Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою [PERSON] , з 12.07.2014 року по 19.02.2019 року, сторони мають спільного сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з матір`ю. Відповідач [PERSON] з жовтня 2019 року перешкоджає позивачу у спілкуванні з дитиною та самоправно, не повідомивши батька дитини, змінила фактичне місце проживання дитини з помешкання в Печерському районі м. Києва на квартиру в м. Біла Церква. [PERSON] не реагує на звернення і прохання позивача надати дозвіл на виїзд дитини за кордон з батьком на відпочинок, хоча позивач надавав такий дозвіл [PERSON] і вона неодноразово виїздила з дитиною за межі України, без супроводу батька. Уточнивши позовні вимоги, позивач просить суд надати йому дозвіл на виїзд за кордон малолітнього сина [PERSON] без дозволу /згоди/ та супроводу матері до Арабської Республіки Єгипет, Швейцарської Конфеедерації, Австрійської Республіки, Федеративної Республіки Німеччина, Французької Республіки на відпочинок у супроводі батька [PERSON] , у період з 30.01.2021р. по 30.03.2021р., з 30.04.2021р. по 30.05.2021р., з 30.07.2021р. по 31.08.2021р., з 31.08.2021р. по 30.09.2021р., з 30.09.2021р. по 31.10.2021р., з 31.10.2021р. по 30.11.2021р., з 30.11.2021р. по 31.12.2021р.; вирішити питання відшкодування судових витрат. Відповідачка [PERSON] подала суду зустрічний позов до [PERSON] про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон в супроводі матері без згоди і супроводу батька дитини, мотивуючи тим, що вона бажає виїхати з сином [PERSON] за кордон на оздоровлення, але [PERSON] заперечує надати такий дозвіл, існує спір. А тому, [PERSON] просить суд надати їй дозвіл на виїзд сина [PERSON] , [INFO] до Арабської Республіки Єгипет в готель Rixos Premium Seagate, Sharm Ash Sheikh, South Sinai Governorate 46628, на лікування, без дозволу (без згоди) та супроводу батька дитини [PERSON] , на строк 6 місяців з 01.03.2021 року по 01.09.2021 р. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов, як первісний, так і зустрічний не підлягають до задоволення. Процесуальні дії та рішення у справі. 14.01.2021 року ухвалою судді було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 05.02.2021року. (Т.1 а.с.120). 23.02.2021 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] - адвоката Хоменка І.В. надійшов відзив на позовну заяву (Т.1 а.с.147-152). 23.02.2021 року відповідач по справі [PERSON] , направила на адресу суду зустрічний позов до [PERSON] про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон (Т.1 а.с.178-183). 04.03.2021 року за ухвалою суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон було залишено без руху. (Т.1а.с.172,173). 22.03.2021 року адвокат Хоменко І.М. подав заяву про усунення недоліків зустрічного позову (Т.1 а.с.186-187). 26.03.2021 року ухвалою суду було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон. Зустрічний позов об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] та здійснено перехід до розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 13.04.2021 року (Т.1 а.с. 196-197) 06.04.2021 року представник позивача, адвокат Левківський Б.К. подав заяву про уточнення позовних вимог справі (Т.1а.с.207-208). 13.04.2021 року ухвалою суду занесеною до протоколу судового засідання було прийнято заяву позивача про уточнення позовних вимог.(Т.1 а.с.228). 30.04.2021р. представник позивача, адвокат Левківський Б.К. подав заяву про уточнення своїх позовних вимог ( Т.2 а.с.1-3). 30.04.2021 року ухвалою суду занесеною до протоколу судового засідання було прийнято уточнені позовні вимоги позивача (Т.2 а.с.20). 05.05.2021 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] про відвід судді (Т.2 а.с. 27-30) 06.05.2021 року ухвалою суду було визнано подану заяву [PERSON] про відвід судді Ярмолі О.Я. необґрунтованою та передано заяву для подальшого авторозподілу (Т.2 а.с.32-33). 07.05.2021 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду було відмовлено у задоволені заяви [PERSON] про відвід судді Ярмолі О.Я. ( Т.2 а.с.34-36). Ухвалою суду від 14.05.2021 року доручено Службі у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області забезпечити проведення кваліфікованим психологом бесіди з малолітнім [PERSON] (Т.2 а.с. 48-49). Ухвалою суду від 14.05.2021 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 25.05.2021 року (Т.2. а.с. 50-52). 08.07.2021 року на виконання ухвали суду від 14.05.2021 року від Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області надійшла пояснювальна записка практичного психолога Козаренко В.О. (Т.2а.с. 74-75). Фактичні обставини справи. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] [INFO] . Наведене підтверджено копією свідоцтва про народження (Т.1 а.с.8). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 19.02.2020 року, шлюб між сторонами розірвано. (Т. 1 а.с.9-11). Встановлено, що малолітній [PERSON] зареєстрований за однією адресою з батьком, в [ADDRESS] (Т.1 а.с. 15,16). [PERSON] зареєстрована та проживає в [ADDRESS] . З кінця 2019 року малолітня дитина сторін проживає разом з матір`ю. Встановлено, що в грудні 2019 року позивач [PERSON] надавав відповідачці нотаріально засвідчену заяву про свою згоду на тимчасовий виїзд за кордон з метою відпочинку до Індонезії (о.Балі) сина [PERSON] , на період з 17.01.2020р. по 16.02.2020р. у супроводі матері дитини (Т. 1 а.с. 45). Встановленим є те, що [PERSON] , через свого представника, звертався до [PERSON] з заявою про надання засвідченої заяви про згоду на виїзд до Арабської Республіки Єгипет, Швейцарської Конфедерації, Австрійської Республіки, Федеративної Республіки Німеччина, Французької Республіки, на відпочинок, малолітнього сина [PERSON] з батьком без супроводу матері. Наведене підтверджено письмово викладеними зверненнями, які були направлені [PERSON] поштою. Матір дитини своєї згоди на виїзд сина за батьком за межі України не надала. (Т.1 а.с. 53,61) Встановленим є те, що з осені 2019 року між сторонами триває спір щодо визначення місця проживання їхньої дитини, щодо участі батька у вихованні та спілкуванні з сином. [PERSON] неодноразово звертався до компетентних органів із заявами про вжиття заходів на дії матері по переміщенню дитини в інше місце, про порушення прав дитини, про вжиття заходів щодо забезпечення контакту з дитиною (Т.1 а.с.22,26,27,29,30-32,33,34-36,39, 43-44). Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Так, за ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон. 14 липня 2016 року Верховною Радою України внесені зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до пункту 3 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. У підпункті 2 пункту 4 Правил передбачено, що громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Так, позивач зазначає п`ять країн, куди має намір та бажання поїхати на відпочинок з малолітнім сином, однак позивач в позовній заяві і в подальших уточнюючих заявах, та своїх поясненнях суду не вказав місця відпочинку (адреси). Незазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини. (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 04.07.2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). ВС зауважив, що сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. А надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (постанова від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17). Суд, відмовляючи в задоволенні первісного позову, також, враховує, що, наразі, триває судовий спір між батьками дитини щодо визначення місця проживання їхньої дитини. Сам позивач в судовому засіданні пояснив, що матір дитини чинить перешкоди батьку в спілкуванні з сином, самоправно змінила місце проживання дитини, близько двох років [PERSON] не бачив свого сина. Також, [PERSON] повідомив, що ніколи самостійно не подорожував і не виїжджав за кордон з дитиною без супроводу матері дитини. Наведені обставини викликають сумніви щодо забезпечення найкращих інтересів дитини поїздкою за кордон . Вимога про надання дозволу на виїзд дитини за межі України заявлено позивачем для виїзду у п`ять різних країн, проте, часовий період таких виїздів співпадає між собою. Виходячи з положень зазначених вище норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Суд, також, враховує думку дитини, яка була з`ясована фахівцем в галузі психології під час бесіди з малолітнім [PERSON] про можливість виїзду за межі України на відпочинок та оздоровлення з одним із батьків. Дитина повідомила, що знає про бажання свого тата і мами поїхати за кордон на відпочинок та оздоровлення разом з ним. Дитина зазначила, що хоче поїхати на відпочинок на о. Балі разом з матір`ю [PERSON] (Т. 2 а.с.75). [PERSON] в зустрічній позовній заяві зазначила період та місце (адресу) запланованого місця перебування з дитиною за кордоном. [PERSON] вказала, що мета виїзду дитини за кордон - це лікування, однак наведеному не надано жодного доказу, відсутні рекомендації чи направлення лікарів дитини на лікування до Арабської Республіки Єгипет. [PERSON] не довела належними та допустимими доказами, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, в Арабську Республіку Єгипет, відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з сином та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини. Крім того, [PERSON] не обґрунтовано тривалість перебування дитини у Арабській Республіці Єгипет, ціль виїзду за кордон, не доведено, що батько дитини заперечував проти виїзду дитини за кордон без супроводу батька. Отже, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог за зустрічним позовом. З огляду наведеного, суд відмовляє в задоволенні первісного та зустрічного позовів. Сторони скористалися своїм правом на судовий захист прав та інтересів, однак їхня позиція не знайшла свого підтвердження в ході розгляду даної справи. Також, суд вважає за потрібне в рішенні попередити обох батьків дитини про обов`язковість виконання ними своїх батьківських обов`язків стосовно малолітнього [PERSON] , лише, в його інтересах. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed