Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

Позивач 30.09.2015 р. звернулась до суду з вищевказаним позовом в якому зазначила, що 01.08.2015 р. між нею та ТОВ «Авто Прсто» був укладений договір № 716215 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі. Предметом договору було надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об»єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «Авто Так». За умовами договору, відповідач мав би забезпечити отримання позивачем автомобіля, а останній сплатити всі передбачені договором періодичні платежі та винагороди за надані послуги. Відповідно до додатку № 1, який є невід»ємною частиною договору, учасник мав би отримати автомобіль марки «Chevrolet» моделі «Captiva» при умові сплати: винагороди за послуги, пов»язані з включенням договору до системи [PERSON] та формування групи 3% + ПДВ, що становить 24\~494,40 грн.; періодичного платежу 0,8333%; щомісячної винагороди 0,415% + ПДВ; винагороди за послуги, пов»язані з передачею автомобіля учаснику 3% + ПДВ. Станом на день подачі позову, позивач справно сплачувала всі передбачені договором платежі, загальна сума яких становить 84\~739,34 грн. 15.09.2015 р. позивач отримала відповідь від свого менеджера представника [PERSON] на свою заяву про розірвання договору, в якій зазначалося про нечіткість волевиявлення у зверненні (тобто, згоди на розірвання договору не було отримано), вона тільки повідомила про результати останнього розподілу товару, фінансову активність учасників, які здобули право на отримання автомобіля, та побажання прийняття «оптимального та зваженого рішення щодо подальшої участі у системі». Після відповіді менеджера, позивач подзвонила у відділ по роботі з клієнтами, щоб дізнатись, коли та за яких умов вона зможе отримати автомобіль, на що їй відповіли, що для гарантованого отримання права на автомобіль їй необхідно ще додатково сплатити близько 100\~000 грн. Таке явне (подвійне) завищення вартості автомобіля в порівнянні з його ринковою ціною, змусило позивача замислитись над добросовісністю товариства, в яке вона вклала свої кошти та стало поштовхом для аналізу укладеного договору на його відповідність законодавству України. В результаті аналізу було встановлено, що є підстави для визнання договору про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі недійсним і як наслідок застосування реституції. На правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем, поширюється цивільне законодавство як загальне та законодавство у сфері надання фінансових послуг, зокрема Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, затверджені розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09.10.2012 р. № 1676, як спеціальне. Відповідно до п.1.4 ліцензійних умов, вони встановлюють вимоги, обов»язкові для виконання заявником/ліцензіатом як на момент отримання ліцензії, так і протягом усього строку її дії. Здійснивши порівняльний аналіз договору, укладеного між позивачем та відповідачем, з ліцензійними умовами, виявлено низку невідповідностей. Так, у договорі відсутня поточна ціна автомобіля, дійсна на день укладення договору, кількість періодичних платежів, максимальний строк отримання товару учасником, що суперечить п.6.7 ліцензійних умов, відповідно до якого договір про адміністрування має обов»язково містити вищенаведені положення. Відповідно до п.6.2 ліцензійних умов, ліцензіат під час провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах може пропонувати учасникам групи провести страхування життя (на випадок смерті, нещасного випадку та/або хвороби), а учасникам групи, що отримали товар, - страхування товару, при цьому право вибору страховика залишається за учасником групи. [PERSON], в договорі право учасника на страхування прописується як обов»язок. Так, відповідно до ст.4 договору учасник зобов»язується укласти договір страхування КАСКО отриманого автомобіля, який передбачатиме виплату страхового відшкодування на користь [PERSON] у межах суми, розмір якої не перевищуватиме розміру загальної заборгованості учасника за договором про адміністрування та договір обов»язкового страхування цивільної відповідальності власника автомобіля, отриманого за системою «Авто Так». Більше того, у договорі міститься ціла стаття щодо обов»язковості страхування автомобіля. Згідно з п.6.19 ліцензійних умов, кількість групи, що входять до неї, визначається ліцензіатом таким чином, щоб загальна сума щомісячних платежів, здійснених учасниками групи, була достатньою для придбання щонайменше однієї одиниці товару. А згідно з п.4.2 договору передбачена можливість відповідача у разі відсутності коштів на придбання жодного автомобіля нікому не надавати права на отримання автомобіля в групі, в кошти залишити у фонді групи для використання в наступному розподілі товару. Ще однією невідповідністю договору ліцензійним умовам є наявність відступного при розірванні договору за бажанням учасника. Так, відповідно до п.6.22 ліцензійних умов при достроковому розірванні договору про адміністрування з учасником групи, який не отримав товар ліцензіат повинен повернути учаснику групи суму періодичних платежів, здійснених учасником групи, у строки, в порядку та на умовах, визначених договором та ліцензійними умовами. А згідно зі ст.12.1.1 договору сума періодичних платежів, що підлягає поверненню, розраховується відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної в місці повернення зазначених внесків, за вирахуванням відступного за відмову від договору у розмірі 2 періодичних платежів, розрахованих відповідно до поточної ціни автомобіля, дійсної на дату повернення. Також відповідачем порушено п.6.17 ліцензійних умов, відповідно до якого внесення учасниками групи періодичних платежів та сплата ними винагороди ліцензіату починається після отримання від ліцензіата письмового повідомлення про дату створення групи. Таке повідомлення позивач не отримала, а оплата винагороди за послуги, пов»язані з включенням договору до системи [PERSON] та формування групи була здійснена позивачем ще 01.08.2015 р. в день укладення договору. Крім того, позивачу в день укладення договору (01.08.2015 р.) було вручено лист-повідомлення про підвищення розміру щомісячного внеску, при тому, що у договорі чи додатках до договору не міститься інформація про поточну ціну автомобіля на день укладення договору. За позовом позивач, посилаючись на ст.ст.6, 215, 216 ЦК України, ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, затверджених розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09.10.2012 р. № 1676, просить визнати договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі від 01.08.2015 р. № 716215, укладений між нею та ТОВ «Авто Просто» недійсним; зобов»язати ТОВ «Авто Просто» повернути їй кошти у розмірі 84\~739,34 грн., які вона сплатила на виконання договору про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі від 01.08.2015 р. № 716215. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в тому числі з підстав, викладених в додаткових письмових поясненнях (а.с.40-43). Представник відповідача направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених в письмових запереченнях (а.с.30-34). Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, приймаючи до уваги позицію представника відповідача, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.08.2015 р. між [PERSON] та ТОВ «Авто Прсто» був укладений договір № 716215 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) в групі. Предметом договору було надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об»єднаних періодичних платежів учасників групи через систему «Авто Так». Відповідно до додатку № 1, який є невід»ємною частиною договору, учасник мав би отримати автомобіль марки «Chevrolet» моделі «Captiva» при умові сплати: винагороди за послуги, пов»язані з включенням договору до системи [PERSON] та формування групи 3% + ПДВ, що становить 24\~494,40 грн.; періодичного платежу 0,8333%; щомісячної винагороди 0,415% + ПДВ; винагороди за послуги, пов»язані з передачею автомобіля учаснику 3% + ПДВ. На виконання умов угоди позивач сплатила за період з 01.08.2015 р. по 30.09.2015 р. (а.с.12, 13) з урахуванням вступного внеску платежі на суму 84\~739,34 грн. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За ст.ст.11 ч.1,2 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач, пославшись на ст.215 ЦК України, не зазначила конкретні підстави, передбачені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України, для визнання оспорюваного договору недійсним. Про розгляді спору, суд виходив з наступного. Відповідно до ч. 5 ст. 1 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" під поняттям "фінансова послуга" розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-ІV "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг" (введено в дію з 9 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" та доповнено п. 111, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що оспорювана угода порушує права позивача, оскільки містить недобросовісні умови, у зв'язку із чим ця угода згідно Закону України "Про захист прав споживачів" є недійсною із застосуванням наслідків її недійсності, з огляду на наступне. Відповідно ч.ч. 1 та 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК). В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, наведені вище обставини підлягають доказуванню позивачем. Разом з цим суду не надано доказів, на підтвердження того, що умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Таким чином, позивач не конкретизував, а суд не встановив підстав для визнання оспорюваної угоди № 716215 від 01.08.2015 року з додатком №1 до неї - недійсною відповідно до ст.ст.215, 216 ЦК та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed