Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

У липні 2015 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, яку 10.03.2016 року уточнила та остаточно просила поділити спільне сумісне майно між нею та [PERSON] набуте в період шлюбу, виділивши їй 2/3 частини, визначивши за нею право власності на житловий будинок і споруди, що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, Кривий проїзд, будинок № 29, земельної ділянки площею 5.6248 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Башмачанської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області; залишити за [PERSON] право власності на 1/3 частину житлового будинку та господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, Кривий проїзд, будинок № 29, а також 1/3 частини земельної ділянки площею 0,0730 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, Кривий проїзд, будинок № 29, 1/3 частини земельної ділянки площею 5.6248 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Башмачанської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області; стягнути з відповідача на її користь суму у розмірі 10\~000 грн. в якості витрат на правову допомогу та судові витрати по справі. В обґрунтування позову вказала, що 04 серпня 2001 року між нею та [PERSON] у Жовтневому районному відділі РАГС ДМУЮ був укладений шлюб, про що свідчить актовий запис № 634. Від спільного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. За час спільного сімейного життя ними було придбане наступне майно: житловий будинок і споруди, що знаходяться за адресою: м. Дніпропетровськ, Кривий проїзд, будинок № 29; земельну ділянку площею 0,0730 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, Кривий проїзд, будинок № 29, земельну ділянку площею 5.6248 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Башмачанської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області. Житловий будинок та господарські будівлі і споруди за адресою: м. Дніпропетровськ, Кривий проїзд, будинок № 29 були придбані ними в кредит, відповідно до умов кредитного договору № 8/2007/840-К/1143-Н від 12 липня 2007 року та договору іпотеки за № 1143-Н/1 від 20 липня 2007 року, укладеними між відповідачем та ПАТ КБ «Надра». Окремо були укладені договори поруки за № 1143-Н2 від 12 липня 2007 року між нею та ПАТ КБ «Надра» та договір поруки за № 1143-Н/3 від 12 липня 2007 року, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «Надра». Вищезазначені договори на момент звернення до суду з даним позовом погашені. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2012 року між ними шлюб було розірвано. Згідно рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2015 року на її користь з відповідача стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1\~000 грн. 00 коп. Відповідно до довідки про заборгованість зі сплати аліментів, станом на 01 лютого 2016 року відповідач заборгував дитині суму у розмірі 7\~870 грн. 96 коп. також. згідно висновків експерта ОКЗ «Бюро СМЕ» за № 3122 від 27 серпня 2012 року, внаслідок протиправних дій зі сторони відповідача їй були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Тілесні ушкодження відповідач спричинив їй в присутності їхньої дитини, що також відобразилося на його здоровї про що свідчить висновок лікаря невролога від 24 червня 2012 року. Проводиться досудове розслідування по даному кримінальному провадженні. Матеріальну допомогу відповідач не надає, неповнолітню дитину не утримує, тому вона просить суд відпустити від засад рівності часток подружжя і поділити спільне з відповідачем майно виходячи з розміру - 2/3 частини за нею та за відповідачем 1/3 частину. У судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Також суду пояснила, що домоволодіння. яке розташоване за земельній ділянці площею 0,0730 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, Кривий проїзд, будинок № 29 був придбаний у кредит, де вона та її мати виступали як поручителі. Вона особисто сплачувала кредит, оскільки відповідач матеріальним благоустроєм сімї не займався. Аліменти, які були присуджені судом з відповідача не сплачуються. Відповідач має заборгованість по справі аліментів. Також, у квітні 2015 року порушено кримінальне провадження з підстав того, що відповідач спричинив їй середньої тяжкості тілесні ушкодження. У 2003 році батьком відповідача була продана квартира, і після цього була придбана квартира розташована на пр. Кірова у м. Дніпропетровську, а у 2007 році було придбано домоволодіння. З 2008 року розпочали приватизацію земельної ділянки площею 0,0730 га, яка була приватизована на імя відповідача у 2010 році. У Башмачанську відповідачем теж була приватизована земельна ділянка площею 5.6248 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Башмачанської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області. У 2002 році відповідач отримав земельну ділянку, оскільки він жив у Башмачанську і там навчався у школі. Домоволодіння ними отримано за 36\~000 доларів США. Існував перший внесок, але яка сума внеску вона не памятає. На той час у них були кошти. Кошти, які були отримані від продажу квартири на пр. Кірова відповідач витратив на придбання автомобіля марки «Газель» та добудував гаражі. У відповідача на праві власності є 3 гаража. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнав частково. Просить поділити між ними домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, Кривий проїзд, будинок № 29 по 1/2 частині. Вважає, що земельна ділянка площею 0,0730 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд не підлягає поділу. Земельна ділянка площею 5.6248 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Башмачанської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області це його особиста власність, тому у цій частині позовних вимог слід відмовити. Також суду пояснив, що існувала квартира на ж/м Победа, яка була приватизована на трьох: батька, його брата та його. Потім батькові придбали однокімнатну квартиру, а кошти, які залишилися придбали квартиру на пр. Кірова. Квартира на пр. Кірова була оформлена на нього та на позивачку, оскільки його брат відступив своє право на квартиру на його імя, а він сплачував йому кошти. Потім вони вирішили придбати домоволодіння. Продавши квартиру за 65 тисяч доларів США, їм не достачало коштів на придбання домоволодіння за 85 000 доларів США і тоді вони взяли кредит у розмірі 30\~000 доларів США Кредит сплачували з позивачкою сумісно, він приносив кошти, які віддавав позивачці, а вона вже сплачувала кредит. Позивачка займалася всіма фінансовими питаннями. Щодо земельної ділянки площею 5.6248 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Башмачанської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, то дана земельна ділянка була йому виділена внаслідок того, що коли він жив у Башмачці, після закінчення школи його колгосп «Петровський» направив на навчання у технікум. Оскільки його направив колгосп на навчання, то період навчання включається в трудовий стаж. У 1997 році відбулася розпайовка земель сільськогосподарського призначення колгоспу «Петровський» і йому була виділена земельна ділянка. Оскільки була затримка у видачі державних актів, то сам державний акт він отримав лише у 2002 році, тобто у період шлюбу. Тобто дана земельна ділянка не була придбана у шлюбі. Дійсно, після продажу квартири на пр. Кірова він придбав автомобіль «Таврія» за 200 доларів США і продав його на запчастини. Інші автомобілі, яка він має йому не належать, оскільки він керує даними транспортними засобами по довіреності. Вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що з 04 серпня 2001 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2012 року розірвано (а.с. 13-14). Під час сімейно-шлюбних відносин у подружжя народився син [PERSON], [INFO] (а.с.12). Відповідно до розяснень п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Судом встановлено, що під час шлюбу, [PERSON],[PERSON] та [PERSON] продали квартиру № 57 в будинку № 118 корпус 5 по вул. Набережна Перемоги в м. Дніпропетровську, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 27 червня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 5189 (а.с. 118). 05 червня 2007 року [PERSON] та [PERSON] продали квартиру № 53 в будинку № 102 «Г», розташовану по проспекту Кірова в м. Дніпропетровську, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Павлоградської держнотконтори та зареєстрованого в реєстрі за № 1-2761 (а.с.75). За спільні кошти, подружжям 12 липня 2007 року було придбано житловий будинок з господарчими будівлями і спорудами, розташований на земельній ділянці площею 634 кв.м. за адресою: м. Дніпропетровськ, Кривий проїзд, будинок № 29. Договір купівлі-продажу квартири від 12 липня 2007 року був оформлений на [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований за № 1772 (а.с.15). Також, 12 липня 2007 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» був укладений кредитний договір № 8/2007/840-К/11430-Н, відповідно до якого банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 30\~000 доларів США в порядку і на умовах визначених цим договором на строк до 20 червня 2017 року (а.с.17-18). З метою забезпечення виконання кредитного договору між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] був укладений договір іпотеки № 1143-Н/1, відповідно до якого предметом іпотеки є: нерухоме майно: будинок за № 29. Кривий проїзд в м. Дніпропетровську, житловою площею 74.2 кв.м., загальною площею 102,9 кв.м. розташований на земельній ділянці № 634 кв.м. (а.с.19-20). Також, між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено договір поруки № 1143-Н/2 від 12 липня 2007 року та між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено договір поруки № 1143-Н/3 від 12 липня 2007 року (а.с.21-22). Зобовязання перед банком по вказаному кредитному договору виконано повністю, що підтверджується копіями квитанцій (а.с.82-112) та довідкою ПАТ КБ «Надра» від 28.12.2015 року за № 1-10-32779 (а.с.119-120). На підставі договору купівлі-продажу від 12 липня 2007 року, право власності на спірне домоволодіння зареєстровано за відповідачем, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15 серпня 2007 року (а.с. 16) та технічним паспортом, виготовленим спеціалістами КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (а.с.23-26). Згідно рішенням Дніпропетровської міської ради від 06 серпня 2008 року за № 105/35 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0.0730га. яка розташована за адресою: м. Дніпропетровська, Кривий проїзд 29. Цільове призначення даної земельної ділянки обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 301227 (а.с.26). У судовому засіданні встановлено, що на підставі розпорядження голови Солонянської районної державної адміністрації від 30 квітня 2002 року за № 307 [PERSON] передано у приватну власність земельна ділянка площею 5.6248 гектарів в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Башмачанської сільської ради та передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії IV-ДП № 043959 (а.с. 27). Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Угоди про добровільний поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя не досягнуто. Тому позивачка просила поділити майна з врахуванням інтересів дитини, яка проживає разом з нею, виділивши їй у власність 2/3 частини, а відповідачу залишити 1/3 частину спірного майна. Згідно ст. 89 ЗК України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: подружжя. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно розяснень п. 18-2 Постанови пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Оскільки відповідачем визнано, що житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, Кривий проїзд буд. 29, є спільна з позивачем сумісна власність, то позовні вимоги щодо поділу домоволодіння підлягають частковому задоволенню у розмірі по 1/2 частині будинку. У звязку з цим і земельна ділянка, яка призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, відповідно до ст. 90, 120 ЗК України також є спільною власністю позивача та відповідача та підлягає розподілу у розмірі по 1/2 частині. Що стосується вимог позивачки в частині визнання за нею права власності на спірний будинок та земельну ділянку для обслуговування даного будинку у розмірі 2/3 частини, то дані вимоги задоволенню не підлягають по наступним підставам. У відповідності до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Як на підставу для відступу від засади рівності часток подружжя у спільному майні на його користь, позивачка посилається на те, що відповідач не надає їй матеріальної допомоги та не утримує дитину, заборгованість по аліментам складає 7870 грн. 96 коп., та на те, що відповідач спричинив їй тілесні ушкодження на очах дитини, внаслідок чого дитині була потрібна психоневрологічна допомога. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено у судовому засіданні, згідно рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2015 року з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 07 травня 2015 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.123-124). Заборгованість по аліментам станом на 01.02.2016 року складала 7\~870 грн. 96 коп. (а.с. 81). До матеріалів справи відповідачем надано в якості доказу сплати аліментів фіскальний чек, з якого вбачається, що він 19.01.2016 року перерахував аліменти в розмірі 1022 грн. 92 коп. (а.с.125). Але позивачкою до суду не надано належних та допустимих доказів того, що розмір аліментів, які вона одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування її дитини. Тому суд при вирішенні спору виходить із рівності часток подружжя і вважає за можливе визнати за позивачем право власності на 1/2 частину домоволодіння № 29 по вул. Кривий проїзд у м. Дніпропетровськ та 1/2 частину земельну ділянку площею 0,0730 га для обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Кривий проїзд 29. Що стосується вимог позивачки щодо розподілу земельної ділянки площею 5.6248 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Башмачанської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, то суд не може визнати дану земельну ділянку обєктом спільної сумісної власності позивача та відповідача виходячи з наступного. У судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] був направлений Солонянським районним управлінням сільського господарства до Дніпропетровського технікуму електрифікації сільського господарства на навчання по спеціальності 2201-03 «Технічне обслуговування електронного обладнання та технічних засобів» на 1993 рік (а.с.72). Відповідач [PERSON] у період з 1993 по 1997 роки навчався у Дніпропетровському технікуму електрифікації сільського господарства і по закінченню був направлений на працевлаштування до АВаТ ім. Петровського Солонянського району, що підтверджується довідкою та карткою працевлаштування випускника (а.с.73-74). Згідно архівної довідки № Л-27 від 02 грудня 2015 року Комунальної установи «Трудовий архів Солонянського району» Дніпропетровської області [PERSON] у 1996 році працював у «Колгоспі ім. Петровського» і отримував заробітну плату (а.с.122). Свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що відповідач навчався з ними в одному класі і у 1993 році був колгоспом ім. Петровського направлений на навчання до технікуму, тобто був колгоспним стипендіатом. За період навчання відповідач був членом колгоспу. Після закінчення технікуму відповідач повернувся до колгоспу і став працювати. У 1997 році відбувся розподіл земель колгоспного призначення і відповідачу була виділена земельна ділянка приблизно 6 га, але державний акт на земельну ділянку відповідач отримав лише у 2001 році. З моменту розподілу земельної ділянки до відповідача перейшло право власності на дану земельну. Тобто, у судовому засіданні встановлено, що у 1997 році, тобто не у період шлюбу, відповідач [PERSON] отримав у користування земельну ділянку розташовану на території Башмачанської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5.6248 га, та дана земельна ділянка була передана відповідачу у приватну власність згідно розпорядження голови Солонянської районної державної адміністрації від 30.04.2002 року №307. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Як роз'яснено в абз. 1 п. 18 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", зі змінами та доповненнями, відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Таким чином, земельна ділянка площею 5.6248 га не є спільною сумісною власністю подружжя а тому і не підлягає розподілу. Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 10\~000 грн., то дані вимоги не підлягають задоволенню по наступним підставам. Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України\~передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Правовідносини між адвокатом або фахівцем у галузі права та клієнтом визначаються цивільно-правовою угодою. Права та обов'язки адвоката визначені Законом України "Про адвокатуру", Правилами адвокатської етики тощо. Частиною першою статті 12 Закону України "Про адвокатуру" визначено, що оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об'єднанням чи адвокатом. Постановою Кабінету Міністрів України № 590 від 27 квітня 2006 року «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних з розглядом цивільних та адміністративних справі, і порядок їх компенсації за рахунок держави»\~ витрати, пов'язані з правовою допомогою стороні, на користь якої ухвалено рішення, компенсуються іншою стороною у сумі, що не перевищує 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»,\~гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Крім того, згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з матеріалів справи, 20 липня 2015 року між адвокатом [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги № 028 та додаток № 1 до даного договору (а.с. 65-67). Згідно даного договору [PERSON] за винагороду прийняв на себе зобовязання з надання правової допомоги. В якості доказу оплати гонорару позивачкою надано квитанцію до прибуткового касового ордеру та прибутковий касовий ордер від 20 липня 2015 року (а.с. 82), проте позивачкою не надано доказів щодо відпрацьованих годин особою, яка надавала правову допомогу та саме в чому вона полягала. Відсутність документального підтвердження розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України,\~ стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір по справі у розмірі 3 654 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial