Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

І.Виклад позиції позивача та відповідача. До Іллічівського міського суду Одеської області звернулась [PERSON] (далі позивач) з позовом, (а.с. 3-6) до ПАТ «МТБ БАНК» (далі Відповідач), про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, щоу неї неодноразово виникала потреба користуватись послугами відділення ПАТ «МТБ БАНК», розташованого в м. Одесі по вул. Бочарова, 6, та кожного разу вона стикалась з тим, що в даному відділені не створені умови для доступу людей з обмеженими можливостями - відсутній пандус, спеціальний підйомник чи інші засоби доступності для людей з порушеннями опорно-рухового апарату. На підтвердження зазначеної обставини позивачка посилається на акт складений комісією від 28.08.2020 р., яким встановлено відсутність безбар`єрного доступу для осіб з інвалідністю та порушення вітчизняних та міжнародних норм права. Позивач зазначає, що через недотримання нормативів безбар`єрного середовища відповідачем, останнім були здійснені дискримінаційні дії щодо позивача, позивач відчула значні душевні страждання, вона стала жертвою факту дискримінації з боку відповідача. Позов направлений на змушення відповідача змінити своє ставлення до людей з особливими потребами. При цьому, позивач стверджує про зміну її звичайного способу життя та оцінює нанесену неї моральну шкоду у 200 000 грн. Позивачка змушена звернутись до суду в захист своїх прав та просить суд: Зобов`язати Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК» (код ЄРДПОУ:21650966) вчинити дії з встановлення відповідно до вимог чинного законодавства України пандусу або підйомника для доступу маломобільних груп населення/інвалидів до приміщення банку, що знаходиться в м. Одеса по вул. Бочарова, 6 . Стягнути з Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК» (код ЄРДПОУ:21650966) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. (двісті тисяч гривень 00 копійок). Представник відповідача Глазов О.О. надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити (а.с. 46-49). ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач в судове засідання не з`явилася, сповіщалася належним чином, про причини неявки не сповістила (а.с. 36). Представник відповідача надавав до суду відзив по справі, заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог сповіщався належним чином, в судове засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи без його участі (а.с. 46-49). ІІІ. Інші процесуальні дії у справ. Ухвалою Суворовського районного суду Одеської області від 08.09.2020 року передано справу за підсудністю до Іллічівського міського суду Одеської області (а.с. 20). Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 18.01.2021 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 35). Судом на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст правовідносин. Позивачка зареєстрована та проживає в [ADDRESS] ), згідно довідки МСЕК 12ААБ № 718122 - є інвалідом дитинства другої групи з ураженням опорно-рухового апарату (а.с. 9). На підтвердження порушення прав позивачки з боку відповідача шляхом не створення умов для доступу людей з обмеженими можливостями, нею було надано суду довідку МСЕК 12ААБ № 718122, копію паспорту позивачки, заяву позивачки на адресу громадської організації «Організація інвалідів «Союз захисту прав осіб з інвалідністю «Справедливість і соціальнарівність», з викладанням обставин щодо не створення у відділенні ПАТ «МТБ БАНК», розташованого в м. Одесі по вул. Бочарова, 6 умов для доступу людей з обмеженими можливостями (а.с. 11). Відповідно акту від 28.08.2020 р., встановлено відсутність безбар`єрного доступу для осіб з інвалідністю та порушення вітчизняних та міжнародних норм права (а.с. 12, 16). Згідно фотозображенням фасадної частини відділення ПАТ «МТБ БАНК», судом не виявлено кнопки виклику для інвалідів працівників відділення, про що вказано у відзиві представником відповідача (а.с. 17). V. Оцінка Суду. Згідно частини 1 ст. 17 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері усіх видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Основи соціальної захищеності інвалідів в Україні визначає і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами (Закон України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (з наступними змінами та доповненнями). Згідно ст. 1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інваліди в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 2 ст. 1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено обов`язок держави створити інвалідам (особам зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження їх життєдіяльності) умови для реалізації ними прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити їх соціальний захист. Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється. Терміни "дискримінація за ознакою інвалідності", "розумне пристосування" та "універсальний дизайн" вживаються у значенні, наведеному в Конвенції про права інвалідів. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, є частиною національного законодавства. Відповідно до ст. 10 Цивільного кодексу України чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, є частиною національного цивільного законодавства України. Якщо у чинному міжнародному договорі України, укладеному у встановленому законом порядку, містяться інші правила, ніж ті, що встановлені відповідним актом цивільного законодавства, застосовуються правила відповідного міжнародного договору України. Відповідно до ст. 2 Конвенції ООН про права інвалідів, ратифікованої 16.12.2009 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про права інвалідів і Факультативного протоколу до неї», дискримінація за ознакою інвалідності означає будь-яке розрізнення, виключення чи обмеження з причини інвалідності, метою або результатом якого є применшення або заперечення визнання, реалізації або здійснення нарівні з іншими всіх прав людини й основоположних свобод у політичній, економічній, соціальній, культурній, цивільній чи будь-якій іншій сфері. Вона включає всі форми дискримінації, у тому числі відмову в розумному пристосуванні. "розумне пристосування" означає внесення, коли це потрібно в конкретному випадку, необхідних і підхожих модифікацій і коректив, що не стають недомірним чи невиправданим тягарем, для цілей забезпечення реалізації або здійснення інвалідами нарівні з іншими всіх прав людини й основоположних свобод; "універсальний дизайн" означає дизайн предметів, обстановок, програм та послуг, покликаний зробити їх максимально можливою мірою придатними для використання для всіх людей без необхідності адаптації чи спеціального дизайну. "Універсальний дизайн" не виключає допоміжних пристроїв для конкретних груп інвалідів, де це необхідно. Відповідно до ст. 9 зазначеної Конвенції: Щоб надати особам з інвалідністю можливість вести незалежний спосіб життя й усебічно брати участь у всіх аспектах життя, держави-учасниці вживають належних заходів для забезпечення особам з інвалідністю доступу нарівні з іншими до фізичного оточення, до транспорту, до інформації та зв`язку, зокрема інформаційно-комунікаційних технологій і систем, а також до інших об`єктів і послуг, відкритих або таких, що надаються населенню, як у міських, так і в сільських районах. Ці заходи, які включають виявлення й усунення перепон і бар`єрів, що перешкоджають доступності, повинні поширюватися, зокрема: на будинки, дороги, транспорт й інші внутрішні та зовнішні об`єкти, зокрема школи, житлові будинки, медичні установи та робочі місця; Держави-учасниці вживають також належних заходів для того, щоб забезпечувати, щоб приватні підприємства, які пропонують об`єкти й послуги, відкриті або такі, що надаються населенню, ураховували всі аспекти доступності для осіб з інвалідністю. З метою реалізації вказаного положення Конвенції статтями 26, 27 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що підприємства, установи та організації зобов`язані створювати умови для безперешкодного доступу інвалідів (у тому числі інвалідів, які використовують засоби пересування та собак-поводирів) до об`єктів фізичного оточення (згідно ст. 4 цього Закону об`єкти фізичного оточення - це об`єкти громадського та цивільного призначення, благоустрою, транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу). Власники та виробники транспортних засобів, виробники та замовники інформації (друковані засоби масової інформації, телерадіоорганізації тощо), оператори та провайдери телекомунікацій повинні забезпечувати надання послуг і виробництво продукту з урахуванням потреб інвалідів. Планування і забудова населених пунктів, формування мікрорайонів, проектування, будівництво і реконструкція об`єктів фізичного оточення без пристосування для використання інвалідами не допускаються. У разі якщо діючі об`єкти неможливо повністю пристосувати для потреб інвалідів, за погодженням з громадськими організаціями інвалідів здійснюється їх розумне пристосування з урахуванням універсального дизайну. Фінансування зазначених заходів здійснюється за рахунок власників (балансоутримувачів) об`єктів або орендарів згідно із договором оренди. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; За нормою ст. 4 ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дія цього Закону поширюється на відносини між юридичними особами публічного та приватного права, місцезнаходження яких зареєстровано на території України, а також фізичними особами, які перебувають на території України. Дія цього Закону поширюється на такі сфери суспільних відносин: доступ до товарів і послуг. Слід також зазначити, що відсутність доступу до банківських послуг порушило право позивача як споживача. Відповідно до ч. 1 ст. б ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», та згідно з приписами Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Відповідно до ст. 6 Закону України від Об вересня 2012 року № 5207-УІ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Будь-які форми дискримінації осіб та/або груп осіб за їх певними ознаками з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, а також юридичних та фізичних осіб забороняються. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України також встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Крім того, відповідно до положень п. 5 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995р., (далі Постанова) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У пункті 9 Постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з врахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода - це прямий наслідок внаслідок заподіяння протиправної дії. Встановлення факту заподіяння моральної шкоди суд вважає беззаперечним. При визначені розміру заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує характер і обсяг душевних та психічних страждань, які зазнала позивач, характер немайнових втрат, їх тривалість, вимушеність змін в життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а також те, що сталося, стало стресовою ситуацією для позивача, спричиняючи моральні страждання. V. Розподіл судових витрат між сторонами. За змістом ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved