Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-06 00:00:00

25.02.2020 року [PERSON] (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до дочірнього підприємства "Миколаївський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України» (надалі - відповідач), за яким просив стягнути з відповідача заборгованість з заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, у загальному розмірі 38457 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що його було звільнено з роботи відповідачем на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з 02.10.2019 року. Між тим, після звільнення йому не було сплачено заробітну плату у розмірі 15 784,75 грн. Наголосив, що після свого звільнення він звертався усно до відповідача з проханням виплати йому вищевказаної суми заробітної плати, але йому було повідомлено, що у зв`язку з відсутністю грошових коштів, заборгованість по заробітній платі виплатити неможливо. Крім того, посилаючись на те, що з дня звернення до суду відповідачем повний розрахунок не проведено, позивач на підставі вимог ст. 117 КЗпП України, просив також стягнути середній заробіток за весь час затримки, починаючи з 02.10.2019 року по 02.03.2020 року, який становить 22 673,54 грн. Під час судового розгляду справи позивач [PERSON] , посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач ДП «Миколаївський облавтодор» в судові засідання 17.03.2020 року та 07.04.2020 року явку свого представника не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причину своєї неявки суд не повідомив, відзив на позов до суду не подавав. Зважаючи на те, що в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі представника відповідача, судом, зі згоди позивача, 07.04.2020 року постановлено ухвалу про розгляд справи в заочному порядку, на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Згідно записів трудової книжки позивача, [PERSON] , починаючи з 22.05.2019 року працював на посаді механіка філії «Новобузький райавтодор»Дочірного підприємства "Миколаївський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України» (а.с.6). Згідно наказу відповідача за № 27-к від 02.10.2019 року позивача було звільнено з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України - за угодою сторін. Після звільнення [PERSON] відповідачем була надана довідка щодо наявності заборгованості з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, яка за період з 22.05.2019 року по 02.10.2019 року, склала у сумі 15 784,75 грн. (а.с.7-8). Під час судового розгляду справи встановлено, що позивач звертався усно до відповідача з претензією на невиплату йому вищевказаної суми заробітної плати та підзвітних коштів, але йому було відмовлено. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому при звільненні від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Ст. 117 цього Кодексу визначає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст. 116, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до правової позицій Верховного Суду України, висловленій у справі №6-788цс16, відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. При цьому суду не надано доказів щодо наявності спору між сторонами щодо нарахування сум належних при звільненні, навпаки при звільненні у розрахунковій довідці позивача, виданому підприємством, зазначена сума компенсації, належної до виплати, і з урахуванням вирахування належних податків та зборів, і ця сума не оспорююється позивачем. Отже, вимоги статей 47, 116 ЦПК України щодо виплати всіх належних позивачу від підприємства ДП «Миколаївський облавтодор» сум, відповідач не виконав і своєчасно з позивачем не розрахувався. Відтак, факт несвоєчасної виплати позивачу заробітної плати в сумі 15784,75 грн. підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, зокрема довідкою ДП «Миколаївський облавтодор» про наявність такої заборгованості (а.с.7). Таким чином, зазначені обставини є підставою для стягнення з відповідача на підставі ст.117 КЗпП середнього заробітку за час затримки виплати позивачу заробітної плати. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.99 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Отже, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Між тим, складений позивачем розрахунок середнього заробітку виконаний не вірно, оскільки, всупереч вимогам Порядку, він провадився не з вирахуванням середньоденного заробітку, а лише з врахуванням середньомісячного заробітку [PERSON] . Як видно з згаданої довідки відповідача, до дня свого звільнення, позивач [PERSON] отримав у серпні 2019 року за відпрацьовані 22 дні - 6045,75 грн., а у вересні 2019 року за 11 днів - 3023,54 грн. При визначенні середньої заробітної плати, суд виходив з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями), відповідно до якого середньоденний заробіток [PERSON] складає 274,82 грн. Згідно вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів. Позивачем заявлена сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 22673,25 грн., відтак, суд дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, не виходячи за межі позовних вимог, приймає рішення про стягнення сум середнього заробітку за час його затримки за період з 03.10.2019 року по 30.01.2020 року (82 робочих дні), що становить 22 535,24 грн. (82 роб. дн. х 274,82 грн.). Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню наступні суми: 15 784,75 грн. заборгованості по заробітній платі за період з 22.05.2019 року по 02.10.2019 року без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів, погашення якої відповідач на час розгляду справи не провів. 22 535,24 грн. - середній заробіток за час затримки виплати відповідачем заробітної плати за 82 робочих дні. Крім того, зважаючи на те, що позивача, у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнено від сплати судового збору за подачу вимог про стягнення заробітної плати, такі витрати, які складають у розмірі 840,80 грн., належить стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved