Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-10 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON], яким після зміни позовних вимог, просив стягнути з неї заборгованість у розмірі 36755 гривень 95 копійок за договором від 19 листопада 2010 року, яка складається з наступного: 23558 гривень 23 копійки - заборгованість за кредитом; 12647 гривень 72 копійки - заборгованість по процентах за користування кредитом; 550 гривень - штраф. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 11 вересня 2015 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не з'явились, але подали заяви про розгляд справи без їх участі. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача, з урахуванням наданих його представниками пояснень, полягала у тому, що між банком та відповідачем був укладений договір, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом видачі відповідачу платіжної картки, та кредитування рахунку до встановленого кредитного ліміту. Але відповідач свої зобов`язання по поверненню кредиту та сплаті процентів за його користування, у тому числі за зміненими ставками, не виконав. Тому у банка виникло право вимоги до відповідача щодо повернення кредиту, а також сплати процентів за його користування, у тому числі за зміненими ставками, у достроковому порядку. А оскільки договором передбачено також і право банка на нарахування та стягнення штрафу за невиконання грошових зобов'язань, банк користуючись своїм правом просить стягнути і його. Позиція відповідача, з урахуванням наданих його представником пояснень, полягала у тому, що юридично між позивачем та відповідачем не було укладено договору, як того вимагає законодавство. Умови та правила надання банківських послуг, відповідач не підписувала, а тому фактично відбувся не дійсний правочин. І оскільки такий правочин є нікчемним, банк має право вимоги до відповідача, але тільки в частині кредиту в розмірі 23558 гривень 23 копійки, і така вимога повинна розглядатись в межах іншого судового провадження. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER]), 19 листопада 2010 року, звернулась до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (код ЄДРПОУ: 14360570) шляхом підписання та подання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.6,33,35-37). Підписавши анкету-заяву 19 листопада 2010 року, [PERSON] також підтвердила, що ця заява разом з пам'яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, і тарифами, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, який він зобов`язується виконувати. При цьому з умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, вона ознайомилась і вони були надані їй у письмовому вигляді (а.с.6). За цим договором про надання банківських послуг, публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" взяв на себе зобов'язання видати [PERSON] платіжну картку (а за бажанням видати додаткові картки), та здійснювати платежі з відкритого їй рахунка, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитувати рахунок) з урахуванням встановленого кредитного ліміту (який банк може змінювати в односторонньому порядку) та у розмірі здійснених нею або її довіреною особою операцій за допомогою карток, а [PERSON] взяла на себе зобов'язання повернути кредит, сплатити проценти за його використання у розмірі 2,5 на місяць (або 30% на рік) та комісійну винагороду у строки та порядку, передбаченому цим договором, щомісячним платежем в розмірі 7% від суми заборгованості до 25 числа місяця слідуючого за розрахунковим (а.с.6-32). Банк видав [PERSON] платіжну картку "Gold" міні (а.с.78 зворотній бік,149), а також здійснював кредитування відкритого їй раніше рахунка (а.с.71-81). Сьомого червня 2013 року, [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], та змінила прізвище на [PERSON] (а.с.33,66). У період з 19 листопада 2010 року по 25 квітня 2014 року, банк здійснював кредитування рахунку [PERSON], яка у повному обсязі не повернула отриманий кредит та не сплатила у повному обсязі проценти за його користування (а.с.71-81). А 31 березня 2015 року, публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, що виникла за договором про надання банківських послуг від 19 листопада 2010 року (а.с.3-4). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПРИВАТБАНК" та відповідачем [PERSON] виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування через поточний рахунок), а відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у цьому зобов'язанні, на повернення виданого ним кредиту, та сплату процентів за його користування, а також штраф з порушення грошових зобов`язань по договору. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України зобов'язання можуть виникати з договорів, які стають обов'язковими для виконання сторонами, що їх уклали. Відповідно до положень частини першої та другої статті 1069 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 (статті 1046-1057) цього кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи з положень частини першої статей 1054, 1055 ЦК України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою) у письмовій формі, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у розмірі та порядку, що передбачений договором. При цьому, з огляду на положення статті 207 ЦК України, такий договір може бути укладений шляхом обміну сторонами одним або декількома документами, в яких зафіксовано його зміст, та які підписані обома сторонами: споживачем, як однією стороною договору, та уповноваженим на це представником кредитодавця із скріпленням печаткою кредитодавця, як другою стороною договору. А згідно частини 1 статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Також користуючись положеннями статті 628 вказаного кодексу, сторони мають право укласти договір, в якому будуть міститись елементи різних договорів (змішаний договір), тоді до відносин сторін у такому договорі, застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Судом встановлено, що 19 листопада 2010 року, [PERSON] та публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" уклали саме змішаний договір про надання банківських послуг, за яким (в частині умов договору, що стосуються кредитування рахунка) банк взяв на себе зобов'язання видати [PERSON] платіжну картку (а за її бажанням додаткові картки), та здійснювати платежі з відкритого їй рахунка, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитувати рахунок) з урахуванням встановленого кредитного ліміту (який банк може змінювати в односторонньому порядку) та у розмірі здійснених нею або її довіреною особою операцій за допомогою карток. А [PERSON] взяла на себе зобов'язання повернути кредит, сплатити проценти за його користування у розмірі 2,5 на місяць (або 30% на рік) та комісійну винагороду у строки та порядку, передбаченому цим договором, щомісячним платежем в розмірі 7% від суми заборгованості до 25 числа місяця слідуючого за розрахунковим (а.с.6-32). Суд констатує, що укладення вказаного договору, відбулось шляхом приєднання [PERSON] до договору про надання банківських послуг у Приватбанку у зв'язку із підписанням 19 листопада 2010 року анкети-заяви про приєднання до цього договору, який складається із таких стандартних форм: анкета-заява (а.с.6), тарифи (а.с.7-8,116-120) та умови і правила надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.9-32,111-115). У своїй сукупності, саме названі документи і є тим договором про надання банківських послуг, який уклали позивач і відповідач у письмовому вигляді, 19 листопада 2010 року. Тому, суд відкидає заперечення відповідача щодо відсутності укладеного між позивачем та відповідачем у письмовому вигляді договору. При цьому, з огляду на зміст анкети-заяви, яку підписала [PERSON], суд враховує, що вона була ознайомлена і з умовами та правилами надання банківських послуг, і з тарифами, які діяли на момент приєднання нею до названих документів, які власне і складають договір про надання банківських послуг, а також вони були надані їй у письмовому вигляді (а.с.6 зворотній бік). Заперечення відповідача в тій частині, що договір про надання банківських послуг є недійсним, оскільки його зміст не містить всіх умов передбачених частиною 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд не вважає серйозними, оскільки вони спростовуються положеннями статті 215 ЦК України, які прямо передбачають підстави недійсності правочину, до яких не відноситься наведена представником відповідача підстава. А закону, який би встановлював не дійсність правочину чи можливість його визнання таким судом, у зв'язку із недотриманням його сторонами при його вчиненні положень частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», не існує. Дійсно, положеннями частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Однак, враховуючи особливу правову природу договору, який укладено між позивачем та відповідачем, зокрема, в аспекті договору кредитування рахунку, з використанням картки, на думку суду, у такому договорі неможливо передбачити всі наведені у вказаній нормі права умови. Така неможливість пояснюється тим, що кредитування рахунку здійснюється банком, як і передбачили позивач і відповідач у договорі, кожен раз, при необхідності здійснення платежів з відкритого відповідачу рахунка, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів, з урахуванням встановленого кредитного ліміту (але який банк може змінювати в односторонньому порядку) та у розмірі здійснених відповідачем або її довіреною особою операцій карткою. Тобто, при укладенні таких договорів, через їх особливість, не можливо передбачити яка конкретно сума кредиту може бути надана за час дії договору і коли саме, а тому як наслідок неможливо визначити дату видачі кредиту та його розмір, бо це все залежить від волі самого відповідача. Звичайно, що за таких обставин, неможливо визначити і детальний розпис загальної вартості кредиту для відповідача. Але разом з цим, судом встановлено, що анкета-заява, тарифи і умови та правила надання банківських послуг, як договір про надання банківських послуг, містять правила визначення максимально можливої суми кредиту, яка може бути видана, строк і порядок її повернення, а також порядок і строки сплати процентів за користування кредитом і процентна ставка, яка повинна застосовуватись, та право відповідача на дострокове повернення кредиту (а.с.6-32). Таким чином, доводи відповідача щодо недійсності договору про надання банківських послуг та його не укладення у письмовому вигляді, не підтверджуються. Факт виконання банком як кредитодавцем взятих на себе зобов'язань щодо видачі платіжної картки та кредитування рахунку [PERSON], підтверджується копією фотокартки із зображенням [PERSON] якій вручено платіжну картку типу gold mini (а.с.149), а також випискою по її рахунку, в якій проведено операцію по нарахуванню їй комісії за видачу картки (а.с.78 зворотній бік) та відображено всі операції з кредитування її рахунку (а.с.71-81). При цьому, суд враховує що право банку робити фотографію [PERSON] та використовувати її у тому числі в суді, передбачено пунктом 1.1.3.2.12. умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.9-32). Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Так, за договором про надання банківських послуг, [PERSON] взяла на себе зобов'язання повернути кредит, сплатити проценти за його користування у розмірі 2,5 на місяць (або 30% на рік) щомісячним платежем в розмірі 7% від суми заборгованості до 25 числа місяця слідуючого за розрахунковим (а.с.6-32). Разом з цим судом встановлено, що пунктом 1.1.3.2.3. умов та правил надання банківських послуг, у правах банку передбачено здійснення зміни тарифів. Однак, на такий випадок, сторони передбачили у цьому ж пункті, що банк зобов'язаний не менше ніж за 7 днів до дня введення змін проінформувати [PERSON] у виписці по рахунку згідно п.1.1.3.1.9. названих умов. При цьому, якщо на протязі 7 днів банк не отримав повідомлення про незгоду із змінами, то вважається що [PERSON] приймає нові умови. А положеннями п.1.1.3.1.9. умов та правил надання банківських послуг передбачено, що банк зобов'язаний не рідше 1 разу на місяць способом, вказаним у заяві, надавати [PERSON] виписки про стан рахунку і про здійснені за попередній місяць операції. При підключенні [PERSON] до системи internet-banking (Приват 24), надання виписок здійснюється через даний комплекс. При підключенні [PERSON] до комплексу mobile-banking, банк надає можливість доступу до інформації про стан рахунку шляхом використання функції sms-повідомлень. Судом встановлено, що банк у січні 2013 року, вирішив скористатись правом на зміну тарифів в аспекті процентної ставки за користування кредитними коштами, оскільки остання була складовою частиною тарифів, та змінив з 01 квітня 2013 року процентну ставку з 2,5% на місяць (або 30 % на рік) на 2,3% на місяць (або 27,6% на рік) (а.с.7-8,121-128). Правомірність такої зміни процентної ставки банком, відповідач не оспорює та вважає її діючою (а.с.159). Разом з цим, судом встановлено і те, що у серпні 2014 року, банк знову вирішив скористатись наданим йому правом на зміну тарифів у цьому ж аспекті, але у бік збільшення процентної ставки, про що було видано внутрішній наказ по банку від 18 серпня 2014 року, який передбачає актуалізацію тарифів по картам gold, з 01 вересня 2014 року для Приватбанку (Україна), зокрема підвищення процентної ставки для всіх клієнтів, які користуються платіжними картками типу gold, з 2,3% на місяць (або 27,6% на рік) по 2,7% на місяць (або 32,4% на рік) (а.с.92-94). Однак, позивач не надав суду належних, достовірних та допустимих доказів того, що банком була дотримана процедура зміни тарифів в аспекті процентної ставки за користування кредитними коштами, як передбачено умовами 1.1.3.2.3. та 1.1.3.1.1.9. умов та правил надання банківських послуг. Тут суд враховує і те, що в силу положень частини 1 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, саме позивач повинен довести наявність тієї обставини на яку він посилається, як на підставу своїх вимог. Тобто саме позивач повинен довести дотримання ним процедури зміни тарифів у погодженому сторонами договору порядку. Але, позивач не надав суду жодних доказів надання відповідачу виписки по рахунку (яка містила б повідомлення про зміну тарифів в аспекті збільшення процентної ставки) за 7 днів до введення змінених тарифів в дію як це передбачено домовленістю між позивачем та відповідачем. Звичайно, суд враховує те, що заявою, яку підписала відповідач (а.с.6), не передбачено конкретного способу надання їй виписки по рахунку. Але в силу пункту 1.1.3.1.1.9. умов та правил надання банківських послуг та того, що відповідач була підключена до системи internet-banking (Приват 24), що довів позивач письмовими доказами (а.с.151,154), інформування відповідача про зміну тарифів повинно було відбутись саме через вказаний програмний комплекс internet-banking (Приват 24) за 7 днів до початку введення в дію нових тарифів, але належних, достовірних та допустимих доказів такого інформування відповідача, позивач не надав. Оскільки названими пунктами передбачена чітка процедура зміни тарифів, суд не може прийняти як доказ дотримання цієї процедури внутрішній наказ банку про запровадження підвищення процентних ставок (а.с.92-94) чи розміщення інформації про їх запровадження на сайті банку (тут, у тому числі і через неможливість встановлення дати такого розміщення (а.с.150), а також підготовлене банком повідомлення про зміну тарифів, оскільки доказів його отримання відповідачем засобами програмного комплексу internet-banking (Приват 24), позивач не надав (а.с.153). Доказів надіслання відповідачу інформації про зміну тарифів шляхом надіслання sms-повідомлення, на чому наполягав позивач, ним надано не було, як і доказів подання відповідачем письмової заяви про підключення до програмного комплексу mobile-banking. Положення частини 3 статті 1056? ЦК України, які діяли на момент укладення позивачем і відповідачем договору передбачали, що умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Застосовуючи названу норму матеріального права, суд враховує роз'яснення надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 28 постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Зокрема, в тій частині, що суди повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Тож, уважно перевіривши усі умови укладеного позивачем і відповідачем договору про надання банківських послуг, суд вважає що його сторони погодили процедуру зміни тарифів, як умов договору про надання банківських послуг, але позивач не довів належними, достовірними та допустимими доказами дотримання ним цієї процедури, а рівно як і загальної процедури, що передбачена вимогами статей 641-642, 1056? ЦК України. Вирішуючи питання щодо правих наслідків встановленої судом обставини, суд виходить із того, що у такому випадку зміна умов договору про надання банківських послуг в частині збільшення розміру процентної ставки за користування кредитними коштами з 01 вересня 2014 року, не відбулась, а тому банк, як сторона договору, не має права на нарахування і стягнення процентів за користування кредитними коштами за ставкою 2,7% на місяць (або 32,4% на рік). Тому, суд констатує, що у період з 19 листопада 2010 року до 01 квітня 2013 року, відповідач, на підставі договору про надання банківських послуг, мала обов'язок сплачувати проценти за користування кредитом виходячи із ставки 2,5% на місяць (або 30% на рік), а у період з 01 квітня 2013 року по 31 січня 2015 року - виходячи із ставки 2,3% на місяць (або 27,6% на рік). Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання). Виходячи з документів наданих позивачем, зокрема: розрахунку заборгованості за договором (а.с.5,95-97) та виписки по особовому рахунку відповідача (а.с.71-81), [PERSON] взяті на себе зобов'язання, зокрема щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом (за ставками, вказаними вище), шляхом здійснення платежу кожного місяця до 25 числа, належним чином не виконала. У зв'язку з чим, у неї як позичальника, станом на 31 січня 2015 року, утворилась заборгованість, яка складається з декількох чергових частин (місячних платежів), що не повернуті банку вчасно (а.с.5,95-97,71-81). Що, в силу положень частини 2 статті 1054 та частини 2 статті 1050 ЦК України, та умов договору про надання банківських послуг, дає банку право вимагати у [PERSON] дострокового повернення усієї суми наданого їй кредиту, розмір якого складає 23558 гривень 23 копійки, що не заперечувалось відповідачем (а.с.91) та сплати процентів за користування кредитом (з огляду на встановлені і підтверджені судом діючі процентні ставки по 31 січня 2015 року) у розмірі 7582 гривні 49 копійок, а не 12647 гривень 72 копійки, як вважав позивач (а.с.108-110,5,95-97). При цьому, розмір процентів за користування кредитом у розмірі 7582 гривні 49 копійок, який відповідач повинна сплатити позивачу, суд вважає доведеним останнім, з огляду на те, що обчислення розміру процентів за період до 01 вересня 2014 року, банком здійснено правильно (4856 гривень 96 копійок), а за період з 01 вересня 2014 року по 31 січня 2015 року його розмір складає 2725 гривень 53 копійки, оскільки в цей період діючою була ставка 27,6% на рік, сума кредиту, яким користувалась відповідач складала 23558 гривень 23 копійки, а кількість днів користування склала 153 дні. Отже, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем взятих на себе грошових зобов'язань у вигляді повернення кредиту та сплати процентів за його користування, на підставі договору про надання банківських послуг від 19 листопада 2010 року, а тому і доведеним факт порушення права позивача, як кредитора у цих зобов'язаннях, на отримання від відповідача, як боржника, у достроковому порядку, наданого кредиту та сплати процентів за його користування. Тому, матеріально-правову вимогу позивача до [PERSON] про стягнення з неї заборгованості у розмірі 31140 гривень 72 копійки, з яких: 23558 гривень 23 копійки - заборгованість по кредиту; 7582 гривні 49 копійок - заборгованість по процентах за користування кредитом по 31 січня 2015 року, суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до положень частини першої статті 624 цього ж кодексу, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Згідно з частиною другою статті 551 цього ж кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Але разом з цим судом встановлено, що відповідно до положень частини 1 статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. А згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України №1053-р від 30 жовтня 2014 року (яке не є скасованим), місто Рубіжне Луганської області входить у вказаний перелік. І відповідач, починаючи з 12 березня 2013 року має у цьому місті зареєстроване місце проживання. Тому, оскільки позивач нарахував штраф у період після 14 квітня 2014 року та на суму, у тому числі прострочену до сплати після 14 квітня 2014 року, що заборонено законом, в частині стягнення з позивача штрафу, суд вимушений відмовити повністю. Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню тільки на суму 31140 гривень 72 копійки, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 390 гривень 94 копійки, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.38), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача пропорційно, тобто у розмірі 311 гривень 41 копійка. Отже,

Outcome: partial