Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-05 00:00:00

У січні 2015 року прокурор звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним і скасувати рішення Глевахівської селищної ради № 975- 37-V від 30.07.10 року, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 28.12.12, виданий на ім'я [PERSON] на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим № [NUMBER], яка розташована по [ADDRESS] та скасувати його державну реєстрацію, витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь Головного управління Держземагентства у Київській області та Державного підприємства «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» земельну ділянку площею 0,10 га з кадастровим № [NUMBER], визнати відсутнім право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий № [NUMBER], яка розташована по [ADDRESS], цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Прокурор Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в судове засідання не з'явився, позов підтримав, просив його задовольнити (Т.2 а.с.77-78). Відповідачі - Глевахівська селищна рада Васильківського району Київської області та [PERSON]., [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином На підставі ст. 280 ЦПК України, враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з'явились, відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. В силу вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом ( ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 24 ЗК України державним і комунальним сільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям надаються земельні ділянки із земель державної і комунальної власності у постійне користування для науково-дослідних, навчальних цілей та ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У той же час, ч.4 ст.84 ЗК України визначено, що земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук є власністю держави і не можуть передаватися у приватну власності. Відповідно до ст.92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Відповідно до ч.5 ст.116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Положеннями ст.ст. 125 і 126 ЗК України (в редакції, що діяла на час видачі державного акту ДП «ДСВ ІФРГ НАН України») передбачено, що право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Частиною 1 ст.149 ЗК України встановлено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Положеннями ч.2 ст.149 ЗК України передбачено, що вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Згідно з ч.9 ст.149 ЗК України, земельні ділянки - рілля державної власності, що перебувають у постійному користуванні можуть вилучатися лише Кабінетом Міністрів України. До того ж, відповідно до ч.1 ст.150 ЗК України, землі дослідних полів науково-дослідних установ і навчальних закладів відносяться до особливо цінних земель. Вилучення особливо цінних земель для несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених ч. 2 ст. 150 ЗК України. Згідно з ч.2 ст.150 ЗК України, земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», вилучення земельних ділянок Національної академії наук України та галузевих академій наук може здійснюватися лише за згодою Президії Національної академії наук України та президій галузевих академій наук відповідно до Земельного кодексу України. Судом встановлено, що ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» 20.05.2002 року видано державний акт на право постійного користування землею серія ІІ-КВ № 001432-270, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 102 (Т.1 а.с. 10). Рішенням Глевахівської селищної ради № 975-37-У від 30.07.10 передано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд, яка розташована по [ADDRESS] (Т.1 а.с.11). На підставі вищевказаного рішення селищної ради, на ім'я [PERSON] видано державний акт серії [NUMBER] від 28.12.12 на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером [NUMBER] (Т.1 а.с. 12). Рішенням господарського суду Київської області від 21.04.2010 року задоволено подання Васильківського міжрайонного прокурора про перегляд рішення цього суду від 30-31.12.2008 року за нововиявленими обставинами, скасовано рішення господарського суду Київської області від 30-31.12.2008 року та прийнято нове рішення, яким в позові Глевахівської селищної ради відмовлено в повному обсязі. Постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02.07.2010 року рішення господарського суду Київської області від 21.04.2010 року залишено без змін. 23.06.2011 року Вищим господарським судом України розглянуто касаційну скаргу селищної ради та винесено постанову у справі № 18/595-08/17/4, якою касаційну скаргу Глевахівської селищної ради залишено без задоволення, а постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 02.07.2010 року залишено без змін(Т.1 а.с.15-17). Управління Держземагенства у Васильківському районі листом від 05.01.2015 року повідомило прокуратуру про те, що було виявлено земельні ділянки, які мають перетин із земельними ділянками ДП "Дослідне сількогосподарське виробництво ІФРГ НАН України", зокрема і земельна ділянка [PERSON], кадастровий № [NUMBER] (Т.1 а.с. 13-14). З огляду матеріалів Технічної документації по складанню державного акту на право постійного користування землею ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» Васильківського району Київської області (2000 рік) та каталогів координат земельних ділянок ДП «ДСВ ІФРГ НАН України»; Технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» на території Глевахівської селищної ради Васильківського району Київської області (2012 року) вбачається, що земельна ділянка кадастровий [NUMBER] надана [PERSON] знаходиться в межах земель переданих в постійне користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» (а.с. Т.1 а.с. 70-142). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 43884218 вбачається, що [PERSON] померла 21.07.2012 та у Сьомій київській державній нотаріальній конторі відкрито спадкову справу № 53276355. Згідно інформаційної довідки за № 88215128 вбачається, що станом на 27.05.17 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні відомості про проведення державної реєстрації права власності [PERSON]. чи інших осіб на земельну ділянки з кадастровим номером [NUMBER] (Т.2 а.с.41). Виходячи із змісту рішень господарських судів, земельну ділянку площею 387,19 га залишено в постійному користуванні ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», і на даний час підстава для проведення вилучення 387,19 га земель з постійного користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» зникла. А відтак, передача згаданих земель у власність фізичним особам порушує поновлені права позивача і ці землі мають бути повернуті у користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України». Оскільки ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» встановлено межі земельної ділянки, отримано держаний акт на право постійного користування землею, що належним чином зареєстрований, то рішення Глевахівської селищної ради від 16.03.2010 року № 886-35-V, яким здійснено перерозподіл землі - передано частину земельної ділянки належної ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» на праві постійного користування іншій особі - [PERSON], не може бути підставою припинення права користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» вказаними земельними ділянками. Отже, Глевахівська селищна рада прийнявши рішення від 30.07.2010 року № 975-37-У, в частині надання у власність [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] діяла за відсутності для цього повноважень і з порушенням ч. 3 ст. 5 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», ч. 5 ст. 116, ч. 9 ст. 149 та ч. 2 ст. 150 Земельного кодексу України. Згідно ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. В зв'язку з чим рішення Глевахівської селищної ради від 30.07.2010 року № 975-37- V, в частині надання земельної ділянки [PERSON] є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки право постійного користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» на вказану земельну ділянку не припинене в установленому порядку. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах "Хендісайд проти Сполученого Королівства" від 7 грудня 1976 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 січня 1986 року). Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Враховуючи, що у судовому засіданні на підставі зібраних по справ доказів установлено те, що рішення сільської ради про передачу [PERSON] земельної ділянки прийнято з порушенням закону, прав позивача та в супереч інтересів суспільства, поза як здійснено незаконне розпорядження особливо цінними землями, суд дійшов висновку про те, що у відповідача не виникло право на отримання спірного держаного акту, яким посвідчується право на земельну ділянку. Тому цей державний акт, виданий [PERSON] на підставі незаконного рішення Глевахівської селищної ради від 30.07.2010 року № 975-37- V підлягає визнанню недійсним. Вимога заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області про витребування на користь ДП «ДСВ ІФРГ НАН України» у [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] підлягає задоволенню, оскільки вказана земельна належить на праві постійного користування ДП «ДСВ ІФРГ НАН України», натомість перебуває у володінні відповідача, який прав на неї не має. Крім того, витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача на користь держави відповідає критерію законності: витребування з їх власності земельної ділянки здійснюється на підставі норм статті 387 ЦК України у зв'язку з порушенням органом місцевого самоврядування вимог Земельного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. Зважаючи на вищезазначене, суд вважає позов Києво-Святошинської місцевої прокуратури по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, а тому підлягає до задоволення. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на це суд вважає, що з відповідачів на користь держави належить стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 4872 гривні. На підставі наведеного та

Outcome: approved