Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

В червні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням. Уточнивши позовні вимоги просила визначити порядок користування квартирою, що знаходиться за адресою в [ADDRESS]. Виділити їй у користування кімнату 2, площею 14,6 кв.м., з балконом І, площею 0,9 кв.м. Виділити у користування [PERSON] кімнату 3, площею 11,1 кв.м. Залишити в загальному користуванні коридор 1 площею 4,7 кв.м., кладову 4 площею 0,4 кв.м., кухню 5 площею 5,9 кв.м., ванну 6 площею 1,9 кв.м., санвузол 7 площею 1,0 кв.м., коридор 1 площею 4,7 кв.м. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період шлюбу з [PERSON] у 2002 році ними було придбано квартиру. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 21.02.2014 року визнано право спільної часткової власності по 1/2 частині квартири за [PERSON] та [PERSON] [PERSON] вказує, що не має можливості проживати в квартирі, оскільки [PERSON] виганяє її з квартири. Зазначає, що в квартирі є дві житлові ізольовані кімнати, є всі підстави для визначення порядку користування спірною квартирою, що надасть можливість в подальшому запобігти виникненню конфліктів та забезпечить кожного житловим приміщенням. В червні 2014 року з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням звернувся [PERSON] Просив виділити йому кімнату 2, балкон І, площами 14,6 та 0,9 кв.м. відповідно. Виділити в користування [PERSON] кімнату 3 площею 11,1 кв.м. Залишити в спільному користуванні кухню 5 площею 5,9 кв.м., ванну 6 площею 1,9 кв.м., санвузол 7 площею 1,0 кв.м., кладову 4 площею 0,4 кв.м., коридор 1 площею 4,7 кв.м. Позовні вимоги мотивовані тим, що запропонований порядок користування [PERSON] обмежує право [PERSON] на користування своєю часткою та в повній мірі позбавляє доступу до балкону, який також є складовою частиною квартири. Вказує, що спільна дитина має право користуватися житлом як матері так і батька, обмеження вказані в первісному позові щодо права користування житлом батька є незаконними. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 22.07.2014 року позов [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням - задоволено. Встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS], виділивши у відокремлене користування, згідно даних технічного паспорту виготовленого 19.03.1993 року КП "Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації": [PERSON] ізольовану житлову кімнату №2 площею 14,6 кв.м. з балконом №І площею 0,9 кв.м.; [PERSON] ізольовану кімнату №3 площею 11,1 кв.м. Всю решту допоміжних приміщень у квартирі за №1 коридор площею 4,7 кв.м., №5 кухня площею 5,9 кв.м., №6 ванна площею 1,9 кв.м., №7 санвузол площею 1,0 кв.м., №4 кладова площею 1,0 кв.м. - залишити у спільному користуванні. В задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням - відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Прилуцького міськрайонного суду від 22.07.2014 року скасувати, та ухвалити нове, яким позовні вимоги зустрічного позову задовольнити, в задоволенні первісного позову відмовити. Незаконність оскаржуваного рішення апелянт обґрунтовує тим, що дитина має право на користування житлом, як матері, так і батька, обмеження вказані в первісному позові щодо права користування житлом батька є незаконними. В скарзі [PERSON] вказує, що запропонований порядок користування позивачем по справі обмежує його право на користування своєю часткою (1/2 частка права власності на квартиру), та в повній мірі позбавляє доступу до балкону, який також є складовою частиною квартири. Зазначає, що суд встановив порядок користування неіснуючих кімнат по тех. паспорту 1993 року, яких немає в натурі. При прийнятті рішення суд не застосував вимоги ст.ст. 355, 356, 358 ЦК України. Вислухавши суддю-доповідача, представника апелянта [PERSON], позивача [PERSON], її представника [PERSON], обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.10.2001 року, який рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 14.10.2013 року було розірвано (а.с. 8). Під час шлюбу у сторін народився син [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 30.04.2002 року [PERSON] купив квартиру з усіма вигодами, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 7). Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 21.02.2014 року сторони є співвласниками квартири, тобто, кожному з них належить по 1/2 частці на праві спільної часткової власності (а.с. 9). Згідно з копією Технічного паспорту квартири виготовленого 19.03.1993 року КП "Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації" вбачається, що кв. [ADDRESS] складається із 2-х ізольованих кімнат: №2 площею 14,6 кв.м. та №4 площею 11,1 кв.м. із допоміжними приміщеннями у цій квартирі: №І балкон площею 0,9 кв.м., №1 коридор площею 4,7 кв.м., №5 кухня площею 5,9 кв.м., №6 ванна площею 1,9 кв.м., №7 санвузол площею 1,0 кв.м., №4 кладова площею 1,0 кв.м. (а.с. 47-48). Як вбачається з технічного паспорту на вищевказану квартиру виготовленого 04.12.2013 року КП "Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації" виявлено зменшення житлової площі на 1м. в результаті внутрішнього перепланування без дозволу (а.с. 10-11). Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням, та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» від 22.12.1995 року № 20 роз»яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщенням квартири, якщо про це заявлено позов. Право кожного із співвласників на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, передбачене ч. 3 ст. 358 ЦК України. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації. Суд першої інстанції на вказані положення закону належної уваги не звернув, у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України не врахував того, що в даному випадку неможливо визначити порядок користування спірною квартирою з дотриманням прав кожного із співвласників на володіння, користування та розпорядження належною йому часткою. Виділяючи у користування [PERSON] житлову кімнату № 2 площею 14,6 кв.м. з балконом № І площею 0,9 кв.м., яка не відповідає її у праві спільної часткової власності, місцевий суд порушив права іншого співвласника спірної квартири. Зазначене вище свідчить про неповне встановлення судом фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, порушення норм закону, що в свою чергу, призвело до невірного вирішення спору. За таких обставин, ухвалене судом першої інстанції рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у звязку із чим, відповідно до статей 309, 314 ЦПК України його слід скасувати з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову , як [PERSON], так і [PERSON] Оскільки апеляційна скарга [PERSON] задовольняється частково, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] в повернення судових витрат за розгляд справи в апеляційній інстанції необхідно стягнути 121,8 грн.

Outcome: partial