Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

У липні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Будівельна компанія «Домобудівник», [PERSON] про визнання дій головного бухгалтера ПАТ «Будівельна компанія Домобудівник» [PERSON] по збиранню, зберіганню, використанню та поширенню конфіденційної інформації та персональних даних про стан виконання грошових зобовязань перед [PERSON], а саме, викладення зазначеної інформації у листі за вих. № 02/32/1/263 від 10 листопада 2016 року, без згоди позивача, протиправними; стягнути з ПАТ «Будівельна компанія Домобудівник» моральну шкоду, заподіяну його працівником при виконанні трудових обовязків в розмірі 6802 грн. 26 коп. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Публічним акціонерним товариством Будівельна компанія «Домобудівник» було надано на запит представника [PERSON], яка являлась процесуальним апонентом [PERSON] у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, поданий в інтересах позивача адвокатом [PERSON], лист за № 02/32/1/263 від 19 листопада 2016 року за підписом головного бухгалтера [PERSON], який містив інформацію про невиконані боргові зобовязання ПАТ «Домобудівник» перед [PERSON] та про стан виконання зазначених грошових зобовязань, отримані останньою грошові суми. Позивач вважала, що надавши таку інформацію, яка в подальшому адвокатом була використана в суді, ПАТ «Домобудівник» допустив оприлюднення конфіденційної інформації про її заробітну плату із зазначенням персональних даних позивача. Вважала, що такі дії відповідачів призвели до порушення права позивача на захист персональних даних від незаконної обробки, стали джерелом поширення конфіденційної інформації що стосується її особи, без її згоди та завдали позивачеві моральних страждань, які вона оцінила в розмірі 6802 грн. 26 коп. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 серпня 2017 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Будівельна компанія «Домобудівник», [PERSON] про визнання дій протиправними та відшкодування моральної шкоди відмовлено. Ухваливши рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що Адвокат [PERSON] звертався до відповідача із адвокатським запитом у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування шкоди, для перевірки можливості останньої відшкодовувати завдану шкоду, оскільки вона повідомляла суд про низькі доходи та відсутність можливості відшкодовувати шкоду. Даний адвокатський запит направлявся в рамках розгляду Деснянським районним судом міста Чернігова цивільної справи № 750/7594/16-ц. Правомірність цього запиту та наявність підстав для надання за ним відповідної інформації перевірялась з урахуванням положень ст.ст. 20, 23, 24 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». При цьому за неправомірну відмову в наданні інформації, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, у відповідь на адвокатський запит, передбачено адміністративну відповідальність згідно ст. 2123 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Крім цього, надання вказаної інформації на адвокатський запит не є розкриттям персональних даних позивача, оскільки сума заборгованості по заробітній платі та компенсації за затримку розрахунку при звільненні були стягнуті за позовом [PERSON] з ПАТ «БК «Домобудівник» в судовому порядку, а згідно частини другої статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. З наведеними висновками суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, оскільки вони ухвалені при невірній оцінці доказів у справі та з порушенням норм матеріального права. Положеннями ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що серед інших професійних прав адвоката є право ознайомлюватися на підприємствах, в установах і організаціях з необхідними для адвокатської діяльності документами та матеріалами, крім тих, що містять інформацію з обмеженим доступом. Інформація, що стосується майнового стану особи, запрошена адвокатом у запиті, віднесена до інформації з обмеженим доступом, відповідно права на її отримання без згоди [PERSON] адвокат [PERSON] не мав, а висновок суду про правомірність такого запиту суперечить положенням закону. Посилання суду першої інстанції на те, що адвокатський запит не стосується розкриття персональних даних позивача, оскільки сума заборгованості по заробітній платі та компенсації за затримку розрахунку при звільненні присуджені [PERSON] з ПАТ «БК «Домобудівник» в судовому порядку, а тому відповідно до закону усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання згідно частини другої статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень», не можна вважати вірним, адже положеннями ст.7 зазначеного закону передбачено, що у текстах судових рішень, що відкриті для загального доступу через оприлюднення на офіційному веб-порталі судової влади або офіційне опублікування, не можуть бути розголошені відомості, що дають можливість ідентифікувати фізичну особу. Такі відомості замінюються літерними або цифровими позначеннями. Крім того, у запиті адвоката ставились питання про наявність невиконаних грошових зобов»язань, про їх розмір та стан виконання грошових зобов»язань перед [PERSON] та направлення запиту не пов»язувалось з наявністю оприлюдненого судового рішення про стягнення з ПАТ «БК «Домобудівник» на користь [PERSON] грошових коштів. Відповідно до ч. 1,2 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення законодавства України, якими передбачено, що: збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац другий частини першої статті 302 Цивільного кодексу України); поширення персональних даних без згоди суб'єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 14 Закону України "Про захист персональних даних" від 1 червня 2010 року N 2297-VI; конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (частина друга статті 21 Закону України "Про інформацію" від 2 жовтня 1992 року N 2657-XII зі змінами); розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 7 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року N 2939-VI). Таким чином, лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці. Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя узгоджується із міжнародно-правовими актами. Так, у статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. У ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17). За приписами ст. 270, 271, 301 Цивільного кодексу України зміст права на недоторканність особистого і сімейного життя як одного з видів особистого немайнового права полягає в тому, що фізична особа вільно, на власний розсуд визначає свою поведінку у сфері свого приватного життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб та має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя. За ч.3 ст.269 ЦК України фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав. Особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистісних, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності, яка здійснюється, зокрема, під час виконання особою функцій держави або органів місцевого самоврядування. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім'ї, яке здійснюється на засадах, визначених у Сімейному кодексі України: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п'ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Конституційний Суд України у рішенні від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 зазначив, що неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Інформацією про фізичну особу є відомості чи сукупність відомостей про таку особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (частина перша статті 11 Закону України "Про інформацію"N 2657). За порядком доступу, передбаченому у наведеному законі, інформація поділяється на відкриту та з обмеженим доступом (ч.1 ст. 20 Закону N 2657). Відкритою є будь-яка інформація, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом (частина друга статті 20 Закону N 2657). Зокрема, відкритою є публічна інформація, крім випадків, встановлених законом, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом (частина перша статті 1 Закону N 2939). Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (частини перша, друга статті 21 Закону N 2657). До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження (ч.2 ст. 11 Закону N 2657). Конституційним Судом України в абзаці першому пункту 1 резолютивної частини Рішення від 30 жовтня 1997 року N 5-зп віднесено до конфіденційної інформації про фізичну особу, крім вказаної, ще й відомості про її майновий стан та інші персональні дані. Враховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку про те, що подання відповідачем на запит адвоката [PERSON], в якому було запрошено інформацію з обмеженим доступом, листа за № 02/32/1/263 від 19 листопада 2016 року за підписом головного бухгалтера ПАТ «Домобудівник» [PERSON], який містив інформацію про невиконані боргові зобовязання ПАТ «Будівельна компанія «Домобудівник» перед [PERSON], про стан виконання зазначених грошових зобовязань, отримані останньою грошові суми є поширенням без згоди [PERSON] інформації про її майновий стан, яка за ступенем захисту віднесена до конфіденційної. Такі дії ПАТ «Будівельна компанія «Домобудівник» є протиправними, оскільки всупереч положенням ч.2 ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних» ним було допущено поширення персональних даних (відомостей про майновий стан) без згоди на те суб'єкта персональних даних, чим порушено конституційне право [PERSON] на недоторканність особистого і сімейного життя. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, в частині визнання протиправними дій Публічного акціонерного товариства «Будівельна компанія «Домобудівник» з поширення конфеденційної інформації про майновий стан [PERSON] без її згоди в листі № 02/32/1/263 від 10 листопада 2016 року, надісланому на запит адвоката [PERSON] та в частині стягнення на користь позивача з Публічного акціонерного товариства «Будівельна компанія «Домобудівник» морального відшкодування в сумі 1000 грн, відповідно до положень ч.1 ст. 1167 ЦК України. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] не підлягають задоволенню, оскількт остання не є належним відповідачем у даній справі. [PERSON] перебуває у трудових відносинах з ПАТ «Будівельна компанія «Домобудівник», працює на посаді головгного бухгалтера , а тому, за правилом ст. 1172 ЦК України, відповідальність за шкоду, завдану працівником при виконанні трудових обов»язків несе юридична особа, з якою такий працівник перебуває у трудових правовідносинах. Відповідно до приписів ч.1 ст. 88 ЦПК України з Публічного акціонерного товариства «Будівельна компанія «Домобудівник» на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати в сумі 2688 грн., понесені на сплату судового збору при зверненні до судів першої та апеляційної інстанцій. Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог [PERSON]

Outcome: partial