Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт, що його мати [PERSON], [INFO], померла 27.08.2016 та похована у м. Севастополь (Крим) і зобов'язати [PERSON] районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, внести відповідний актовий запис про смерть [PERSON] та видати свідоцтво про її смерть. В обґрунтування своїх вимог заявник вказує, що він є сином [PERSON], яка померла 27.08.2016 на тимчасово окупованій території України в м. Севастополь Автономної Республіки Крим. Однак, видане відділом записів актів цивільного стану Нахімовського району м. Севастополя Управління ЗАГС м. Севастополя в силу вимог ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" є недійсним і не створює правових наслідків. У зв'язку з цим він не може оформити спадщину після смерті [PERSON] Оскільки іншого способу захисту своїх прав заявник не має, тому він звернувся до суду. В судове засідання [PERSON] не з'явився, надіслав заяву в якій просив розглянути справу у його відсутності. Заяву підтримує у повному обсязі. Представник заінтересованої особи в судове засідання також не зявився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності, вимоги заявника визнає. Дослідивши наявні в справі докази, суд приходить до висновку, що заява підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що заявник є сином [PERSON] (а.с. 10), яка померла 27.08.2016 в м. Севастополь, про що відділом записів актів цивільного стану Нахімовського району м. Севастополя Управління ЗАГС м. Севастополя видано свідоцтво про смерть серії І-КМ № 514797 від 29.08.2016 (а.с. 17). 16.02.2017 заявникові [PERSON] районним відділом ДРАЦС відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], у зв'язку з відсутністю документів, на підставі яких можливо було б вчинити вказану дію (а.с. 19). Згідно з ст. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану», підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров'я або судово-медичної установи, - не пізніше п'яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення у судовому порядку факту смерті; звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою. У разі настання смерті в дорозі (у поїзді, на судні, в літаку тощо) державна реєстрація смерті може бути проведена в найближчому органі державної реєстрації актів цивільного стану. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров'я, де настала смерть, та інших осіб. Про державну реєстрацію смерті іноземця відділ державної реєстрації актів цивільного стану повідомляє Міністерство закордонних справ України. Відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15.04.2014, територія АРК визнана тимчасово окупованою територією. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Відповідно до ч. 1-3 ст. 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15.04.2014, державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом з тим, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії», який був наданий на запит Ради Безпеки ООН зазначено, що держави - члени ООН відповідно до Резолюції 276 (1970) Ради Безпеки зобов'язані утримуватися від застосування міжнародних договорів, укладений з Південною Африкою від імені або відносно Намібії. При цьому у п. 125 цього Консультативного висновку Міжнародного суду ООН вказано на винятки із цього права, а саме. В цілому, невизнання управління Південної Африки (тимчасово окупованої) території не повинно призводити до позбавлення народу Намібії будь-яких переваг, що випливають з міжнародного співробітництва і зокрема, в той час як офіційні дії, що здійснюються урядом Південної Африки від імені або по відношенню до Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути поширена до тих актів, таких, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів. Про необхідність врахування актів органів влади з окупованих територій Європейським судом з прав людини у п. 45 рішення по справі «Луізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey) від 18 грудня 1996 року (заява № 15318/89) була викладена правова позиція, що при аналогічних обставинах щодо відсутності ефективного державного контролю Кіпру за такими територіями, міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей і дій, які звідти походять, наприклад актів реєстрації народження, смерті і шлюбу, наслідки яких можуть ігноруватися лише на шкоду мешканців тієї чи іншої території. Таким чином, наданий заявником доказ - свідоцтво про смерть [PERSON], яке видане відділом записів актів цивільного стану Нахімовського району м. Севастополя Управління ЗАГС м. Севастополя, суд сприймає як належний доказ, на підставі якого можливо зробити висновок про смерть особи. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Заповітом (а.с. 13), Державним актом на право приватної власності на землю (а.с. 14-15), постановою державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 18), [PERSON] довів, що встановлення даного факту йому потрібне для оформлення спадщини. Отже, заява [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], що настала 27.08.2016 є підставною та такою, що підлягає задоволенню. Разом з тим, вимога заявника зобов'язати [PERSON] районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Хмельницькій області внести відповідний актовий запис про смерть [PERSON] та видати свідоцтво про її смерть задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду про встановлення факту смерті особи у певний час саме по собі є підставою для вчинення вказаних дій. У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території підлягає негайному виконанню. На підставі наведеного,

Outcome: partial