Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] (далі [PERSON]І.) звернулася до суду із зазначеним позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (далі- ПАТ «КБ «Приватбанк»). Свої позовні вимоги мотивувала тим, що нею із указаним банком було укладено договір банківського вкладу від 30 січня 2012 року № SAMDN25000723232428 «Стандарт на 12 місяців» на суму 150000 грн. із виплатою 15,5 процентів річних, строком на 12 місяців. У подальшому 12 серпня 2012 року позивач передала банку додатково 100\~000 грн. для розміщення на цьому депозитному вкладі. Після закінчення терміну дії договору 31 січня 2013 року у визначений договором строк 01 лютого 2014 року, 02 лютого 2015 року сторони не заявляли про розірвання договору, а тому цей договір відповідно до положень його п. 6, 7 та вимог ч. 4 ст. 1060 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) був автоматично продовжений ще на один рік до 03 лютого 2016 року. 29 січня 2016 року банк отримав від представника позивача заяву про розірвання договору № SAMDN25000723232428 та пропозицією повернути позивачу грошові кошти передані банку у сумі 250\~000 грн. із нарахованими процентами. Відповідачем такі кошти не повернуто і не виплачено нарахованих процентів із посиланням на те, що банком призупинено обслуговування клієнтів Кримського ГРУ ПАТ «КБ «Приватбанк». У звязку із цим позивач просить стягнути із цієї банківської установи на її користь грошові кошти у загальному розмірі 373\~346 грн., що складається із 250\~000 грн. неповернутого вкладу, 45\~000 грн. невиплачених відсотків за вкладом за період з 01 лютого 2014 року по 01 лютого 2015 року, 50\~000 грн. невиплачених відсотків за вкладом за період з 02 лютого 2015 року по 03 лютого 2016 року, а також індекси інфляції за указані період по 21\~884,95 грн. та 3615,69 грн. відповідно і 3% річних за періоди по 2058,39 грн. та 787,09 грн. відповідно. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2016 року відкрито провадження у цивільній справі № 201/2727/16-ц та призначено її до розгляду. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями указану справу для розгляду автоматизованою системою 25 лютого 2016 року розподілено судді Черновському Г.В., але у звязку із звільненням указаного судді з посади судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська розпорядженням керівника апарату призначено повторний автоматизований розподіл справи, яка згідно із протоколом від 04 жовтня 2016 року передана для розгляду судді Ходаківському М.П. Ухвалою від 04 жовтня 2016 року суддею Ходаківським М.П. прийнято цивільну справу № 201/2727/16-ц до свого провадження та призначено її до судового розгляду. Представник позивача у судове засідання, що було призначене на 16 січня 2017 року, надала заяву про розгляд справи за її відсутності за наявними у матеріалах справи доказами (а.с. 137). Представник відповідача у судове засідання призначене на 16 січня 2017 року не зявилася, про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином, докази чого наявні у матеріалах справи (а.с. 136). Приписами ст. 157 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Частиною 2 ст. 169 Кодексу передбачено, що неявка представника в судове засідання без поважних причини або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Ураховуючи, що розгляд справи триває значний час, відповідач належним чином повідомлений про призначене у справі судове засідання, а також зважаючи на те, що відповідачем подані письмові заперечення на позов (а.с. 40-93) судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано договір банківського вкладу від 30 січня 2012 року SAMDN25000723232428 «Стандарт на 12 місяців» із відкриттям рахунку № 26350611980240 та заяву на оформлення вкладу на суму 150 000 грн. із виплатою 15,5 процентів річних, строком на 12 місяців (а.с. 8, 9). У ході судового розгляду справи представником позивача надано оригінал цього договору та заяви, що підтверджується звукозаписом судового засідання. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Положення ст. 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Згідно з п. 1.4 Положення залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (п. 1.8 Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов'язаний надати клієнту під підпис (п. 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (п. 1.10 Інструкції). Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред'явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку. Згідно з п. 2.9 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 червня 2011 року за № 790/19528, банк (філія, відділення) зобов'язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Вирішуючи спори у таких правовідносинах суд має зробити висновки щодо застосування норм матеріального права, а саме: ст. 1059 ЦК України, п. 1.4 Положення, пп. 1.8, 1.10 Інструкції № 492, п. 8 гл. 2 «Приймання банком готівки» розд. ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції № 337. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 29 січня 2014 року у справі № 6-149цс13, від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-118цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1286цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України. Суд відзначає, що в порядку указаних приписів законодавства позивач довела той факт на виконання указаного договору передала банку 150\~000 грн. для розміщення на визначеному рахунку із отриманням відсотків, що підтверджується платіжним дорученням № [NUMBER] із зарахуванням отриманих коштів на № 26350611980240 (а.с. 10). Судом перевірено оригінал цього платіжного доручення, наявність на ньому печатки банку і звірено копію із оригіналом, що підтверджується звукозаписом судового засідання. Отже, позивачем доведено у встановленому законом порядку передачу банківській установі грошових коштів у сумі 150\~000 грн. Проте з урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що позивач у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження внесення за указаним ним договором (заявою) коштів у сумі 100\~000 грн., оскільки матеріали справи не містять ощадної книжки, а квитанція про передачу коштів у цій сумі є вкрай низької якості і не засвідчена печаткою банку. Позивач звернулася до банку про повернення їй переданих коштів та розірвання договору, що узгоджується із положенням п. 9 укладеного між сторонами договору, але такі кошти всупереч умовам договору та наведеним приписам законодавства виплачені їй не були і відповідачем в ході вирішення спору таких доказів до суду не надано. З огляду на це позовні вимоги в частині стягнення із банку грошових коштів переданих банку за договором банківського вкладу підлягають задоволенню частково у сумі 150\~000 грн. Що стосується стягнення із відповідача суми відсотків, інфляційних втрат та 3% річних, то ці вимоги задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Як визначено у п. 8 договору № SAMDN25000723232428 «Стандарт на 12 місяців» відсотки під час нового строку вкладу нараховуються на суму вкладу за процентною ставкою для вкладу даного найменування і строку, що діють у банку на день закінчення попереднього строку вкладу, без укладення додаткових додаткових угод до договору. Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобовязань не припиняє зобовязальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обовязок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом. Аналізуючи позовні вимоги [PERSON], слід дійти висновку, що вона не просить стягнути відсотки на суму переданого вкладу за період строку дії договору перших 12 місяців після передачі коштів, розмір яких був встановлений самим договором, а просить стягнути із відповідача відсотки станом на 01 лютого 2015 року та 03 лютого 2016 року, тобто після продовження строку дії договору, і такий розмір відсоткової ставки визначає на рівні 18% та 20 % відповідно. Проте жодних належних і допустимих доказів такого розміру процентної ставки для вкладу даного найменування і строку, що діють у банку на день закінчення попереднього строку вкладу, суду не надано. Суд спряв сторонам у наданні цих доказів, але матеріали справи не містять підтверджуючих документів належного розміру відсоткової ставки за указані періоди, а тому підстав для задоволення позову в цій частині немає. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, системний аналіз положень цієї правової норми указує на те, що борг має бути сплачено з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, у разі прострочення виконання основного зобовязання, а оскільки індекс інфляції та три відсотки річних позивач нараховує за період з 01 лютого 2014 року по 03 лютого 2016 року, а із заявою про розірвання договору вона звернулася тільки 29 січня 2016 року, то в даному випадку за цей період у відповідача немає ознак прострочення, оскільки дія договору пролонгувалася і він має сплатити тільки суму вкладу, яку отримав від позивача і суму відсотків. Проте позивач не позбавлена права звернутися до суду із позовом до відповідача про стягнення суми відсотків за визначені нею періоди після встановлення належного розміру відсоткової ставки, а також індексу інфляції та трьох відсотків річних після розірвання договору і неповерненням відповідачем коштів, оскільки суд розглядає справу лише в межах позовних вимог. Оцінюючі всі докази досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності, та приймаючи до уваги приписи законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, судові витрати підлягають стягненню із відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial