Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

До Слов'янського міськрайонного суду надійшла позовна заява [PERSON] до дочірнього підприємства «Слов'янська гідрологічна режимно-експлуатаційна станція», закрите акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі. Дана позовна заява мотивована тим, що позивач працював на підприємстві відповідача з 2011 року по 12.05.2015 року. 12.05.2015 року відповідно до наказу № 14/п від 12.05.2015 року позивач був звільнений у зв'язку з виходом на пенсію. У зв'язку з щомісячною несплатою заробітної плати утворилася заборгованість по заробітній платі в розмірі 29884,47 грн. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні робітника виплата всіх сум, які йому належать від підприємства, проводиться в день звільнення. Однак, відповідач не виконав даних вимог Закону, у зв'язку з чим позивач 18 травня 2015 року звернувся до Слов'янського міськрайонного суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі. 04 червня 2015 року судовий наказ набрав чинності, але до теперішнього часу відповідач не виплатив заборгованість по заробітній платі в розмірі 29884,47 грн. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити робітнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідач затримав розрахунок з дня звільнення з 12 травня 2015 року по 16 серпня 2015 року, тобто на 124 дні. Відповідно до довідки відповідача середня заробітна плата позивача становить 244,67 грн. Тобто, середній заробіток за весь час період затримки розрахунку становить 30339,08 грн., з розрахунку 244,67 грн. х 124 дні. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці», якщо звільненому робітнику не були виплачені належні йому від підприємства суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь робітника середній заробіток за весь час за весь час затримки розрахунку при звільненні, а при не проведенні розрахунку до розгляду справи - по день постановлення рішення судом. Просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь період розрахунку при звільненні в розмірі 30339,08 грн. Відповідачем - ДП «Слов'янська гідрологічна режимно-експлуатаційна станція» закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» надано суду письмове заперечення на позовну заяву [PERSON], яке мотивовано тим, що правові підстави для задоволення вимог позивача відсутні, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску передбачених ст. 233 КЗпП України строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» суд з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити та зазначає, що відмовляє в позові з цих підстав. Крім того, відповідно до п. 25 Постанови Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права і відповідно до цього з'ясувати зазначену дату. В Рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року по справі № 1-5/2012 зазначено, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Також зазначають, що позивач працював на підприємстві відповідача юрисконсультом, за своїм фахом та посадовими обов'язками чітко знав, що виплата належних йому сум при звільненні повинна бути проведена у день його звільнення, тобто 12 травня 2015 року. Крім того, позивач звертався до суду з позовом про стягнення з відповідача суми заборгованості по заробітній платі. Судом його вимоги були задоволені та виданий судовий наказ від 18 травня 2015 року, при цьому позивачем не підіймалося питання про стягнення середнього заробітку. У зв'язку з цим, вважають що строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні був пропущений без поважних причин. Крім того, відповідно до п. 25 Постанови пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» пропуск тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак, якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. В задоволенні позовних вимог [PERSON] просять відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні позивач [PERSON] надав пояснення, аналогічні поясненням, якими обґрунтовується його позовна заява, просив позов задовольнити та стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні виходячи з його середньоденної заробітної плати, зазначеної в довідці № 51 від 12.05.2015 року - 244,67 грн., пояснивши при цьому, що дана довідка є правильною. Просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Гарний О.В. в судовому засідання заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON], мотивуючи це тим, що сума, яку просить стягнути позивач занадто велика. Відповідно до довідки від 22 жовтня № 171 середньоденна заробітна плата позивача становить 81,56 грн. Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] перебував в трудових правовідносинах з ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», дочірнє підприємство Слов'янська гідрологічна режимно-експлуатаційна станція з 12.12.2011 року по 12.05.2015 року, звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України, про що свідчить трудова книжка позивача серії [NUMBER]. Відповідно до судового наказу від 18 травня 2015 року з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі з лютого 2014 року по 12.05.2015 року в розмірі 29884,47 грн. Дана заборгованість в теперішній час не сплачена, що визнається сторонами у справі. При вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з наступного. Згідно вимог ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. При відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї Постанови № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999р., не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Таким чином, приймаючи до уваги встановлені в судовому засіданні фактичні обставини справи, вищенаведені законодавчі положення в сфері регулювання виплати заробітної плати та висновки Пленуму Верховного Суду України, викладені в вищенаведеній Постанові, суд доходить до висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку виплати заробітної плати по день ухвалення судом рішення. При цьому, ствердження представника відповідача щодо того, що позивачем пропущений строк для звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, суд до уваги не приймає з огляду на те, що заробітна плата позивачу до цього часу не виплачена, та вважає, що перебіг тримісячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України для звернення до суду за вирішенням даного спору, ще не розпочався. Посилання представника відповідача в наданому суду письмовому запереченні на позов [PERSON] на Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року по справі № 1-5/2012, в якому зазначено, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, також не спростовує вищенаведеного висновку суду, оскільки, як вже було встановлено в судовому засіданні, станом на день ухвалення судом рішення остаточного розрахунку по заробітній платі з позивачем проведено не було. Згідно з довідкою № 51 від 12.05.2015 року, виданою відповідачем, середньоденна заробітна плата позивача становить 244,67 грн., а відповідно до довідки відповідача № 171 від 22 жовтня 2015 року - 81,56 грн. При вирішенні питання щодо того, яка з вищенаведених довідок містить правильні відомості щодо розміру середньоденної заробітної плати позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 2.3 Постанови КМУ № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 р., середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Як видно з довідки відповідача № 171 від 22 жовтня 2015 року, позивачу у березні 2015 року нарахована заробітна плата в розмірі 2099,86 грн., в квітні - 1325,46 грн., а всього - 3425,32 грн. Дана сума поділена на кількість робочих днів у березні та квітні 2015 року - 42 та, таким чином виведена середньоденна заробітна плата позивача у розмірі 81,56 грн. Однак, з даним розрахунком суд не може погодитись, оскільки він суперечить вимогами Постанови КМУ № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 р., в п. 2.6 якої зазначено, що час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Відповідно до довідки № 177 від 29 жовтня 2015 року [PERSON] дійсно працював на ДП «Слов'янська ГГРЕС» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» на посаді ведучого юрисконсульта та з 01.03.2015 року по 30.04.2015 року його тарифний оклад склав 4084,00 грн. в місяць. В березні 2015 року позивачем фактично відпрацьовано 9 днів, в квітні - 5 днів. Як видно з розрахунково-платіжної відомості працівника за березень 2015 року [PERSON] була нарахована заробітна плата в розмірі 2099,86 грн.; згідно з розрахунково-платіжною відомістю працівника за квітень позивачу була нарахована заробітна плата в розмірі 1325,46 грн. Тобто, фактично позивач відпрацював у березні-квітні 2015 року 14 днів, за які йому була нарахована заробітна плата в розмірі 3425,32 грн. Приймаючи до уваги вищенаведені положення Постанови КМУ № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати " від 08.02.1995 р., суд вважає, що визначення розміру середньоденної заробітної плати повинно встановлюватись діленням фактично нарахованої працівнику заробітної на кількість фактично відпрацьованих днів, а не на кількість робочих днів взагалі. Таким чином, суд доходить до висновку, що розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 244,67 грн., виходячи з наступного розрахунку (3425,32 грн. : 14 днів). Аналогічні відомості щодо розміру середньоденної заробітної плати позивача містить довідка, надана відповідачем раніше, № 51 від 12.05.2015 року (а.с. 8). Відповідно до п.8 Постанови КМУ № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Згідно з додатком до листа Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 р. № 10196/0/14-14/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік" кількість робочих днів у травні 2015 року - 18, у червні 2015 року -20, у липні 2015 року - 23, у серпні 2015 року - 20, у вересні 2015 року - 22, у жовтні 2015 року - 22. Середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати підлягає стягненню з 13.05.2015 року по 30.10.2015 року (по день ухвалення судом рішення), а саме: у травні 2015 року - за 13 днів, червень 2015 року - 20 днів, липень 2015 року - 23 дня, серпень 2015 року - 20 днів, вересень 2015 року - 22 дня, жовтень 2015 року - 22 дня, а всього 120 днів. Таким чином, сума яка підлягає стягненню як середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати становить 29360,40 грн. з наступного розрахунку: 244,67 грн. х 120 робочих днів = 29360,40 грн. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Виходячи з цього, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, а саме судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial