Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-15 00:00:00

в жовтні 2017 року позивач ПАТ "Дельта-Банк" в особі Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Кадирова Владислава Володимировича звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON]; третя особа: Фізична особа підприємець [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.11.2017 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що28.09.2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено Договір кредитної лінії № НКЛ - 2007499. ПАТ «Дельта Банк» свої зобов'язання за договором кредитної лінії виконав, надавши ФОП [PERSON] в користування кредитні кошти за вказаним Договором. Позичальником належним чином не виконувались умови Кредитного договору, внаслідок чого АТ "Дельта банк" звернувся з позовною заявою про стягнення заборгованості з ФОП [PERSON] до господарський суду Дніпропетровської області. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2014 року по справі № 904/9544/13 позовні вимоги АТ «Дельта Банк» задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця [PERSON] заборгованості у розмірі 14 946,08 грн. - сума заборгованості за кредитом, 418,00 грн. - сума заборгованості по процентам, 3444,42 грн. - розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту, 1 228,42 грн. - розмір пені за несвоєчасне повернення процентів, 1 720,50 грн. - судового збору. Станом на 06.09.2017 року Відповідач не виконав належним чином умови кредитного договору та рішення суду по справі № 904/9544/13, внаслідок чого наявна заборгованість за кредитним договором від 28.09.2011 року за № НКЛ - 2007499 станом на 06.09.2017 року у сумі 65752,95 грн., яка складається з: суми простроченої заборгованості за кредитор - 14946,08 грн.; суми заборгованості за простроченими процентами - 24 123,08 грн.; розміру пені за несвоєчасне повернення процентів - 26610,90 грн.; суми трьох процентів річних від суми прострочених процентів - 72,89 грн.. В забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за Кредитним договором від 28.09.2011 року за № НКЛ - 2007499 був укладений Іпотечний договір від 28.09.2011 року між АТ «Дельта Банк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області та зареєстрований в реєстрі за № 1663, предметом іпотеки за яким є: нежитлове приміщення, загальною площею 44,9 кв.м., вбудоване в підвал 3-4 поверхового житлового будинку, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з невиконанням відповідачем рішення суду, позивач просить, в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором від 28.09.2011 року за № НКЛ - 2007499, в розмірі 65752,95 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 28.09.2011 року, що посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області зареєстрованого в реєстрі за № 1663, що належить [PERSON] (50029, [ADDRESS], Ідентифікаційний код - [NUMBER]), а саме: нежитлове приміщення, загальною площею 44,9 кв.м., вбудоване в підвал 3-4 поверхового житлового будинку, що розташоване за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, за ціною встановленою на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач та третя особа в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином. Вислухавши представника позивача, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 28.09.2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено Договір кредитної лінії № НКЛ - 2007499, відповідно до якого позивач надав відповідачеві у тимчасове користування, на умовах строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти в межах не відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 35 000,00 грн., який зменшується щомісячно рівними частинами відповідно до встановленого Графіку зменшення максимального ліміту заборгованості згідно Додатку № 1 до цього договору, який є його невід'ємною частиною зі сплатою плати за користування грошовими коштами в розмірі 24,99% процентів річних, з кінцевим терміном повернення до "27" вересня 2014 року включно, на умовах визначених цим договором. Відповідно до п. 1.1.1. Кредитного договору у випадку невиконання Позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених п. п. 5.11. - 5.12. цього Договору, плата за користування Кредитом встановлюється в розмірі 30 % річних починаючи з дня невиконання зазначених зобов'язань. Підвищена плата за користування грошовими коштами в розмірі 30 % річних діє до дня (включно) виконання умов п. п. 5.11.-5.12. цього Договору. При цьому Сторони погодили, що зазначене збільшення розміру річної процентної ставки по цьому Договору не потребує додаткового двостороннього погодження та внесення відповідних письмових змін до цього Договору. В період дії договору відповідач не дотрималась умов кредитного договору внаслідок чого виникла заборгованість. Як вбачається з матеріалів справи 28.09.2011 року для забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором № НКЛ - 2007499 між [PERSON] та позивачем укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області та зареєстрований в реєстрі за № 1663, предметом іпотеки за яким є: нежитлове приміщення, загальною площею 44,9 кв.м., вбудоване в підвал 3-4 поверхового житлового будинку, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2014 року по справі № 904/9544/13 позовні вимоги АТ «Дельта Банк» задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця [PERSON] заборгованості у розмірі 14946,08 грн. - сума заборгованості за кредитом, 418,00 грн. - сума заборгованості по процентам, 3444,42 грн. - розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту, 1228,42 грн. - розмір пені за несвоєчасне повернення процентів, 1720,50 грн. - судового збору. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.10.2015 прийнято рішення № 181 «Про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу Фонду провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова Владислава Володимировича, строком на 2 роки з 05 жовтня 2015 року до 04 жовтня 2017 року включно. Продовжено повноваження по 04.10.2019 року. Згідно із частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. У частинах першій, третій статті 36 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними. Відповідно до положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України "Про іпотеку" правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі N 6-1219цс16. Крім того, суд, розглядаючи даний спір, вважає за обов'язкове врахувати правові висновки Верховного Суду України. Так, правова позиція Верховного Суду України, що висловлена ним 28 вересня 2016 року в своїй постанові в справі N 6-1243цс16, вказує, що відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, при вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону, в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки. Як встановлено з іпотечного договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, в порядку, визначеному у застереженні про задоволення вимог іпотекодержателя у Розділі 7 договору іпотеки. Згідно п.7.3, 7.4 договору іпотеки іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Сторони договору домовились про те, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно, згідно із застереженнямпро задоволення вимог Іпотекодержателяв позасудовому порядку, на підставі цього договору, шляхом: зокрема продажу іпотекодержателем предмета іпотеки. Задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателя здійснюється відповідно до Розділу 7.4.2 договору іпотеки. Таким чином, іпотечним договором визначено, що задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки є одним із позасудових способів врегулювання і здійснюється на підставі договору купівлі-продажу. Стаття 35 ЗУ «Про іпотеку» зазначає, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від Іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права Іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Крім того, суд дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позивач, не надав суду доказів того, що позивачем відповідно до умов укладеного договору іпотеки надіслано відповідачу повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки; що відповідачем чинились перешкоди у доступі іпотекодержателю до предмета іпотеки та у разі доведеності факту отримання повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом продажу предмета іпотеки ухилення останньої від виконання умов договору іпотеки, не доведено вирішення справи в позасудовому порядку. Верховний Суд України в узагальненні роз'яснив, що зазначене положення Закону України "Про іпотеку"є оціночним, у зв'язку із чим підлягає детальному мотивуванню в рішенні суду. У такому разі суд повинен дійти висновку про те, чи підпадає спірна ситуація, яка ним розглядається, під зміст цього оціночного поняття та чи не суперечить його застосування загальному змісту й призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини. При цьому повинна бути врахована й співмірність заборгованості з вартістю іпотечного майна. Аналогічна позиція міститься і в п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України N 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин". З огляду на ці обставини у контексті положень Закону України «Про іпотеку» та правових позицій Верховного Суду України щодо застосування цього Закону, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову. Вартість предмету іпотеки в наданих суду доказах на час звернення з позовом до суду не визначена, за таких обставин, суд вважає недоведеним те, що позовні вимоги співмірні із залишком боргу. Крім того, згідно ч. 1 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Всупереч вказаним вимогам закону суду не подано достатніх даних та належних і допустимих доказів обставин, які підлягають обов'язковому зазначенню у рішенні суду у випадку звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, суду не подано жодних доказів вартості предметів іпотеки станом на час звернення до суду або розгляду справи, в позовних вимогах не визначено вартість майна, що позбавляє суд об'єктивно оцінити співмірність та обґрунтованість позовних вимог банку, тому задоволення позову в межах наявних у справі доказів є неможливим. Крім цього, щодо нарахованої суми боргу слід зазначити наступне. Як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на наявну у третьої особи ФОП [PERSON], як основного боржника заборгованість, яка виникла через невиконання належним чином умов кредитного договору та рішення суду по справі № 904/9544/13, внаслідок чого наявна заборгованість за кредитним договором від 28.09.2011 року за № НКЛ - 2007499 що станом на 06.09.2017 року становить 65752,95 грн., та складається з суми простроченої заборгованості за кредитом - 14946,08 грн.; суми заборгованості за простроченими процентами - 24 123,08 грн.; розмір пені за несвоєчасне повернення процентів - 26610,90 грн.; суми трьох процентів річних від суми прострочених процентів - 72,89 грн. Відповідно до договору кредиту від 28.09.2011 року за № НКЛ - 2007499 відсоткова ставка за користування грошовими коштами встановлена в розмірі 24% та за невиконання будь-якого зобов`язання згідно кредитного договору плата за користування кредитом встановлюється в розмірі 30%. Крім цього сторони погодили, що зазначене збільшення відсоткової ставки не потребує додатково погодження між сторонами та внесення додаткових письмових змін до договору. На підтвердження суми боргу, позивачем надано суду розрахунки заборгованості за договором кредиту. Так, у розрахунку заборгованості позивачем зазначено, що з 30.09.2014 року відсотки за користування кредитом було збільшено до 44,99%. Між тим, у відповідності до ч.3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати таким вимогам: 1) поточне значення індексу повинно періодично, але не рідше одного разу на місяць, публікуватися в засобах масової інформації або оприлюднюватися через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації. Кредитний договір повинен містити посилання на джерело інформації про відповідний індекс; 2) індекс повинен ґрунтуватися на об'єктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів; 3) значення індексу повинно встановлюватися незалежною установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових послуг. У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки. Суду не надано достатніх та допустимих доказів того, що збільшення процентної ставки відбувалося за погодженням з третьою особою, як основних боржником. Крім цього слід зазначити наступне - у абзаці 1 пункту 28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі ст. 1056-1 ЦК України у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. У абзаці 3, 4 пункту 28 вказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року судам роз'яснено, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст. ст. 641-642 ЦК України або в порядку, визначеному ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Таким чином, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, оцінивши належність, допустимість, а також достатність доказів, взаємозв'язок у їх сукупності, враховуючи вищенаведене, на підставі поданих доказів, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 1600,00 грн., який сплачений позивачем при зверненні до суду, оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, то судовий збір не повертається.

Outcome: dismissed