Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із вищевказаним позовом. В подальшому позовні вимоги були уточнені. Вимоги уточненого позову мотивовано тим, що 09 жовтня 2013 року між [PERSON] (далі - [PERSON]) та ПАТ АБ «Південний» (далі Банк), в особі філії АБ «Південний» в місті [PERSON] Ріг були укладені договір №26355050475793 та договір №26356050475792 про банківський строковий вклад (депозит) в національній валюті. 12 червня 2014 року [PERSON] помер. Позивачам видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з грошового внеску, з належними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходиться в ПАТ «Південний» на поточному рахунку №26200050067438 у сумі 151814,82 гривень 82 копійки. У подальшому, 17 січня 2015 р. кожному позивачу виплачено по 75907,41 грн. депозитних вкладів. Фактично позивачі отримали суму вкладу й відсотки нараховані, лише до дня смерті вкладника, а не до дня фактичного повернення коштів. Загальна сума невиплати по двом депозитним вкладам склала 15436грн.18коп. Відмову у виплаті процентів за банківським вкладом банк аргументував тим, що у відповідності до п. 1.3. Договору банківського вкладу, статей 607 і 1061 ЦК України банк припиняє своє зобовязання по нарахуванню відсотків на депозитний вклад у зв'язку із смертю вкладника. Вважаючи таку відмову незаконною, Позивачі зазначали, що сторонами договорів банківського вкладу є банк (боржник) і вкладник (кредитор), а зобовязання банку виплачувати проценти на суму вкладу не є нерозривно повязаним з особою вкладника, то таке зобовязання банку не припиняється внаслідок смерті вкладника, входить до складу спадщини та триває до моменту фактичного повернення коштів спадкоємцям. У звязку з викладеним, просили суд постановити рішення, яким визнати недійсним пункт 1.3. та пункт 5.2. Договору банківського строкового вкладу № 26356050475792 від 09.10.2013 року, укладеного між Відповідачем та та [PERSON]; визнати недійсним пункт 1.3. та пункт 5.2. Договору банківського строкового вкладу №26355050475793 від 09.10.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON]; стягнути з ПАТ Акціонерного банку «Південний» на користь [PERSON] та [PERSON] проценти по Договору банківського строкового вкладу 26356050475792 від 09.10.2013 року по 521,45 грн. на кожну, та проценти по Договору банківського строкового вкладу №26355050475793 від 09.10.2013 року по 2196,64 грн. на кожну., вирішити питання про витрати на правову допомогу . В судовому засіданні представник Позивачів підтримав уточнені позовні вимоги з підстав викладених у позові та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, оскільки договорами про банківський вклад чітко передбачені підстави для припинення дії договору та підстави для припинення виплати процентів. Заявлена представником позивачів позиція ВСУ щодо стягнення відсотків після смерті вкладника не може бути взята до уваги, оскільки не стосується правовідносин між банком та позивачами. [PERSON] виконав зобов"язання у повному обсязі, та здійснив виплату процентів в повному обсязі згідно вимог чинного законодавства. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши у сукупності докази, подані в обґрунтування позову, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09 жовтня 2013 року між [PERSON] [PERSON] та ПАТ АБ «Південний», в особі філії АБ «Південний» в місті [PERSON] Ріг були укладені договір №26355050475793 та договір №26356050475792 про банківський строковий вклад (депозит) в національній валюті (далі - Договори) (а.с.12,13). Відповідно до ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ч. 2 ст. 1060 ЦК України, за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до п. 1.1. Договору [PERSON] передав, а Банк прийняв на депозитний рахунок № 26355050475793 (далі - Депозитний рахунок №1) грошові кошти у сумі 35 625 (тридцять пять тисяч шістсот двадцять пять) грн. 00 коп. та депозитний рахунок №26356050475792 (далі - Депозитний рахунок №2) грошові кошти у сумі 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп. (далі - Внесок) на умовах Договору. (а.с.12,13). Як вбачається з матеріалів справи 12 червня 2014 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області від 13 червня 2014 року, актовий запис №523 (а.с.11). Приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], позивачу 1 - [PERSON], [INFO], та позивачу 2 - [PERSON], [INFO], видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з грошового внеску, з належними відсотками та нарахованою компенсацією, що знаходиться в ПАТ «Південний» на поточному рахунку №26200050067438 у сумі 151 814,82 (сто пятдесят одна тисяча вісімсот чотирнадцять) гривень 82 копійки, згідно довідки відповідача N20-84-45363 БТ від 18.12.2014 року (а.с.14,15). Згідно матеріалів справи Позивач- 1 зверталася до Відповідача із заявою щодо виплати процентів по договору банківського вкладу (16-17). З матеріалів справи вбачається, що Позивачу-1, 25 лютого 2015 року надіслано відповідь про відмову в виплаті відсотків за період починаючи з 12 червня 2014 року по 17 січня 2015р., посилаючись на п.1.3, п.1.5 Договору, де зазначено, що у разі отримання [PERSON] інформації про смерть [PERSON], [PERSON] припиняє нарахування процентів з дня припинення дії Договору, який припиняється у разі смерті [PERSON] (а.с.18). Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд керується наступними нормами чинного законодавства. Так, в силу ст. ст. 6, 11, 14-15, 22, 203-205, 526, 610-611, 615, 622, 625-626, 629, 631, 1066-1068, 1071, 1074 ЦК України - цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені названими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки, зокрема підставами виникнення цивільних прав та обовязків (зобовязань), є договори та інші правочини, зміст яких не повинен суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення його учасників має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; він має бути вчиненим у формі встановленій законом і спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Під договором слід розуміти домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. При укладені договору сторони є вільними у виборі контрагента та визначені його умов з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір вважається правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правомірний (дійсний) договір породжує для сторін цивільні обовязки, які повинні виконуватися належним чином у межах та на умовах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобовязання недопустима, якщо інше не передбачено умовами договору чи Законом. Кожна особа має право на захист, в тому числі і судовий, свого цивільного права чи інтересу у разі його порушення, у спосіб визначений цивільним кодексом України, або в інший, встановлений договором або законом, спосіб. Відповідно до ч. 1\~ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. В силу положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В той же час, згідно з ст. 217 КПК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Враховуючи вище наведене, підстави для визнання недійсним певного пункту договору є аналогічними з підставами визнання договору недійсним в цілому. Разом з тим, недійсність окремого пункту договору не має наслідком недійсність правочину в цілому. Згідно з пунктами 1.3 та 5.2. спірних договорів, у разі отримання банком інформації про смерть [PERSON], банк припиняє нарахування процентів з дня припинення дії Договору. Договор припиняє дію у разі смерті [PERSON]. Датою припинення договору вважається день смерті вкладника (а.с. 12; 13). Разом з тим, відповідно до частини першої\~статті 1058 ЦК України\~за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з пунктом 2 частини першої\~статті 512 ЦК України\~самостійною підставою заміни кредитора в зобов'язанні є правонаступництво. Відповідно до частини другої\~статті 608 ЦК України\~зобов'язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора. Проте у зобов'язаннях, не пов'язаних з особою кредитора, смерть не призводить до припинення зобов'язань, а відбувається перехід прав і обов'язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб - спадкоємців. Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним (частина друга\~статті 1228 ЦК України). З урахуванням положень ст.ст. 203, 215, 217, 512, 608, 1058, 1228 ЦК України смерть вкладника не може бути підставою для припинення нарахування відсотків на вклад за депозитним договором. Таким чином положення пунктів 1.3 та 5.2 в частині припинення дії Договору не відповідають змісту ст. 512, 608, 1228 ЦК України, що в розумінні ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України свідчить про їх недійсність. Однак, їх недійсність не свідчить про недійсність договору в цілому. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, з урахуваннням положень ст. 217 ЦК України недійсним є правочин (пункт правочину), якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Оскільки судом встановлено, що зміст пунктів 1.3. та 5.2. (в частині припинення нарахування відсотків) спірних депозитних договорів, укладених за життя між [PERSON] та банком-відповідачем, суперечить ст. 512, 608, 1218, 1228 ЦК України, то в силу закону (ч. 2 ст. 215ЦК України) такі пункти договору є нікчемними, та не потребують їх визнання недійсними додатково. Тому в цій частині позовні вимоги відхиляються судом, оскільки недійсність вказаних позивачами пунктів депозитних договорів прямо передбачена законом. Щодо вимог про стягнення процентів з дати смерті спадкодавця по дату їх фактичного повернення, суд задовольняє їх в повному обсязі, враховуючи наступне. Згідно з ч. 1\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до положень статей\~524,\~533,\~625 ЦК України\~грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Відповідно до правової позиції, викладеній в постанові ВСУ № 6-140 цс/13 від 25.12.2013 зазначено, що відповідно до змісту ст.ст. 526 та 1058\~ЦК України\~зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). У випадку перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, однак не надання вкладнику можливості використання цих коштів зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним. \~Відповідно до частини другої\~статті 608 ЦК України\~зобов'язання по вкладу зі смертю кредитора не припинилося, оскільки воно не є нерозривно пов'язаним з особою кредитора, а тому відсотки на вклад повинні нараховуватися до дня, який передує його поверненню вкладникові. Статтею 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність»\~установлено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Відповідно до частини першої\~статті 1058 ЦК України\~за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з пунктом 2 частини першої\~статті 512 ЦК України\~самостійною підставою заміни кредитора в зобов'язанні є правонаступництво. Відповідно до частини другої\~статті 608 ЦК України\~зобов'язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора. Проте у зобов'язаннях, не пов'язаних з особою кредитора, смерть не призводить до припинення зобов'язань, а відбувається перехід прав і обов'язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб - спадкоємців. Згідно зі\~статтею 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Статтею 1228 ЦК України\~встановлено право вкладника розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним (частина друга\~статті 1228 ЦК України). Відповідно до вимог\~статті 1060 ЦК України\~договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Згідно із частиною п'ятою\~статті 1061 ЦК України\~проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав. Оскільки сторонами спірного договору банківського вкладу є банк (боржник) і вкладник (кредитор), а зобов'язання банку виплачувати проценти на суму вкладу не є нерозривно пов'язаним з особою вкладника, то таке зобов'язання відповідача не припиняється внаслідок смерті вкладника, входить до складу спадщини та триває до моменту фактичного повернення коштів спадкоємцям. Таким чином твердження представників ПАТ «Південний» про те, що в [PERSON] немає підстав для повернення грошових коштів [PERSON] в звязку з його смертю та створює з цього моменту відсутність будь-яких підстав для нарахування відсотків на вклад, оскільки припиняються його цивільні права, не може бути прийнятим судом до уваги. В судовому засіданні судом встановлено та сторонами у справі не спростовується, що 17 січня 2015 р. позивачам за двома квитанціями виплачено по 75 907,41 грн. депозитних вкладів на кожного окремо. Фактично позивач 1 та позивач 2 отримали суму вкладу й відсотки нараховані, лише до дня смерті вкладника, а не до дня фактичного повернення коштів. Таким чином, за період з 12 червня 2014 року по 17 січня 2015 року невиплата банком грошових коштів по вкладу № 26356050475792 склала 11042,90 гривень. Невиплата банком грошових коштів по вкладу № 26355050475793 склала 4393,28 гривень. Загальна сума невиплати відповідачем по двом депозитним вкладам склала 15436,18 гривень. Суд вважає, що безпідставна відмова банку від виплати процентів у повному обсязі спадкоємцям вкладника (позивачам у справі) є не лише порушенням ст. 530, 608, 1060, 1061, 1228 ЦК Україну, неналежним виконанням грошового зобовязання, а є й порушенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та Першого протоколу до неї, оскільки кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що сторона позивача довела порушення своїх цивільних прав та законних інтересів, а сторона відповідача не спростувала відсутність таких порушень з боку банківської установи. Отже позовні вимоги, з урахуванням їх уточнення, в частині стягнення відсотків за договорами банківського вкладу спадкоємцям вкладника є законними та обгрунтованими, і підлягають задоволенню в межах заявлених сум. При ухвалені рішення суд враховує, що відповідачем не спростовано розмір відсотків по дату фактичного повернення вкладу, нарахованих позивачами, у зв"язку з чим суд вважає тайкий розрахунок належним та обгрунтованим. Відповідно до ст.ст.84,88 ЦПК України\~витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Згідно п.2 ч.3\~ст.79 ЦПК України\~до судових витрат серед іншого належать і витрати на правову допомогу. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Згідно зі ст. 1 Закону України Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах № 4191-VI, від 20.12.2011р., розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Витрати Позивачів на правову допомогу підтверджені документами: договорами про надання правової допомоги,свідоцтвом на право заняття адвокатською діяльністю, квитанціями до прибуткового касового ордеру за № 2 та 3, розрахунком витрат на правову допомогу відповідно до договору (а.с. 23-26, 40). Перевіривши надані документи, розрахунки, суд приходить до висновку про повне задоволення позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу, а саме у розмірі 2436,00грн.. Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з Відповідача на користь держави судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 243,60 грн., оскільки Позивачі звільнені від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial