документі, а лише підтверджують, що підпис зроблено певною особою. Згідно з ч.1 ст.219 ЦПК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. У судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 19 серпня 2010 року між ПАТ «Східно-український банк «ГРАНТ» та ПП «АЖИО-ПЛЮС» було укладено кредитний договір № О6/отд-21, відповідно до умов якого банк зобов'язався відкрити ПП «АЖИО-ПЛЮС» відновлювальну кредитну лінію з максимальним загальним лімітом у розмірі 500000,00 доларів США на термін до 18 серпня 2011 року, зі сплатою 16% річних за користування кредитними коштами, а при простроченні їх повернення - 32% річних, а ПП «АЖИО-ПЛЮС», у свою чергу, зобов'язувалося своєчасно повернути Банку суму отриманих ним кредитних коштів в повному обсязі, а також сплатити відповідні проценти і виконати всі інші зобов'язання за цим Договором. Згідно з п.2.1 кредитного договору в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги, банк в день укладання цього договору укладає з майновим поручителем договір іпотеки. 15 липня 2011 року між ПАТ «Східно-український «ГРАНТ» та ПП «АЖИО-ПЛЮС» було укладено додаткову угоду №1 до вищезазначеного кредитного договору, згідно з умовами якої було подовжено строк повернення кредиту по 17 серпня 2012 року включно. 17 травня 2012 року між ПАТ «Східно-український «ГРАНТ» та ПП «АЖИО-ПЛЮС» було укладено додаткову угоду №2 до вищезазначеного кредитного договору, згідно з умовами якої було збільшено суму відновлювальної кредитної лінії до максимального загального ліміту в 750000,00 доларів США і подовжено строк повернення кредиту по 21 серпня 2013 року включно. Також цією додатковою угодою було викладено у новій редакції п.2.1 кредитного договору, відповідно до якої в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги, банк в день укладання цього договору укладає з майновим поручителем договір іпотеки №4518 від 25 серпня 2010 року та іпотечний договір нерухомого майна від 17 травня 2012року. За твердженням представника банку іпотечний договір №4518 від 25 серпня 2010 року був укладений з [PERSON] 17 травня 2012 року між банком та відповідачем [PERSON] був укладений іпотечний договір нерухомого майна № 06/ОТД-21/2юр, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2705. Відповідно до цього іпотечного договору [PERSON], як майновий поручитель за зобов'язаннями ПП «АЖИО-ПЛЮС», передав в іпотеку Банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: - житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], який що складається з житлового будинку літ.А,А1, загальною площею 261,6 кв.м, житловою площею 101,4 кв.м, балкону літ.а, загальною площею 3,7 кв.м, приямку літ.а1, загальною площею 1,8 кв.м, споруд № 1-6, І, І, який належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно САЕ № 348290, виданого 29 лютого 2012 року Таїровською селищною радою на підставі рішення виконкому Таїровської селищної ради від 30 вересня 2011 року за № 1270. Право власності на цей будинок зареєстроване за [PERSON] згідно з витягом №33358503 про державну реєстрацію прав, виданим 02 березня 2012 року Комунальним підприємством „Овідіопольське районне бюро технічної інвентаризації; - земельну ділянку площею 0,0297 гектарів, кадастровий номер 6123766800:01:003:3312, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Ця земельна ділянка належить іпотекодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВК №484330, виданого Таїровською селищною радою Овідіопольського району Одеської області 17 березня 2011 року на підставі рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 29 січня 2008 року № 703-V та зареєстрованого у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 512510001800130. У п.3 іпотечного договору [PERSON] свідчив, що предмети іпотеки належать йому на праві спільної сумісної власності подружжя, заява - згода позивачки як іншого з подружжя отримана у встановленому законом порядку, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1704. Так, згідно з заявою позивачки від 17 травня 2012 року вона надала згоду її чоловікові [PERSON] на отримання кредиту та надання в іпотеку ПАТ «Східно-український «ГРАНТ» на умовах за його розсудом житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а також земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], що були придбані ними під час знаходження у зареєстрованому шлюбі, з правом подальшого продажу за ціну та на умовах за його розсудом або укладання та підписання договору про задоволення вимог іпотекодержателя відносно вказаного нерухомого майна, а також щоб її чоловік [PERSON] уклав та підписав відповідний договір іпотеки на строк та на умовах за його розсудом, з правом укладання будь-яких додаткових договорів до цього договору іпотеки на умовах за його розсудом. Зміст ст.65 СК України позивачці роз'яснено, дія цієї заяви будь-яким терміном не обмежена. Суд звертає увагу, що така згода позивачки на передачу спільного майна в іпотеку встановлює строк її дії та конкретні умови меж реалізації цієї згоди. На цій заяві позивачки наявний напис приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до якого вона засвідчила справжність зробленого у її присутності підпису позивачки [PERSON] Особу [PERSON], яка підписала документ, нотаріусом встановлено, її дієздатність та факт реєстрації шлюбу перевірено. Рішенням Овідіопольського районного суду від 07 серпня 2013 року задоволено позов ПАТ «Східно-український банк «ГРАНТ» та звернуто стягнення на предмети іпотеки - земельну ділянку та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], а також встановлений спосіб їх реалізації шляхом надання ПАТ «Східно-український банк «ГРАНТ» права на продаж предмету іпотеки будь-якій особі - покупцеві за початковою ціною реалізації предметів іпотеки у розмірі 1743000 гривень. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2013 року таке рішення суду першої інстанції було скасовано в частині встановлення початкової ціни продажу та визначено, що початкова ціна продажу предметів іпотеки встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Ці судові рішення набули законної сили та залишені Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ без змін. Згідно з договором купівлі-продажу від 14 березня 2014 року ПАТ "Східно-українській банк "Грант", діючи на підставі ст.38 Закону України "Про іпотеку" та на підставі рішення Овідіопольського районного суду одеської області від 07 серпня 2013 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2013 року, продав, а [PERSON] придбала у власність земельну ділянку та житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Продаж майна здійснено за 2027394,00 гривень. Всі ці вищенаведені, встановлені у судовому засіданні обставини, підтверджені документально та сторонами по справі взаємно не спростовувались. З огляду на положення ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного кредитного договору недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Але з врахуванням вищенаведених, встановлених у судовому засіданні обставин, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що оскільки позивачка не була стороною оспореного нею кредитного договору №О6/отд-21 від 19 серпня 2010 року, з подальшими змінами відповідно до додаткової угоди №1 від 15 липня 2011 року та додаткової угоди №2 від 17 травня 2012 року, то укладенням між ПАТ "Східно-українській банк "Грант" та ПП «АЖИО-ПЛЮС» цього кредитного договору права та законні інтереси позивачки порушено не було. Належне позивачці на праві спільної сумісної власності нерухоме майно було передано в іпотеку тільки майже через 1 рік та 9 місяців з дня укладання кредитного договору - виникнення основного зобов'язання. Згідно з ч.5 ст.3 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов'язання. Тому вимога позивачки про визнання кредитного договору задоволенню не підлягає. Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У судовому засіданні безперечно встановлено, що згода позивачки на передачу в іпотеку її чоловіком [PERSON] спільної сумісної власності не була нотаріально посвідчена, тобто передача банку цього майна в іпотеку відбулася з порушенням вимог ч.2 ст.6 Закону України "Про іпотеку". Нотаріус, засвідчуючи справжність підпису позивачки на її заяві від 17 травня 2012 року, не посвідчила факт, викладений у цьому документі, а лише підтвердила, що підпис на ньому було зроблено саме позивачкою. Роз'яснення позивачці при наданні згоди положень ст.65 СК України обумовила виникнення в неї помилки щодо природи здійсненого нею одностороннього правочину, тому суд бере до уваги посилання позивачки у позовній заяві на те, що при наданні згоди вона була невірно поінформована про характер цього правочину, вважала, що надає згоду на розпорядження спільним майном та укладення її чоловіком договорів саме в інтересах сім'ї, а не з метою забезпечення зобов'язань ПП "АЖИО-ПЛЮС" за кредитним договором. В силу ч.1 ст.219 ЦПК України недодержання вимоги ч.2 ст.6 Закону України "Про іпотеку" про нотаріальне посвідчення згоди позивачки на передачу спільного майна в іпотеку робить таку її згоду нікчемною та вона не має юридичних наслідків. Суд звертає увагу, що Закон України "Про іпотеку" містить спеціальні норми, що регулюють іпотечні правовідносини, а укладення договору застави (іпотеки) не є розпорядженням спільним майном подружжя, тому положення ст.65 СК України та ч.2 ст.369 ЦК України на ці правовідносини не поширюються. Суд критично оцінює посилання представників відповідачів ПАТ "Східно-українській банк "Грант" та [PERSON], а також третьої особи на п.п. 5.22 та 5.24 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Миністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, відповідно до яких майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою всіх співвласників, яка має бути нотаріально оформленою. Передача в заставу/іпотеку цілого об'єкта, право у спільній власності на який належить кільком особам, які, проте, не всі вказані у правовстановлюючому документі, здійснюється за наявності згоди всіх інших учасників спільної власності. Справжність підпису на заяві, якою надається згода на передачу майна в іпотеку, засвідчується нотаріально. Цей Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України є підзаконним актом, у зазначеній частині не узгоджується з вимогами ч.2 ст.6 Закону України "Про іпотеку", а відповідно до ст.8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності правового акта закону України або міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує акт законодавства, який має вищу юридичну силу. Крім цього, суд звертає увагу, що редакція ч.2 ст.6 Закону України "Про іпотеку" залишається незмінною з моменту ухвалення цього закону Верховною Радою України 05 червня 2003 року, а на відміну від зазначених положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що діяли на час укладання оспореного іпотечного договору, попередня Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка була затверджена наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року N20/5 та втратила чинність саме на підставі наказу Міністерства юстиції N296/5 від 22 лютого 2012 року, передбачала, що при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, якщо правовстановлювальний документ оформлений на одного із співвласників, нотаріус вимагає письмову згоду інших співвласників. Згода на укладення таких правочинів повинна бути посвідчена нотаріально. (абзац другий п.43 в редакції наказу Міністерства юстиції N 1062/5 від 15 червня 2009 року). Договори щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна можуть бути посвідчені нотаріусом за наявності письмової згоди другого з подружжя. Згода на укладення такого договору повинна бути посвідчена нотаріально. Про наявність згоди другого подружжя зазначається в тексті договору з посиланням на реєстровий номер, за яким ця згода посвідчена, та дату її посвідчення (пункт 44 в редакції Наказу Міністерства юстиції N 1062/5 від 15 червня 2009 року). З врахуванням наведеного суд вважає, що іпотечний договір від 17 травня 2012 року було укладено відповідачем [PERSON] без нотаріально посвідченої згоди позивачки на передачу спільного сумісного майна в іпотеку, тому він є недійсним у силу ст.ст.203, 215 ЦК України, як такий, що укладений з порушенням вимог ст.578 ЦК України та ч.2 ст.6 Закону України "Про іпотеку". Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Суд вважає, що за недійсним іпотечним договором від 17 травня 2012 року у ПАТ "Східно-українській банк "Грант" не виникло прав іпотекодержателя та при укладенні договору купівлі-продажу від 14 березня 2014 року цей відповідач не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для здійснення відчуження предметів іпотеки на користь [PERSON], тому в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України цей договір також є недійсним з моменту його укладення. За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Згідно з ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способом захисту прав є відповідні заходи, які дають об'єктивні підстави позивачеві відновити становище, яке існувало до порушення і отримати тим самих втрачені блага майнового або немайнового характеру. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч.2 ст.16 ЦК України, серед яких п.10 передбачено визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. ПАТ «Східно-український банк «ГРАНТ» є юридичною особою, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків (ст.1 Закону України "Про банки та банківську діяльність"). Суд вважає, що обраний позивачем спосіб правового захисту шляхом визнання незаконними дії ПАТ «Східно-український банк «ГРАНТ» при проведенні процедури реалізації предмету іпотеки іншим особам ,за результатом яких 13 березня 2014 року між ПАТ «Східно-український банк «ГРАНТ» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], не відповідає закріпленим в чинному законодавстві правовим положенням та не має правових підстав для задоволення цієї частини даного позову. Поряд з цим, на думку суду часткове задоволення цього позову [PERSON] шляхом визнання іпотечного договору від 17 травня 2012 року та договору купівлі-продажу від 13 березня 2014 року дає об'єктивні підстави позивачеві повністю відновити становище, яке існувало до порушення її прав і отримати тим самих втрачені блага майнового характеру.

Outcome: partial