Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

06 червня 2014 року Позивач [PERSON] звернулася в Шевченківський районний суд м. Львова з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, [PERSON], Головного управління Міндоходів у Львівській області, Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області, третіх осіб Головного слідчого управління МВС України та відділ реєстрації речових прав реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про звільнення майна з-під арешту. Свої позовні вимоги аргументує тим, що 06 листопада 2012 року старшим слідчим в особливо важливих справах Головного слідчого управління Міністерства Внутрішніх справ України Киричком В.М. у кримінальній справі № 24-363 винесено постанову, якою накладено арешт на будинок [ADDRESS] Позивач вважає, що накладення арешту на будинок [ADDRESS] є незаконним, оскільки цей будинок належить їй на праві приватної власності, а тому вимушена звернутись в суд. В судовому засіданні представники Позивача позов підтримали та надали пояснення, що аналогічні викладеному в позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник Відповідача - Міністерства внутрішніх справ України позов заперечив з тих підстав, що згідно з нотаріальним договором купівлі-продажу від 23.11.1995 року позивачка придбала земельну ділянку та об'єкт незавершеного будівництва - будинок [ADDRESS] Зазначає, що відповідно до ст. 334 ЦК України та ст. 18 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності на об'єкт виникає з моменту його державної реєстрації та підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно або витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно. Таким чином вважає, що в матеріалах справи відсутні документи, що засвідчують право власності позивачки на нерухоме майно, арешт на яке вона вимагає скасувати. Також зазначає, що позивачка просить скасувати арешт на нерухоме майно, подальшу долю якого вирішено вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.02.2014 року № 607/16511/13-ц, яким постановлено конфіскувати все майно належне [PERSON] на праві приватної власності. Просить суд відмовити в задоволені позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Представник Відповідача - Головного управління Міндоходів у Львівській області в судовому засіданні зазначила, що відомство, котре вона представляє у суді не є належним відповідачем у справі і саме з цих підстав позов заперечила. Представник Відповідача - Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи Головного слідчого управління МВС України в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Представник третьої особи Відділу реєстрації речових прав реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції в судовому засіданні віднесла вирішення спору на розсуд суду. Заслухавши пояснення Сторін по справі, з'ясувавши дійсні обставини справи, повно та всебічно дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення з наведених нижче підстав та мотивів. Так судом встановлено та підтверджено належними доказами наступне. Старшим слідчим в особливо важливих справах Головного слідчого управління Міністерства Внутрішніх справ України Киричком В.В. проводилося розслідування у кримінальній справі № 24-363 (кримінальне провадження внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12011000000000004 від 21.11.2012 року) про обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 305 та ч.3 ст. 307 КК України. В ході досудового слідства встановлено, що [PERSON] (відповідач-2) проживав в будинку за адресою: [ADDRESS] що підтверджується довідкою про склад сім'ї № 1197 від 24.10.2012 року виданою Брюховецькою селищною радою. Таким чином, слідством зроблено висновок, що на підставі зазначеної довідки про склад сім'ї будинок [ADDRESS] належить [PERSON] (ІПН [NUMBER]). У зв'язку з цим, постановою слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Міністерства Внутрішніх справ України Киричка В.В. від 06 листопада 2012 року у даному кримінальному провадженні накладено арешт на будинок [ADDRESS]. На підставі зазначеної постанови, 14 листопада 2012 року реєстратором: Державне підприємство „Інформаційний центр" Міністерства юстиції України в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна зареєстровано обтяження (арешт нерухомого майна) за № 13245851. Згодом, Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.02.2014 року № 607/16511/13-ц визнано винним [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 305 та ч.3 ст. 307 КК України та конфісковано все майно належне засудженому на праві власності. Судом встановлено, що Позивач [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу від 23 листопада 1995 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] за № у-4147 придбала у [PERSON] незакінчений будівництвом житловий будинок з відповідною земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Відповідно до пункту 6 даного Договору купівлі-продажу, невід'ємною його частиною є договір на будівництво житлового будинку на правах приватної власності, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 16 листопада 1995 року відповідно до якого Забудовник на земельній ділянці зобов'язався побудувати житловий двоповерховий будинок. Крім цього, в матеріалах справи наявний технічний паспорт виготовлений 05.06.2008 року уповноваженим органом ОКП ЛОР „БТІ та ЕО" за замовленням власника - [PERSON] з якого вбачається, що Позивач фактично закінчила будівництво будинку [ADDRESS]. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Таким чином, зазначені докази в сукупності підтверджують набуття Позивачем набула права власності на зазначене майно. Суд не приймає до уваги, посилання представника Відповідача-1 на норми ст. 18 Закону „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" згідно з якими право власності на об'єкт виникає з моменту його державної реєстрації та підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно або витягом з державного реєстру прав на нерухоме майно, оскільки позивач набула право власності на майно згідно з договором купівлі-продажу від 23.11.1995 року до набрання чинності зазначених норм права. Крім цього, чинний на той час ЦК УРСР пов'язував факт виникнення права власності не з моменту державної реєстрації, а з моменту укладення відповідного договору та його реєстрації. Також суд відхиляє доводи представника Відповідача-1 про те, що вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.02.2014 року № 607/16511/13-ц вирішено питання щодо будинку [ADDRESS], оскільки згідно з зазначеним вироком суд постановив конфіскувати все майно належне [PERSON] на праві приватної власності. Наявні в матеріалах справи докази свідчать про те, що відповідний будинок не належав та не належить засудженому на праві приватної власності, факт його проживання згідно з довідки про склад сім'ї не є документом, який підтверджує наявність чи відсутність права. Крім того, суд вважає, що слідчим не враховано, що підстави набуття права власності визначено згідно з розділом 24 Цивільного кодексу України, зокрема, згідно з ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Крім цього, статтею 19 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено перелік документі, які можуть посвідчувати право власності, зокрема, такими є: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Таким чином, довідка про склад сім'ї не є правочином, а також не може бути документом, який посвідчує право власності особи на майно. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи викладене, майно на яке накладено арешт, а саме: будинок [ADDRESS] згідно з постановою 06 листопада 2012 року старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Міністерства Внутрішніх справ України у кримінальній справі № 24-363 слід звільнити з-під арешту та скасувати відповідний запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за № 13245851 від 14.11.2012 року. Крім цього позивач не є учасником кримінального процесу та не має жодного відношення до кримінальної справи в рамках якої накладеного арешт на майно засудженого, а відтак, справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 370-1 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, зокрема, питання підвідомчості даної категорії справ було вирішено Постановою Верховного суду України від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 предметом перегляду якого стала суперечка за позовом власника про звільнення майна з-під арешту, накладеного в процесі кримінального провадження. Так, позивач посилався на ту обставину, що саме він є власником майна, яке було обтяжене на підставі постанови слідчого про накладення арешту на майно та цінності підозрюваного. Право власності позивача на арештоване майно було підтверджено договором купівлі-продажу, посвідченим нотаріально, а підставою для звернення до суду став той факт, що на належні позивачу об'єкти нерухомого майна накладено арешт в рамках кримінального провадження, учасником якого він не є. При цьому постанова була прийнята щодо третьої особи, а сам позивач не мав ніякого відношення до підозрюваного. ВСУ дійшов висновку, що право власності особи, яка не є учасником кримінального судочинства, має захищатися шляхом звільнення цього майна з-під арешту, а отже, законодавство про захист права власності поширюється на ці відносини. Так, у відповідності зі статтею 321 ЦК право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, вимоги особи, засновані на його право власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, встановленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.08.1976 року „Про судову практику в справах про виключення майна з опису" визначено, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує: боржника; особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. У тих випадках, коли опис проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач притягується відповідна державна податкова інспекція. А тому, Головне управління Міндоходів у Львівській області та Державна податкової інспекції у Шевченківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області беруть участь в даній справі в якості Відповідачів.

Outcome: approved