Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом мотивуючи це тим, що з 05 листопада 2011 року по 06 квітня 2017 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. 3 2014 року сторони припинили спільне проживання, а 06 квітня 2017 року розірвали шлюб на підставі рішення Петрівського районного суду Кіровоградсъкої області. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який в даний час проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні. 3 часу розірвання шлюбу, відповідачка участі у вихованні та догляді за сином не бере, його розвитком не цікавиться, матеріальної допомоги на його утримання та розвиток також не надає, в чому і немає потреби, жодних претензій матеріального характеру до відповідачки по даному питанню не має. Однак, в даний час, відповідачка безпідставно чинить йому перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров`я сина, його фізичного, духовного та морального розвитку. Зокрема, відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд неповнолітнього сина [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення. При цьому, жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували її відмову - не наводить, а тому позивач просить суд надати йому дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , для відпочинку та оздоровлення до Єгипту, Турції, Чорногорії та Об`єднаних Арабських Еміратів, без згоди та супроводу матері [PERSON] , щороку строком не більш як на чотирнадцять днів, до досягнення неповнолітнім [PERSON] шістнадцяти років, з обов`язковим оформленням проїзного документу для повернення в Україну та страхуванням життя неповнолітнього [PERSON] , а також надати йому дозвіл на оформлення та виготовлення проїзних документів на багаторазові тимчасові виїзди за межі України на ім`я сина [PERSON] . Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали повністю. Відповідачка в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, подавши відзив в якому зазначила, що вона, як мати дитини, жодним чином не заперечує необхідність підвищення рівня світогляду її дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, крім того жодного разу не мала наміру і не чинила жодних перепон у спілкуванні дитини з батьком. Звертаючись до суду за дозволом на виїзд дитини за кордон, позивач в своїх цілях намагається осквернити її репутацію матері, надаючи при цьому неправдиву інформацію стосовно її участі у вихованні, догляду, розвитку та матеріальної допомоги їхній дитині. Хвилювання позивача про моральний стан сина також можна поставити під сумнів, так як останнім часом він всіляко намагається обмежити їхнє спілкування з дитиною, не маючи на це жодних причин та прав. З огляду на вищевказане, а також враховуючи те, що дати проїздних документів та страхового полюса на ім`я сина [PERSON] вже не є дійсні, тобто відсутній відповідний часовий період перебування дитини у відповідній державі, що суперечить вимогам чинного законодавства України, просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши документи справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 05 листопада 2011 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який рішеннямПетрівського районного суду Кіровоградсъкої області від 06 квітня 2017 року розірвано (а.с.11). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Петрівського районного управління юстиції у Кіровоградській області 30 травня 2012 року (а.с.8), який в даний час проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Мати дитини - [PERSON] на теперішній час також проживає в смт. Петрове, Петрівського району, Кіровоградської області. У 2017 році між сторонами було досягнуто згоди шодо виїзду неповнолітнього сина [PERSON] за кордон, в результаті чого [PERSON] надала нотаріально посвідчену заяву-\-згоду, на підставі якої [PERSON] разом із сином [PERSON] мали змогу відпочити в Єгипті, що підтверджується копіями квитків та закордонного паспорта [PERSON] (а.с.10,12). У 2018 році [PERSON] знову придбав квитки для тимчасової поїздки до Єгипту разом із сином [PERSON] , однак отримав відмову [PERSON] у наданні нотаріально посвідченої заяви-\-згоди на виїзд їхнього сина разом з позивачем для відпочинку та оздоровлення, що підтверджується копіями квитків (а.с.13-24). Таким чином в зв`язку з тим, що у позивача немає дозволу на виїзд дитини у його супроводі без згоди та супроводу матері, [PERSON] позбавлений можливості виїхати з дитиною за кордон. Встановивши такі обставини, суд здійснив ретельний аналіз чинного законодавства, яким врегульовано питання виїзду неповнолітньої дитини за кордон. Позивач ставить питання в позові про надання дозволу без згоди та супроводу матері неповнолітньої дитини на її виїзд за кордон до країн Єгипту, Турції, Чорногорії та Об`єднаних Арабських Еміратів, щороку, строком не більш як на чотирнадцять днів, до досягнення неповнолітнім [PERSON] шістнадцяти років За змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Верховна Рада України 14 липня 2016 року внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. До вказаної норми маються діючі підзаконні нормативні акти, якими, серед іншого, врегульовано порядок виїзду неповнолітніх дітей за межі України. Зокрема, такими підзаконними нормативно-правовими актами є Правила перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27січня 1995 року № 57. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4). Відповідно до п.1 п.4 даних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року ( справа № 783/14/15-ц) зазначено, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом другого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строки та мету виїзду. Надання дозволу на виїзд малолітніх дітей до невизначених країн та без визначення його початку й закінчення не відповідає вимогам матеріально-правових норм, якими унормовані такі правовідносини. Також, Вищий спеціалізований суд України, ухваливши рішення у справі № 6-33303ск15 від 16 березня 2016 року, дійшов висновку, що дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном. Таким чином, виходячи з положень Сімейного Кодексу України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. При цьому, суд не бере до уваги раніше визначену правову позицію щодо порушення прав іншого з батьків наданням дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без його згоди та супроводу з огляду на те, що від цієї позиції відступив Касаційний цивільний суд. Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6- 15цс17), оскільки, ухвалюючи рішення в указаній категорії справ, суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам. Вказане випливає з рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейського суду з прав людини, у якому ним наголошено (далі - ЄСПЛ), що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Між тим, Велика Палата Верховного Суду вважає, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення ( справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року). А також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина. Вказана позиція підтримана подальшими рішення ВС. Так, касаційним судом наголошувалось на тому, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (постанова від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17). Проаналізувавши вище викладене, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог, оскільки надання дозволу на багаторазовий виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретної держави, часу, періоду, мети та місця перебування суперечить положенням чинного законодавства, а тому позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed