Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-07 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до Старомлинівської сільської ради про визнання права власності на господарську будівлю. Вимоги позивача мотивовано відсутністю правовстановлюючих докуменів на майно, що перешкоджає реалізації права власності на нього. Сторони, їх представники в судове засідання не з`явились. Від позивача надана суду заява, в якій він вимоги, викладені в позові підтримав повністю та просив суд здійснювати розгляд без його участі. Від Старомлинівської сільської ради, надійшов лист в якому сільська рада проти позовних вимог не заперечувала та клопотала про можливість розгляду справи без участі її представника. При даних обставинах, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за наявними документами. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Згідно довідки Старомлинівської сільської ради №340 від 22 лютого 2019 року, будівля зерносховища (ток № 1), розташована за адресою: [ADDRESS] до комунальної власності Старомлинівської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області не належить. Факт відкритого і безперервного володіння нерухомим майном з 2002 року і до теперішнього часу підтверджується відповідною довідкою виконкому Старомлинівської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області (а.с. 13). Згідно технічного паспорта станом на 20.03.2019 року будівля зерносховища (ток № 1), літ А-1, розташована за адресою: [ADDRESS] проінвентаризована на ім`я позивача. Рік побудови - 1961, площа основи - 666 кв.м., загальна площа приміщення - 606,9 кв.м., будівельний об`єм - 1978 куб.м, інженерне обладнання відсутнє. Як вбачається зі змісту позову, і визнано відповідачем, з 2002 року і до теперішнього часу [PERSON] підтримує санітарно-технічний стан будівлі зерносховища (ток № 1), проводить ремонтні роботи, несе витрати на його утримання. Для обслуговування нерухомого майна, органом місцевого самоврядування виділено земельну ділянку (а.с. 14). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] з 2002 року, тобто більше 17 років відкрито, безперервно володіє будівлею зерносховища, розташованою за адресою: [ADDRESS] , несе витрати на її утримання, і будь - хто інший на дану будівлю не претендує. Неможливість оформити у встановленому порядку право власності на господарську будівлю, порушує право позивача володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном та стало підставою для звернення про їх відновлення в судовому порядку. Оцінивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що регулюють набуття права власності. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Згідно ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом… Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.ст. 15, 16 ЦК, а також ч.4 ст. 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Згідно з ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, набувається за рішенням суду (ч.4 ст. 344 ЦК України). Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ( ч.1 ст. 344 ЦК України). Згідно п.9 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Добросовісним набувачем є особа (незаконний володілець), яка протягом всього часу володіння майном повинна бути впевнена, що на це майно не претендують інші особи, і вона отримала це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Аналіз перевірених і оцінених доказів переконують суд, що позивач [PERSON] є добросовісним набувачем в розумінні ст.344 ЦК України, оскільки з 2002 року (більше 17 років) відкрито, безперервно володіє спірним нерухомим майном, що інші особи не претендують на спірне майно, отже позивач набув право власності на це нерухоме майно за набувальною давністю. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")". Іншого можливого способу захисту свого права у позивача немає. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] є достатньо обґрунтовані, визнані сторонами, не порушують права та обов`язки інших осіб, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved