Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

у липні 2019 року адвокат Манова І.М. від імені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській і Миколаївській областях, в якому з урахуванням уточненої позовної заяви від 12 серпня 2019 року, просить: 1. Визнати частково недійсним, у частині покупця, укладений 28 вересня 1995 року між представником Фонду державного майна України в Саратському районі, в особі начальника представництва Адам Лідії Іванівни, яка діяла на підставі Положення про представництво Фонду державного майна України в Саратському районі (Продавець) та [PERSON] (Покупець) договір купівлі-продажу державного майна швейного цеху ліквідованого райбиткомбінату в смт. Сарата, посвідченого державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Коваль Н.В. за реєстровим № 2272, перевіривши право покупців державного майна швейного цеху ліквідованого райбиткомбінату в смт. Сарата який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці 0,0105 га, за цим договором, в рівних частках на: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 2.Скасувати державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, загальною площею 497 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS] , форма власності приватна, вид спільної власності - спільна часткова, розмір частки 220/1000, зареєстроване на ім`я [PERSON] , згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 134107752. 3.Визнати за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право власності на 1/8 частку за кожним у спільній частковій власності, розмір частки 220/1000, на нежитлове приміщення, загальною площею 497 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтувала тим, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] працювали в швейному цеху Саратського райбиткомбінату протягом тривалого часу, що підтверджується копіями трудових книжок. 02 березня 1992 року підприємство було ліквідоване, всі працівники були звільнені в зв`язку з ліквідацією. Все майно підприємства було передано на баланс Саратської селищної ради Одеської області. З 1992 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] орендували вказане майно швейного цеху Саратського райбиткомбінату, кожен здійснював індивідуальну трудову діяльність. В 1995 році стало питання приватизації вказаного майна, тому було створене Товариство покупців. Учасниками товариства покупців були 7 членів трудового колективу: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Товариство було створене для приватизації швейного цеху ліквідованого райбиткомбінату в смт. Сарата. Головою Товариства було обрано [PERSON] , секретарем [PERSON] . Для спрощення процедури купівлі-продажу представник Фонду державного майна України в Саратському районі запропонувала угоду купівлі-продажу укласти з однією особою. Так як [PERSON] була обрана головою Товариства покупців, то вирішили укласти угоду з нею, хоча покупцями були всі позивачі в справі. Істотні умови вказаного договору попередньо були обговорені і досягнуто згоди стосовно істотних умов договору зі всіма позивачами. 28 вересня 1995 року між відповідачем [PERSON] та представником Фонду державного майна України в Саратському районі було укладено договір купівлі-продажу державного майна швейного цеху ліквідованого райбиткомбінату в смт. Сарата, посвідченого державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області, Коваль Н.В., за реєстровим № 2272. Покупцем за даним договором виступала [PERSON] , однак фактичними покупцями майна швейного цеху ліквідованого райбиткомбінату в смт. Сарата, були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як в рівних частках оплатили вартість майна швейного цеху ліквідованого райбиткомбінату в смт. Сарата. З моменту купівлі-продажу і до цього часу всі покупці володіють та користуються майном швейного цеху ліквідованого райбиткомбінату в смт. Сарата, як власники. Однак, 07 серпня 2018 року [PERSON] зареєструвала на своє ім`я право власності на нежитлове приміщення загальною площею 497 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS] , форма власності приватна, вид спільної власності - спільна часткова, розмір частки 220/1000, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. У добровільному порядку вирішити спір відповідачка [PERSON] ухиляється. Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 29 липня 2019 року позовну заяву було залишено без руху та позивачам надано строк для усунення недоліків ( а.с. 80-88). Ухвалою суду від 14 серпня 2019 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с.115). Ухвалою суду від 29 листопада 2019 року за клопотанням представника позивачів суд замінив неналежного відповідача Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській і Миколаївській областях належним відповідачем - Саратською районною державною адміністрацією в Одеській області. Пдставою заміни стало те, що наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області від 27.01.98 № 01-8/1 представництво ФДМУ у Саратському районі ліквідовано; всі документи були передані до Саратського райдержархіву Саратської РДА Одеської області, функціональні обов`язки та справи по приватизації, контролю умов договорів купівлі-продажу надані управлінню економіки райдержадміністрації (а.с.155). В підготовчому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та представник позивачів адвокат Манова І.М. позов підтримали, просили його задовольнити. Позивачка [PERSON] у підготовче засідання не з`явилась. Відповідачка [PERSON] позов визнала, не заперечувала проти його задоволення, та проти розгляду справи в підготовчому засіданні. Представник відповідача Саратської районної державної адміністрації Одеської області Стоянова Т.А. позов визнала, не заперечувала проти його задоволення. Вислухавши позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , представника позивачів адвоката Манової І.М., відповідачку [PERSON] , представника відповідача Саратської районної державної адміністрації Одеської області Стоянову Т.А., дослідивши та оцінивши письмові докази, суд приходить до наступного. Частини 3 та 4 ст. 200 ЦПК України визначають, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову, проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. За змістом частин 1, 2, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. На виконання положень частини 2 ст. 206 ЦПК України суд роз`яснив відповідачці [PERSON] та представнику відповідача [PERSON] наслідки визнання позову, передбачені ч.4 ст.206 ЦПК України. Суд перевірив, що згідно довіреності від 24.01.2020 року представник відповідача [PERSON] не обмежена у повноваженнях щодо визнання позову. Оскільки визнання відповідачем та представником відповідача позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалив рішення про задоволення позову з таких пістав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідачка [PERSON] , а також [PERSON] працювали в швейному цеху Саратського райбиткомбінату протягом тривалого часу, що підтверджується копіями трудових книжок (а.с.26-32). 02 березня 1992 року підприємство було ліквідоване та майно підприємства було передано на баланс Саратської селищної ради Одеської області, яке позивачі орендували та кожен з них здійснював індивідуальну трудову діяльність, що підтверджено договором від 01 січня 1995 року, укладеного між виконавчим комітетом Саратської селищної ради та бригадою швейного цеху у складі Георгієвої М.Ф., Павлюк Т.М., Щербакової О.С., Стоянової А.В., Влаєвої С.В., Тропанець О.Ф. (а.с.48). В 1995 році з метою приватизації державного майна, а саме швейного цеху ліквідованого райбиткомбіната, яке перебувало на балансі Саратської селищної ради позивачами та відповідачкою було створено Товариство покупців. Відповідно до підписного листа від 18.05.1995 року учасників товариства покупців на придбання об`єкта приватизації швейного цеху ліквідованого райбиткомбінату в смт.Сарата, учасниками товариства були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Кожен з учасників товариства покупців повинен був сплатити на придбання об`єкта приватизації по 10 млн. карбованців власних коштів та по 50 млн. карбованців - приватизаційні папери. Підписи громадян 16 травня 1995 року були засвідчені державним нотаріусом Саратської районної державної нотаріальної контори Коваль Н.В. (а.с.184-186). 17 травня 1995 року представництвом Фонду державного майна України в Саратському районі видано свідоцтво про державну реєстрацію Товариства покупців, зареєстрованого наказом представництва фонду від 17 травня 1995 року № 36 (а.с. 46). Відповідно до реєстраційного посвідчення на домоволодіння, яке належить державним, кооперативним і громадським організаціям, виданого Саратським бюро технічної інвентаризації 27 вересня 1995 року, домоволодіння [ADDRESS] яке в цілому складається з будинку Дома бита, зареєстровано за Саратською селищною радою на підставі рішення № 195 від 24 вересня 1992 року Саратської селищної ради та записано в реєстрову книгу за № 1 під № 145 (а.с. 46 об.). Згідно акту оцінки вартості інвентарного об`єкту швейного цеху ліквідованого райбиткомбіната в смт. Сарата, яке перебуває на балансі Саратської селищної ради, комісія, створена на підставі наказу начальника представництва Фонду державного майна в Саратському районі від 07 червня 1995 року № 48, на засіданні 29 червня 1995 року розглянула результати оцінки вартості об`єкта та затвердила, що оціночна вартість майна відповідно відомостей розрахунків складає 177116000 карбованців (а.с. 35). Сторони визнали, що замість [PERSON] , яка відмовилась від участі в приватизації, грошові кошти на приватизацію внесла [PERSON] , а замість [PERSON] - її батько [PERSON] . Відповідно договору купівлі-продажу державного майна швейного цеху ліквідованого райбиткомбінату в смт. Сарата, укладеного 28 вересня 1995 року між представником Фонда державного майна України в Саратському районі в особі представника Адам [PERSON] Іванівни з однієї сторони та [PERSON] з іншою сторони, посвідченого державним нотаріусом Саратської районної державної нотаріальної контори Коваль Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2272, вбачається, що Фонд державного майна України в Саратському районі продав, а [PERSON] купила державне майно швейного цеху ліквідованого райбиткомбінату, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , разом з обладнанням, інвентарем відповідно акту оцінки. Продаж майна здійснено за 177116000 карбованців, з яких 159404000 карбованців покупець зобов`язаний внести за придбаний об`єкт приватизації протягом 30 календарних днів з момента підписання договору (а.с. 35-37). З приватизаційного платіжного доручення № 31 від 29 вересня 1995 року вбачається, що [PERSON] перерахувала на рахунок внебюджетного фонду приватизації представництва Фонду держмайна в Саратському районі 159404000 карбованців за об`єкт приватизації: швейний цех ліквідованого райбиткомбінату в смт. Сарата (а.с.41). 27 жовтня 1995 року Фондом державного майна України видано [PERSON] свідоцтво № 17 про право власності, в якому зазначено, що відповідно до договору купівлі-продажу їй передано державне майно - майно швейного цеху ліквідованого райбиткомбінату смт. Сарата (а.с. 47 об.). Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 134107752, 07 серпня 2018 року за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 2272 від 28.09.1995 року зареєстровано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 497 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . Форма власності: приватна, Вид спільної власності: спільна часткова, розмір частки: 220/1000 (а.с. 49). Згідно звіту про незалежну експертну ринкову вартість 220/1000 частин зазначеного нежитлового приміщення, станом на 30.05.2019 року загальна вартість обє`кта оцінки складає 120 493 гривні ( а.с. 50-78). Стаття 1 Закону України "Про приватизацію державного майна" від 4 березня 1992 року N 2163-XII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає, що приватизація майна державних підприємств України - це відчуження майна, що перебуває у загальнодержавній, республіканській (Республіки Крим) і комунальній власності, на користь фізичних та недержавних юридичних осіб. Частиною 1 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" встановлено, що до об`єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать: майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, що виділяються в самостійні підприємства і є єдиними (цілісними) майновими комплексами. Зі змісту ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного майна" вбачається, що покупцями об`єктів приватизації можуть бути: громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства; юридичні особи, зареєстровані на території України, крім передбачених частиною третьою цієї статті; юридичні особи інших держав. Для спільної участі у приватизації громадяни можуть засновувати господарське товариство або товариство покупців шляхом укладання угоди про сумісну діяльність. Товариство покупців має повноваження на: подання заяви на приватизацію та укладання договору купівлі-продажу. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спірні правовідносини щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна виникли до набрання чинності ЦК України 2004 року, то вони регулюються ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 49 Закону України "Про власність", чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Згідно до ч. 1 ст. 41 ЦК УРСР 1963 року, з відповідними змінами та доповненнями на час виникнення спірних правовідносин, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. За змістом ст.ст.128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливостіповернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. За положеннями ч.1 ст.59 ЦК УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Стаття 60 ЦК УРСР 1963 року визначала, що недійсні частини угоди не тягнуть за собою недійсності інших її частин, оскільки можна припустити, що угода була б укладена і без включення недійсної її частини. Судом встановлено, що фактично покупцями державного майна швейного цеху ліквідованого райбиткомбінату, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці 0,0105 га., були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які сплатили грошові кошти та використали приватизаційні сертифікати. Таким чином, спірний договір купівлі-продажу, укладений 28 вересня 1995 року між представником Фонду державного майна України в Саратському районі, в особі начальника представництва [PERSON] , та [PERSON] , був укладений без врахування того, що покупцями зазначеного майна в рівних частках були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Отже договір в цій частині суперечить положенням ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного майна", ст.224 ЦК УРСР та порушує права позивачів, а тому відповідно до ст.48 ЦК УРСР його належить визнати частково недійсним у частині покупця, визнавши покупцями позивачів та відповідачку. Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК Ураїни до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред`явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Ст. 71 ЦК УРСР визначала, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що про порушення свого права позивачі дізнались у серпні 2018 року, коли відповідачка зареєструвала на своє імя право власності на спірне нежитлове приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч.2 ст. 26 Закону України № 1952-ІУ, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. З огляду на зазначене вище, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити повністю.

Outcome: approved