Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

23.04.2018 року позивач в особі представника [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Одеська товарна біржа та просив визнати дійсним договір №23204 купівлі-продажу нерухомого майна від 29.01.1998 року, зареєстрований на Одеській товарній біржі, за умови якого [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON], [PERSON] купили 95/1000 частин квартири загальною площею 197,7 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 29 січня 1998 року між [PERSON], [PERSON] з одної сторони та [PERSON], [PERSON], з іншої сторони було укладеного договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] та [PERSON] купили 95/1000 частин квартири [ADDRESS] в рівних частках. Даний договір було укладено на Одеської товарної біржі та зареєстровано в Одеському міському бюро технічної інвентарізації 03.02.1998 року. Фактично правочин виконано обома сторонами: [PERSON] та [PERSON] отримали за вказаним договором гроші та звільнили квартиру, передав ключі покупцям [PERSON] та [PERSON], які вселились до вказаної квартири та проживали в ній. Ні заперечень, ні зауважень відносно правочину сторонами не заявлялось. На теперішній час позивач постійно проживає за адресою: [ADDRESS], утримає квартиру в належному санітарно-технічному стані, сплачує комунальні платежі. На даний час позивач не може розпоряджатися своїм майном, оскільки укладений у 1998 році не був нотаріально посвідчений, що стало причиною звернення до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим по справі було призначено суддю Бондар В.Я. Ухвалою Приморського район ного суду міста Одеси від 27.04.2018 року позов залишено без руху та надано час для усунення недоліків позовної заяви. 11.06.2018 року на виконання ухвали про залишення позову без руху від позивача в особі представника [PERSON] до канцелярії Приморського районного суду міста Одеси надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 18.06.2018 року провадження по справі було відкрито та призначено до розгляду в загальному позовному порядку з проведенням підготовчого засідання 14.08.2018 року. До суду 24.07.2018 року від відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому позов [PERSON] визнають у повному обсязі та просять його задовольнити. Підтвердили викладені у позові обставини. Учасники справи в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника позивача та відповідачів надходили заяви про розгляд справи за їх відсутності. На адресу третьої особи без самостійних вимог - Одеська товарна біржа було направлено копію позову та повістку про виклик до суду, проте зазначене поштове відправлення повернулося з довідкою ф 20 складеною відділенням поштового зв'язку про те, що організація вибула. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення. У зв'язку з цим, датою складення цього судового рішення є 23 серпня 2018 року. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 29 січня 1998 року на Одеській товарній біржі між [PERSON], [PERSON], від імені яких за довіреністю діяв [PERSON] та [PERSON], [PERSON] було укладено Договір №23204 купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого останні придбали в рівних частках 95/1000 частин квартири загальною площею 201,7 кв.м., корисною площею 197,7 кв.м., семи кімнат, житловою площею 130,5 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. 5 Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.01.1998 року № 23204 вказану частину квартири було продано за 6 590.00 грн. Зазначений вище Договір купівлі-продажу нерухомого майна зареєстрований в журналі реєстрації біржових угод, реєстраційний № 23204 від 29.01.1998 року. На підставі зазначеного договору купівлі-продажу від 29.01.1998 року в КП "Одеське міжміське бюро технічної інвентаризації" 03.02.1998 року було зареєстровано право власності за [PERSON] та [PERSON] за реєстраційним номером 70, на стор 34, книга261 пр. Між тим, такий договір сторонами нотаріально посвідчений не був, оскільки, по-перше, чинним законодавством не було передбачено нотаріальне посвідчення такого договору, а, по-друге, пунктом 8 договору було встановлено, що договір, відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу України, підлягає реєстрації лише у Бюро технічної інвентаризації за місцем розташування об'єкта нерухомості. Згідно із ст. 1 Закону України "Про товарну біржу", діяльність товарної біржі здійснюється у відповідності з цим Законом та діючим законодавством України, статутом біржі, правилами біржової торгівлі. Розділом 4 Закону України "Про товарну біржу" визначені основні принципи правил ведення біржової торгівлі та здійснення біржових операцій, якими, зокрема, встановлено, що біржовою операцією вважається тільки та угода, яка відповідає сукупності умов, які передбачені ч. 1 ст. 15 Закону, а саме: якщо вона представляє собою купівлю-продажу, поставку, обмін товару, що допущені до обміну на товарній біржі; якщо її учасники ї членами товарної біржі; якщо угода надана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі (частини 2, 4 статті 15 Закону України "Про товарну біржу"). Отже, при укладенні договору купівлі-продажу нерухомого від 29.01.1998 року за реєстровим № 23204 сторонами були дотримані всі умови, яких необхідно дотримуватися при укладенні договорів на товарній біржі, у відповідності до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу". Крім того, у відповідності до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 1030 від 31.08.96 року "Про врегулювання сплати державного мита при відчуженні об'єктів нерухомого майна", яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.01.1998 року за реєстровим № 23204, будь-які угоди про відчуження об'єктів нерухомого майна, які укладаються на біржах, в агентствах нерухомості тощо, прирівнюються до нотаріального посвідчення цих договорів. За твердженням позивача, що не заперечується відповідачами, сторонами було виконано умови договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.01.1998 в повному обсязі. Так, позивач сплатив відповідачам 6 590.00 грн. (усю суму, передбачену договором), відповідачі після відчуження проданої квартири виселились із неї, позивач вселився в квартиру, користується нею в повному обсязі, сплачує комунальні та інші послуги. Між тим, на даний час позивач не має можливості розпоряджатися квартирою, оскільки чинне законодавство передбачає нотаріальне посвідчення договорів, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна. Зазначені обставини і стали підставою для звернення [PERSON] до суду з відповідним позовом. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли в січні 1998 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. У відповідності з ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов'язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 слідує, при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з'ясувати чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість. Як вбачається з матеріалів справи, сторони при укладенні 29.01.1998 року Договору купівлі-продажу нерухомого майна з реєстровим № 23204 досягли згоди з усіх його істотних умов та виконали усі умови цього договору, але чинним на час його укладання законодавством не було передбачено нотаріальне посвідчення такого договору та пунктом 8 вказаного договору було встановлено, що договір, відповідно чинного законодавства України, підлягає реєстрації лише у Бюро технічної інвентаризації за місцем розташування об'єкта нерухомості. На підставі викладеного, суд вважає, що вищевказаний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений на Одеській Товарній Біржі, слід визнати дійсним у відповідності ст. 220 ЦК України. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. (ст. ст. 76-77 ЦПК України). Відповідно до 81 Цивільного процесуального кодексу України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За таких обставин, враховуючи обґрунтованість позовних вимог та визнання позову відповідачами, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved