Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Ольвія», Спілки співвласників майна с. Бовбасівка; третя особа [PERSON], [PERSON] про визнання правочину недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що їй стало відомо про те, що 17 квітня 2014 року від імені відповідача було укладено «договір про дострокове розірвання договору оренди основних засобів, що знаходяться у спільній власності громадян -співвласників реорганізованого КСП ім. Калініна Хорольського району Полтавської області від 24 грудня 2004 року». Позивачка вважає, що договір від 17.04.2014 року є недійсним з наступних підстав. Реорганізованого «КСП ім. Калініна» в природі не існує, а відтак вказані співвласники не мають ніяких прав, оскільки немає юридичної особи, про яку йдеться. Ніхто зі співвласників ТОВ „АФ Ольвія" не надавав права цьому підприємству розривати довгостроковий договір від 24.12.2004 року оренди майна, загальних зборів учасників підприємства - відповідача з такою повісткою денною не проводилось. У відповідності до розділу 13 Статуту ТОВ «АФ ОЛЬВІЯ» до виключної компетенції загальних зборів цього товариства входить визначення напрямків діяльності товариства та прийняття рішення про припинення діяльності. Отже, виконавчий орган підприємства-відповідача повинен узгоджувати свої дії зі зборами співвласників ТОВ „АФ Ольвія" (вищим органом управління цього товариства) коли мова йде про зміну напрямку діяльності, не кажучи про фактичне припинення діяльності. Розірвання договору договору є як мінімум кроком до зміни діяльності товариства, а фактично до припинення діяльності, оскільки майно, яке орендується за вказаним договором - єдине майно (виробнича база) у с. Бовбасівка, яке має підприємство для своєї діяльності з вирощування і зберігання зернових культур. Як відомо, норми статуту є нормати прямої дії відносно підприємства з питань, пов"язаних з його діяльністю. У ангарах взятих в оренду у спілки співвласників майна с. Бовбасівка знаходяться трактори, комбайни інші механізми ТОВ ..Агрофірма Ольвія", товарно-матеріальні цінності, інструменти, добрива, залишки врожаю 2013 року, автомобілі підприємства, склад ГСМ, автомайстерня, тощо. Іншої виробничої площадки - підприємство не має. За таких обставин ТОВ «Агрофірма Ольвія», або його виконавчий орган був зобов'язаний узгодити на загальних зборах засновників підприємства таке питання, але через те, що, як було зазначено вище, це єдина виробнича площадка - дозволу на розрив довгострокового договору від 14.12.2014 року відповідач ніколи б не отримав. Адже відмова від орендованого майна призвела б до припинення діяльності, або термінової необхідності зміни виду/напрямку діяльності підпририємства - відповідача, чого його співвласники разом з позивачкою не планували. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, але надала клопотання про розгляд справи без її участі позовні вимоги підтримала повністю. Представник відповідача ТОВ «АФ ОЛЬВІЯ» Дашкеєв В.Г., позовні вимоги визнав повністю. Представник спілки співвласників майна та третя особа [PERSON] вважає, що позов задоволенню не підлягає. Третя особа [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, вважає, що позов має бути задовлений. Заслухавши сторони, врахувавши позицію третіх осіб, дослідивши матеріали справи та належно оцінивши письмові докази, суд приходить до твердого переконання, що позов підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1 ст. 179 ЦПК України). Згідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Судом встановлено, що 17 квітня 2014 року від імені відповідача ТОВ «АФ Ольвія» було укладено «договір про дострокове розірвання договору оренди основних засобів, що знаходяться у спільній власності громадян-співвласників реорганізованого КСП ім. Калініна Хорольського району Полтавської області від 24 грудня 2004 року». Договір від 17.04.2014 року є недійсним з наступних підстав. Реорганізованого «КСП ім. Калініна» в природі не існує, а відтак вказані співвласники не мають ніяких прав, оскільки немає юридичної особи, про яку йдеться. Ніхто зі співвласників ТОВ „АФ Ольвія" не надавав права цьому підприємству розривати довгостроковий договір від 24.12.2004 року оренди майна, загальних зборів учасників підприємства-відповідача з такою повісткою денною не проводилось. Згідно розділу 13 Статуту ТОВ «АФ ОЛЬВІЯ» до виключної компетенції загальних зборів цього товариства входить визначення напрямків діяльності товариства та прийняття рішення про припинення діяльності. Таким чином виконавчий орган підприємства ТОВ «АФ ОЛЬВІЯ» повинен узгоджувати свої дії зі зборами співвласників ТОВ „АФ Ольвія" (вищим органом управління цього товариства). Договір від 17.04.2014 року не завірений печаткою відповідача ТОВ «АФ ОЛЬВІЯ». У відповідності до ч. 2 п.2 ст. 207 Цивільного кодексу України (вимоги до письмової форми правочину), - правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом, або і актами цивільного законодавства та скріплюється печаткою. Крім того, у іншої сторонни - підпнсанта того правочину заявлений головою комітету співвласників [PERSON] відповідно до статуту співвласників майнових прав с. Бовбасівка, прав на розрив діючих договорів голова комітету не має. Це виключна компетенція загальних зборів вказаної спілки. Крім того, протокол зборів громадян-співвласників реорганізованого «КСП ім. Калініна», від 16.04.2014 року яким обрано членом комітету спілки п. Обуховського О.В. та яким було уповноважено на розірвання договору від 24 грудня 2004 року /а.с.30/ суперечить статуту Спілки /об'єднання/ громадян - співвласників майна та земельних часток паїв. Так зокрема в протоколі вказано, що на зборах присутні 62 особи, проте підписів цих 62 осіб під протоколом - немає. Доказів того, що на цих зборах були саме 62 особи співвласників с. Бовбасівка - не існує. Крім того, відповідно до статуту спілки громадян - співвласників с. Бовбасівка, цих співвласників 208, при цьому рішення зборів легітимні при наявності на зборах 2/3 голосів, де кожен співвласник має 1 голос, або їх представників з довіреностями оформленими належним чином. Згідно із частинами 1 - 3 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із пунктами 4,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. За положеннями ч.1 ст.216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст..1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов»язковість рішень суду до виконання. Таким чином, суд вважає, що зібрані по справі докази та встановлені судом фактичні обставини справи, дозволяють задовольнити позов в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного,

Outcome: approved