Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі рішення Київської міської ради №317/1182 від 02.04.2015 «Про забезпечення недопущення самочинного будівництва та самовільного зайняття земельних ділянок» було здійснено перевірку та складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства №17-0071-05 від 17.10.2017. У ході перевірки встановлено, що на частині земельної ділянки (код 78:049:013) орієнтовною площею 0,08 га на [ADDRESS] розташована нежитлова будівля (літ.З) автомийка загальною площею 486,10 кв.м., яка відповідно до реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності [PERSON] . Право власності чи користування відповідача на дану земельну ділянку не зареєстроване. Київська міська рада як єдиний розпорядник земель комунальної власності міста, рішень про передачу зазначеної земельної ділянки у власність або користування відповідачу не приймала. З цих підстав просить ухвалити рішення яким зобов`язати відповідача звільнити самовільно зайняту вищевказану земельну ділянку, повернути її Київській міській раді, привівши у придатний для використання стан, шляхом звільнення від будівель і споруд. 07.12.2017 ухвалою суду відкрито провадження в даній справі. В судовому засіданні 29.08.2019 судом прийнято відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на наступне. Відповідачу на праві власності з 2006 року належить нежитлове приміщення по [ADDRESS] . 20.02.2007 нею було подано до Київської міської ради клопотання про надання у користування спірної земельної ділянки. 19.08.2007 постановою Вишгородського районного суду Київської області зобов`язано позивача надати відповідачу у користування у вигляді оренди з наступним викупом земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , на якій розташована будівля площею 486,10 кв.м. 25.07.2007 постійною комісією Київської міської ради з питань земельних відносин рекомендовано міському голові надати згоду на розробку проекту відведення земельної ділянки в оренду на 1 рік за умови подальшого викупу для експлуатації і обслуговування СТО. 06.12.2007 Київський міський голова надав згоду на розроблення документації із землеустрою зазначеної ділянки. КП «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації земель» складено технічне завдання на розроблення проекту землеустрою. Такий проект розроблено та з 2008 року знаходиться на розгляді Київської міської ради. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 27.03.2008 було залишено без розгляду позовну заяву прокурора Оболонського району м.Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до [PERSON] про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення земельної ділянки у придатний до використання стан. Дана обставини свідчать про те, що з 2008 року позивачу відомо про набуття відповідачем права власності на нежитлове приміщення та використання земельної ділянки, а тому даний позов поданий з пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків чого просить суд. 24.01.2020 судом прийнято відповідь на відзив від Київської міської ради, згідно якого з 2007 року відповідач свідомо ухиляється від завершення реєстрації земельної ділянки та реєстрації право користування нею. 06.12.2007 Київським міським головою було надано [PERSON] згоду на розроблення документації із землеустрою Д-3595, проте погоджена у встановленому законом порядку документація із землеустрою на розгляд до Департаменту не надходила. У згоді на розробку документації із землеустрою Д-3595 було визначено видом землекористування - оренду строком на 1 рік за умови подальшого викупу. Однак після розробки технічного завдання та проекту землеустрою відповідач припинила дії щодо оформлення земельної ділянки, однак продовжувала неправомірно користуватись нею. Також зазначено, що Департаментом земельних ресурсів неодноразово повідомлялось [PERSON] про необхідність оформлення земельної ділянки. Листом від 15.03.2017 у відповідь на лист Департаменту Топчій Н.В. надала згоду на повторне звернення для отримання дозволу на розроблення проектної документації із землеустрою, чого не виконала. Вважає, що строки позовної давності не пропущені, правопорушення є триваючим. Відповідачем не доведено відсутність своєї вини у неоформленні земельної ділянки. Будівля, право власності на яку має відповідач побудована в 2009 році, станом на момент ухвалення рішення Вишгородським судом (2007 рік) вона ще побудована не була. Представником відповідача подано заперечення, в яких він просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши учасників справи, дослідивши її матеріали, судом встановлено наступне. Відповідач є власником нежитлової будівлі (літ.З) загальною площею 486,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажут від 27.12.2006 року. 20.02.2007 відповідачем було подано до Київської міської ради клопотання про надання у користування спірної земельної ділянки. 25.07.2007 Відповідно до приписів ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатам аукціону. Статтею 123 Земельного кодексу України унормовано, що надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно зі ст.124 Земельного кодексу України (в редакції на момент звернення з даним позовом) Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки Згідно з частиною 2 статті 134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, будівель, споруд, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, не підлягають продажу на конкурентних засадах, земельних торгах. Відповідно до ст.212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Правові, економічні та соціальні основи організації здійснення державного контролю за використанням і охороною земель визначені Законом України "Про державний контроль за використанням та охороною земель". Згідно зі статтею 1 вказаного Закону самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Отже, відповідно до вимог наведеного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки. Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. Таким чином, при вирішенні даного спору дослідженню підлягає, зокрема, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо. Відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент набуття права власності на будівлю відповідачем) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Статтею 120 Земельного кодексу України унормовано, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. З огляду на приписи статті 182, частини 2 статті 331 та статті 657 Цивільного кодексу України покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно. Таким чином, з виникненням прав власності на будівлю чи споруду у громадянина виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов`язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. У разі ж встановлення того, що громадянин вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, то відсутність у нього переоформлених на його ім`я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення, а відтак і бути підставою для застосування приписів статті 212 Земельного кодексу України. Як вбачається з матеріалів справи, оформлення права користування спірною земельною ділянкою для експлуатації та обслуговування СТО було здійснено відповідачем, про що зазначено вище. В свою чергу, як вбачається з матеріали справи, зі сторони Київської міської ради були вчинені дії, які свідчать про погодження дій відповідач про намір укласти в подальшому договір оренди земельної ділянки, на якій знаходиться нерухоме майно. Про вказані обставини свідчить рішення постійної комісії Київської міської ради з питань земельних відносин від 25.07.2007, згода Київського міського голови на розроблення документації із землеустрою від 06.12.2007. Таким чином, вказані дії свідчать про здійснення власником нерухомого майна юридично значимих дій, спрямованих на одержання земельної ділянки в користування, необхідну для обслуговування цього майна. З цих підстав, у суду відсутні підстави вважати, що в діях відповідача відсутнє самовільне зайняття спірної земельної ділянки, оскільки виходячи із приписів статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України, вона, набувши право власності на нежитлове приміщення на підставі Договорів купівлі-продажу, правомірно ініціювала одержання спірної земельної ділянки у користування. Аналогічні правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 06.12.2010 у справі №40/3, а також у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі №910/5702/17. Враховуючи вищевикладене, відсутність у [PERSON] , на момент здійснення перевірки, правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, не може кваліфікуватись як самовільне зайняття земельної ділянки у розумінні статті 376 Цивільного кодексу України, а відтак і не може бути підставою для застосування приписів статті 212 Земельного кодексу України. рекомендовано міському голові надати згоду на розробку проекту відведення земельної ділянки в оренду на 1 рік за умови подальшого викупу для експлуатації і обслуговування СТО. 19.08.2007 постановою Вишгородського районного суду Київської області зобов`язано позивача надати відповідачу у користування у вигляді оренди з наступним викупом земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , на якій розташована будівля площею 486,10 кв.м. 06.12.2007 Київський міський голова надав згоду на розроблення документації із землеустрою зазначеної ділянки. КП «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації земель» складено технічне завдання на розроблення проекту землеустрою. Такий проект розроблено та з 2008 року знаходиться на розгляді Київської міської ради. Дані обставини не оспорювались представником позивача, а тому не підлягають доказуванню в силу положень ст.82 ЦПК України. Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі рішення Київської міської ради №317/1182 від 02.04.2015 «Про забезпечення недопущення самочинного будівництва та самовільного зайняття земельних ділянок» було здійснено перевірку та складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства №17-0071-05 від 17.10.2017. У ході перевірки встановлено, що на частині земельної ділянки (код 78:049:013) орієнтовною площею 0,08 га на [ADDRESS] розташована нежитлова будівля (літ.З) автомийка загальною площею 486,10 кв.м., яка відповідно до реєстру речових прав на нерухоме майно належить на праві власності [PERSON] . Право власності чи користування відповідача на дану земельну ділянку не зареєстроване. Київська міська рада як єдиний розпорядник земель комунальної власності міста, рішень про передачу зазначеної земельної ділянки у власність або користування відповідачу не приймала. Відповідно до приписів ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатам аукціону. Статтею 123 Земельного кодексу України унормовано, що надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно зі ст.124 Земельного кодексу України (в редакції на момент звернення з даним позовом) Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки Згідно з частиною 2 статті 134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, будівель, споруд, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, не підлягають продажу на конкурентних засадах, земельних торгах. Відповідно до ст.212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Правові, економічні та соціальні основи організації здійснення державного контролю за використанням і охороною земель визначені Законом України "Про державний контроль за використанням та охороною земель". Згідно зі статтею 1 вказаного Закону самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Отже, відповідно до вимог наведеного законодавства обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки. Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. Таким чином, при вирішенні даного спору дослідженню підлягає, зокрема, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо. Відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент набуття права власності на будівлю відповідачем) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Статтею 120 Земельного кодексу України унормовано, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. З огляду на приписи статті 182, частини 2 статті 331 та статті 657 Цивільного кодексу України покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно. Таким чином, з виникненням прав власності на будівлю чи споруду у громадянина виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов`язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. У разі ж встановлення того, що громадянин вживав необхідних заходів до оформлення свого права землекористування, то відсутність у нього переоформлених на його ім`я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може розцінюватися як правопорушення, а відтак і бути підставою для застосування приписів статті 212 Земельного кодексу України. Як вбачається з матеріалів справи, оформлення права користування спірною земельною ділянкою для експлуатації та обслуговування СТО було здійснено відповідачем, про що зазначено вище. В свою чергу, як вбачається з матеріали справи, зі сторони Київської міської ради були вчинені дії, які свідчать про погодження дій відповідач про намір укласти в подальшому договір оренди земельної ділянки, на якій знаходиться нерухоме майно. Про вказані обставини свідчить рішення постійної комісії Київської міської ради з питань земельних відносин від 25.07.2007, згода Київського міського голови на розроблення документації із землеустрою від 06.12.2007. Таким чином, вказані дії свідчать про здійснення власником нерухомого майна юридично значимих дій, спрямованих на одержання земельної ділянки в користування, необхідну для обслуговування цього майна. З цих підстав, у суду відсутні підстави вважати, що в діях відповідача відсутнє самовільне зайняття спірної земельної ділянки, оскільки виходячи із приписів статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України, вона, набувши право власності на нежитлове приміщення на підставі Договорів купівлі-продажу, правомірно ініціювала одержання спірної земельної ділянки у користування. Аналогічні правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 06.12.2010 у справі №40/3, а також у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі №910/5702/17. Враховуючи вищевикладене, відсутність у [PERSON] , на момент здійснення перевірки, правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, не може кваліфікуватись як самовільне зайняття земельної ділянки у розумінні статті 376 Цивільного кодексу України, а відтак і не може бути підставою для застосування приписів статті 212 Земельного кодексу України. Щодо позовних вимог в частині приведення спірної земельної ділянки у придатний для використання стан, суд вважає необхідним зазначити наступне. В силу норм ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст.179 ЦК України). До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення (ч.1 ст.181 ЦК України). Встановлені судом обставини справи свідчать, що на спірній земельній ділянці [PERSON] належить нежитлова будівля (літ.З) - автомийка загальною площею 486,10 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, будь-яке переміщення вказаної нерухомості є неможливим без її знецінення (знищення) та зміни її призначення. Крім того, частиною 1 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї ж статті визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. За ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Згідно чинного земельного законодавства використання землі здійснюється або на праві власності, або на праві користування земельною ділянкою (в даному випадку - договору оренди земельної ділянки). Так, у відповідача виникло право власності на нерухомість на підставі цивільно-правової угоди, яке зареєстроване відповідно до законодавства. Втім, право користування земельною ділянкою, яка знаходиться під цією нерухомістю належним чином нею не оформлено, але недотримання порядку оформлення права на земельну ділянку, на якій розташована нерухомість, не може бути підставою для обмеження права відповідача, як власника нерухомості на користування нерухомістю та, як наслідок - земельною ділянкою, на якій вона розташована, оскільки користування нерухомістю неможливе без користування земельною ділянкою. Зобов`язання відповідача в примусовому порядку звільнити земельну ділянку та передати її в натурі Київській міській раді, фактично означає знесення належного їй на праві власності майна, що є порушенням права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України. Зазначені обставини виключають можливість звільнення земельної ділянки під будівлею з посиланням на її самовільне зайняття. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Аналогічну правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі №6-92цс13. Крім того, суд звертає увагу на те, що знесення нерухомого майна є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності (аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі №21-1959а16). Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які докази своєчасного реагування та притягнення контролюючими органами за використанням і охороною земель у місті Києві відповідача до відповідальності з підстав самовільного будівництва нерухомого майна на спірній земельній ділянці. При цьому, як встановлено вище, [PERSON] , зареєструвавши право власності на нерухоме майно, ініціювала реалізацію свого права відповідно до законодавства на одержання спірної земельної ділянки в користування, необхідну для його обслуговування. В разі укладання договору оренди спірної земельної ділянки буде дотримано справедливу рівновагу між інтересами суспільства та правами законного власника нерухомого майна, якою є позивачка. З цих підстав, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed