Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», в частині купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором №11161017000 від 29.05.2007р., що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] ; визнати недійсним договір №2082/К купівлі-продажу прав вимоги від 07.11.2019року укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс», в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором №11161017000 від 29.05.2007р., що укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] ; визнати недійсним договір іпотеки (нерухомого майна) від 29.05.20007року, укладенийміж АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , предметом якого є земельна ділянка, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею, 0,100гектара, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що 29.05.2007року нею та АКІБ «УкрСиббанк» було підписано договір про надання споживчого кредиту №11161017000, згідно з яким, АКІБ «УкрСиббанк» зобов`язувався надати їй кредитні кошти в іноземній валюті - у доларах США в сумі 67 900,00 доларів США, зі сплатою 13% річних, із терміном повернення до 29.05.2014року. 29.05.2007року між нею та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки, за яким, з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за Кредитним договором, банку було передано в іпотеку земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею, 0,100гектара, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, зі сторони АКІБ «УкрСиббанк» кредитний договір не був підписаний. Таким чином, враховуючи що кредитний договір не було підписано зі сторони банку, і відповідно підпис не скріплений печаткою, були порушені ст.ст.207, 1055 ЦК України, тому кредитний договір є недійсним в силу закону (нікчемним правочином) і не потребу оскарження його в суді. 08.12.2011року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі і за кредитним договором №11161017000 від 29.05.2007р. У свою чергу ПАТ «Дельта Банк» 07.11.2019року, за результатами відкритих торгів оформлених протоколом уклало із ТОВ «Укрдебт Плюс» договір №2082/К купівлі-продажу прав вимоги, в тому числі і за кредитним договором №11161017000 від 29.05.2007р. Отже, враховуючи що Кредитний договір є нікчемним, який не породжує жодних правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю, наступні договори: договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк», і договір №2082/К купівлі-продажу прав вимоги від 07.11.2019року укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» є недійсними з підстав, встановлених ч.1 ст.203 ЦК України та ч.5 ст.203 ЦК України, оскільки зміст оскаржуваних договорів суперечить ЦК України ( в частині предмету договорів та можливості продажу прав вимоги) та договори не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Окремою підставою для визнання недійсним договору №2082/К купівлі-продажу прав вимоги від 07.11.2019року, що укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» є то, що вказаний договір є договором факторингу, оскільки ТОВ «Укрдебт Плюс» не має права надавати фінансові послуги, що є підставою для визнання його недійсним. Крім того, враховуючи, що договір про надання споживчого кредиту №11161017000 від 29.05.2007року є нікчемним, договір іпотеки від 29.05.2007року підлягає визнанню його недійсним, з підстав встановлених ч.2 ст.548 ЦК України та ч.5 ст.203 ЦК України. Представником АТ «УкрСиббанк» О.В.Лукашенко було подано відзив на позов, в якому останній просив суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. У випадку, якщо суд дійде висновку про правомірність позовних вимог, просить застосувати строки позовної давності. В обґрунтування відзиву зазначено, що позивачем не зазначена конкретна правова норма, яка встановлює недійсність письмового правочину на якому відсутній підпис однієї із сторін правочину. Крім того, дійсність Договору споживчого кредиту встановлена: рішенням Московського районного суду м.Харкова від 17.09.2010року за яким з позивача на користь відповідача стягнуто суму заборгованості за Договором споживчого кредиту, яке набуло законної сили; рішенням Московського районного суду м.Харкова від 07.02.2019року, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить позивачу, в рахунок погашення заборгованості за Договором споживчого кредиту. Не існує жодних підстав для визнання договору споживчого кредиту нікчемним, так як воля сторін під час укладання договору співпадала та була направлена саме на укладення кредитного договору, а після його укладення та укладення договорів забезпечення, позивач отримала установлену умовами договору суму. Представником ПАТ «Дельта Банк» Т.Ю.Полетаєвою було подано відзив на позов, в якому остання просила суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Зазначає, що укладення Договору №2082/К купівлі-продажу прав вимоги від 07.11.2019року між АТ «Дельта Банк та ТОВ «Укрдебт Плюс» відбулося у повній відповідності з діючим законодавством України, жодних підстав для визнання його недійсним немає. Позивач не зазначив та не довів правових підстав для визнання недійсними договорів. Також зазначив, що рішенням Московського районного суду м. Харкова по справі №2-5297/2011року від 07.02.2019року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 29.05.2019року та постановою Верховного суду від 27.11.2019року, визнано предметом іпотеки житловий будинок [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1000 гектара, кадастровий номер 6310137500:03:028:0001, що належить на праві власності [PERSON] на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2009 року. Звернуто стягнення на предмет іпотеки в межах суми заборгованості за кредитним договором № 11161017000 від 29 травня 2007 року, а саме: 67 000,38 дол. США, з яких: 51 721,07 дол. США - прострочена заборгованість за кредитом, 15 279,31 дол. США - прострочена заборгованість по відсоткам за користування кредитом, а саме на наступне нерухоме майно:- земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,1000 гектара, кадастровий номер 6310137500:03:028:0001, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить на праві власності [PERSON] ;- житловий будинок [ADDRESS] , який належить на праві власності [PERSON] шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Крім того, просить застосувати строки позовної давності, оскільки позивач пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволені позову. Представником ТОВ «Укрдебт Плюс» В.І.Пивоваровим було подано письмові пояснення, в яких останній просив суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Зазначає, що доводи позивача про те, що договір про надання споживчого кредиту №1116101700 від 29.05.2007року є недійсним правочином в силу закону (нікчемним правочином) і не створює юридичні наслідки є необґрунтованими та безпідставними, та будь-яких законних та обґрунтованих підстав для задоволення позову позивачем не надано. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 27.01.2020року було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 15.05.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача Чудовський Д.О. в судовому засідання позов підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у ньому. Представник відповідача ТОВ «Укрдебт Плюс» Григоришин В.І. в судовому засіданні 15.06.2020року позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити. Представник Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харченко І.А. в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися у встановлений законом порядок. Від представника ПАТ «Дельта Банк» Т.Ю.Полетаєвої в матеріалах справи мається заява про розгляд справи у її відсутність. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача ТОВ «Укрдебт Плюс», дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Судом встановлено, що 29 травня 2007 року між АКІБ "УкрСиббанк", та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11161017000, відповідно до умов якого банк надав кредит [PERSON] в сумі 67 900 доларів США, що еквівалентно 342 895 грн, зі сплатою 13 % річних, строком до 29 травня 2014 року. Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника банком приймається застава нерухомості, а саме - земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] , згідно договору іпотеки б/н від 29.05.2007 року. При цьому пунктом 3.5.5 Договору про надання споживчого кредиту № 11161017000 встановлено, що позичальник зобов`язується передати в іпотеку житловий будинок після його здачі в експлуатацію, який буде збудовано на земельній ділянці, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки від 29 травня 2007 року, за умовами якого в іпотеку передано земельну ділянку, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 29.05.2007року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №П1-11161017000. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «ДельтаБанк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 11161017000 від 29 травня 2007 року відносно [PERSON] 07.11.2019року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» було укладено договір №2082/к купівлі продажу прав вимоги, відповідно до якого до ТОВ «Укрдебт Плюс» перейшло право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 11161017000 від 29 травня 2007 року відносно [PERSON] . Згідно із ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст.509ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, в тому числі з договорів та інших правочинів. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 2 ст.215 цього Кодексу визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), що встановлено ч. 2 ст. 207 ЦК України. Нікчемним правочином є правочин, вчинення якого не породжує передбачених законом правових наслідків у зв`язку із протиправністю або іншими недоліками юридичного характеру, незалежно від пред`явлення позову про визнання його недійсним. Нікчемний правочин є недійсним незалежно від визнання його таким і від бажання сторін. Визначаються такі ознаки нікчемного правочину: 1)нікчемний правочин є недійсним тільки у випадках, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, тому сторони не вправі вимагати одна від одної його виконання; 2)правочин є нікчемним з моменту його вчинення незалежно від пред`явлення позову про визнання його недійсним і бажання сторін. 3) нікчемний правочин не породжує правові наслідки, які притаманні правочинам. Сторони не досягнуть бажаного результату внаслідок вчинення нікчемного правочину; 4)нікчемний правочин породжує лише наслідки, які пов`язані з його недійсністю. Такими наслідками будуть поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція) та відшкодування збитків або моральної шкоди, завданих другій стороні або третій особі внаслідок його вчинення. Недійсним може бути лише укладений правочин, тому необхідно недійсний правочин відрізняти від неукладеного. Недійсний - це такий правочин, який здійснився, але в силу наявних у нього недоліків не має правової сили, а породжує наслідки його недійсності. На відміну від недійсного, неукладений правочин ніколи не існував та існувати не міг, тому правової сили не має. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Зокрема, істотними є умови, що визнані такими законом або необхідні для даного виду договорів, а також ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Позивач посилається на те, що Банком не було підписано оскаржуваний договір, однак не порушує питання про те, що такий є неукладеним. Підстави для визнання нікчемним договору кредиту відсутні. Вимог про визнання неукладеним договору кредиту не заявлено. Так, сторони досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та виконував його умови, що свідчить про прийняття ним таких умов та отримання кредитних коштів. Що ж стосується вимоги щодо визнання недійсним договору іпотеки та договорів купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011року, та купівлі-продажу прав вимоги від 07.11.2019року, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України). У відповідності до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Загальні підстави та порядок заміни кредитора у зобов`язанні визначені ст. 512 ЦК України, в силу якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Відступлення права вимоги (цесія) за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути як безоплатним, так і оплатним. У останньому випадку на відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством. Оскільки оспорюваний договір іпотеки укладений в забезпечення виконання кредитного договору, а підстави для визнання недійсним основного зобов`язання - кредитного договору відсутні, то підстави для визнання недійсним договору іпотеки, як похідного зобов`язання, також відсутні. Також суд приходить до висвноку, що оспорювані договори купівлі-продажу майнових прав укладені з додержанням вимог закону, а тому згідно ст. 203, 215 ЦК України відсутні підстави для визнання таких правочинів недійсним. Крім того, суд відхиляє доводи позивача, що договір №2082/К купівлі-продажу прав вимоги від 07.11.2019року укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс» за правовою природою є договорами факторингу, з огляду на таке. Відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Водночас щодо суб`єктного складу таких правовідносин у частині третій статті 1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. За змістом п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 5 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону). Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у ст. 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність". Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства, договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі ст. 1077 ЦК України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування. Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження клієнта за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує від фактора послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження клієнта, з обов`язком клієнта оплатити користування ними. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 10.07.2015 у справі 6-301цс15. У разі ж якщо договором передбачено відступлення первісним кредитором права вимоги до боржника новому кредитору з обов`язком нового кредитора сплатити за це первісному кредитору відповідні грошові кошти, та не передбачено зворотного обов`язку первісного кредитора з оплати новому кредитору відповідної плати за надання грошових коштів взамін відступленої вимоги, то такий договір не може бути визнаний договором факторингу, а є за правовою природою оплатним договором відступлення права вимоги (цесії). Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги). Дослідивши умови договору №2082/К купівлі-продажу прав вимоги від 07.11.2019року укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Укрдебт Плюс», суд дійшов висновку про те, що спірний договір відступлення права вимоги не є договорами факторингу, оскільки не містить ознак договору факторингу чи договору фінансових послуг. Цей договір не містить умов, які б передбачали передачу грошових коштів новим кредитором в розпорядження первісному кредитору за плату, тобто умови договору не передбачають отримання прибутку, а тому правовідносини сторін за спірним правочином не є відносинами у сфері факторингу. Спірний договір передбачає купівлю-продаж прав вимоги та за своєю правовою природою є оплатним договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512 - 519 Цивільного кодексу України. Таким чином доводи позивача про те, що оспорюваний договір містить безумовні ознаки договору факторингу не знайшли свого підтвердження. Отже суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Оскільки позовна давність застосовується до обґрунтованого позову, суд не вирішує питання щодо наслідків спливу позовної давності. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову саме з підстав його необґрунтованості, то підстави для застосування до спірних правовідносин строків позовної давності відсутні. Виходячи з викладеного,

Outcome: dismissed