Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до відповідача - Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про визнання права власності на допоміжні приміщення, а саме: сараї літ Ж площею 34,1 кв.м., літ Е площею 24,2 кв.м., літ. Н площею 22,8 кв.м., що розташовані за адресою: м. Ужгород, вул. Корзо, 13. В обґрунтування рішення позивач зазначила, що вона є власником квартир № 8, 10 у будинку № 13 по вул. Корзо у м. Ужгороді, що підтверджується договорами купівлі - продажу від 11.02.2010 року та 19.03.2010 року відповідно. За даними квартирами закріплені та знаходяться в її користуванні сараї, розташовані у дворі: літери Ж, Е, Н, що підтверджується довідкою житлово-експлуатаційної організації ТОВ "ОІР-СЕРВІС" за № 179 від 10.10.2011 року та технічним паспортом, виданим КП «БТІ м. Ужгорода». Згідно витягів КП "БТІ м. Ужгорода" від 10.03.2010 року та 25.03.2010 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно до позивача перейшло право власності на квартири [ADDRESS]. Однак, в наведені вище витяги про реєстрацію права власності не включені сараї, розташовані у дворі літери Ж, Е, Н. З огляду на викладене та норми ст.ст. 182, 334 ЦК України та Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» позивач вважає себе власником вищезазначених сараїв, яке відповідач не визнає, що й зумовило звернення до суду з відповідним позовом. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.12.2011 року у справі № 2-7431/11 зазначені позовні вимоги було задоволено, визнано за [PERSON] право власності на сараї: літ Ж площею 34,1 кв.м., літ Е площею 24,2 кв.м., літ. Н площею 22,8 кв.м., що розташовані за адресою: м. Ужгород, вул. Корзо, 13. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 19.11.2014 року зазначене рішення було залишене без змін. Однак за ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 квітня 2015 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 19 листопада 2014 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В обґрунтування ухвали касаційна інстанція зазначила наступне. За ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач [PERSON] є власником жилих квартир № 8 та № 10 в будинку № 13 по вул. Корзо у\~м. Ужгороді Закарпатської області на підставі договорів купівлі-продажу від 11 лютого 2010 року та від 19 березня 2010 року.\~\~ З довідки, виданої ТОВ «ОІР-Сервіс» № 179 від 10 жовтня 2011 року вбачається, що у користуванні [PERSON] знаходяться сараї: літ. «Ж»,\~літ. «Е», літ. «Н», що розташовані у дворі будинку № 13 по вул. Корзо у\~м. Ужгороді. Суд першої інстанції, вирішуючи даний спір та застосовуючи\~до\~спірних правовідносин\~Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», не визначився з характером спірних правовідносин, не звернув уваги на те, що [PERSON] набула право власності у будинку № 13 по вул. Корзо у м. Ужгороді лише на квартири на підставі договорів купівлі-продажу, а не в порядку приватизації житлового фонду, у звязкуз чим до\~спірних правовідносин неправильно застосував норму права, а саме - Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», тому прийшов до передчасного висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання права власності за [PERSON] на сараї. Апеляційний суд на наведене та на порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону, що є підставою для скасування судового рішення, уваги не звернув, в порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України у достатній мірі не перевірив доводів апеляційної скарги. Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями, справу було розподілено на суддю Дергачову Н.В. За ухвалою від 15.05.2015 судом було прийнято до свого провадження цивільну справу № 2-7431/11 та призначено справу до розгляду у попередньому судовому засіданні. До суду 03.06.2015 надійшла заява про залучення [PERSON] в якості відповідача по справі. Згідно ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Відповідного клопотання від позивача до суду не надходило; Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено залучення відповідача до участі у справі за його заявою, тому судом було відмовлено у задоволенні зазначеної заяви. Судом також було розяснено зацікавленій особі, що у відповідності до ст. 34 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення судового розгляду, пред'явивши позов до однієї чи обох сторін. Ці особи мають усі процесуальні права і обов'язки позивача. Після вступу в справу третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, справа за клопотанням цієї особи розглядається спочатку. Проте, відповідна заява про вступ у справу у якості третьої особи від [PERSON] до суду не надходила. Разом із тим до суду надійшла заява від [PERSON], [INFO] про визнання позовних вимог у справі № 2-7431/11. У цій заяві вона також зазначила, що проти їх задоволення не заперечує, просить справу розглядати за її відсутністю та без участі її представника. До [PERSON] та [PERSON] жодних майнових чи/та немайнових претензій з цього приводу не має. Відповідно до ухвали від 26.06.2015 справу було призначено до судового розгялду. До суду також надходив відзив відповідача у якому було заявлено клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції та Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, проте в судовому засіданні 24.11.2015 року представник відповідача не підтримав зазначене клопотання, тому воно судом по суті не розглядалося. В судовому засіданні 24.11.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Представник відповідача позов визнав повністю та просив його задовольнити. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з: -Договору купівлі продажу квартири від 11.02.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], остання придбала у власність квартиру під № 10 в будинку під № 13 по вулиці Корзо у місті Ужгороді, яка складається з двох житлових кімнат житловою площею 24,5 кв.м. та кухні. Загальна площа квартири 33,4 кв.м. Цей правочин був зареєстрований у встановленому законом порядку (витяг з Державного реєстру правочинів від 11.02.2010 року № 8238046) та проведено реєстрацію права власності на [PERSON] (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10.03.2010 № 29671879). -Договору купівлі продажу квартири від 19.03.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], остання придбала у власність квартиру під № 8 в будинку під № 13 по вулиці Корзо у місті Ужгороді, яка складається з однієї житлової кімнати житловою площею 12,7 кв.м. Загальна площа квартири 25,6 кв.м. Цей правочин був зареєстрований у встановленому законом порядку (витяг з Державного реєстру правочинів від 19.03.2010 року № 8349282) та проведено реєстрацію права власності на [PERSON] (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.03.2010 № 25678324). Відповідно до довідки житлово-експлуатаційної організації ТОВ "ОІР-СЕРВІС" від 10.10.2011 року № 179 [PERSON] проживає в [INFO], 10, 10 а, та в її користуванні знаходяться сараї, розташовані у дворі: літери Ж, Е, Н. Згідно технічного паспорту, виготовленого КП Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода Ужгородської міської ради Закарпатської області на квартири № 8, 10, 10 а ([PERSON]) на сараї літ. Ж, літ. Е та літ. Н, який був виготовлений 20.10.2011 року для погодження в ТзОВ «ОІР Сервіс», ці сараї знаходяться в користуванні [PERSON] та підлягають погодженню, яке було проведено 21.10.2011 року, що підтверджується відповідною відміткою. Відповідно до договору найму жилого приміщення в будинках місцевих рад (ордер від 29.10.1953 року № 173) на квартиру в [ADDRESS] у користування [PERSON] між іншим було передано інше обладнання місця загального користування сарай. Згідно договору найму жилого приміщення в будинках місцевих рад (рішення від 26.08.1999 року № 127) на квартиру в [ADDRESS] у користування [PERSON] між іншим було передано інше обладнання місця загального користування сарай. Рішенням Ужгородської міської ради XVII сесії VI скликання (І-е пленарне засідання) від 29.03.2015 року № 872 було: затверджено вартість земельної ділянки (кадастровий номер) 2110100000:06:001:0144) площею 0,0081 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Корзо, 13 у сумі 7\~862,12 грн. (без урахування ПДВ) з розрахунку 220,52 грн. за 1 кв.м. відповідно до висновку експертів від 05.02.2013 року; вирішено продати земельну ділянку, зазначену в п. 1 рішення [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER]; Департаменту міського господарства ([PERSON]П.) після реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку, зазначену в п. 1 рішення, укласти від імені міської ради з гр.. [PERSON] договір купівлі продажу вищезазначеної земельної ділянки. Відповідно до акту від 07.11.2014 року ТОВ «Наш Добробут» встановлено, що у дворі будинку по вул. Корзо, 13, у м. Ужгороді будь які підсобні приміщення (сараї) відсутні. На прибудинковій території ведеться нове будівництво споруджено фундамент. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з договорів їх найму, первісно квартири № 8 та 10 в будинку № 13 по вул. Корзо у м. Ужгороді належали до державного житлового фонду, який шляхом приватизації був переданий у власність окремих громадян, які у подальшому розпоряджалися ним на власний розсуд. При цьому при приватизації квартир не були враховані та не включалися до складу приватизованих приміщень - сараї, які визначалися у договорах найму на кожну квартиру в індивідуальне користування окремої квартири. Згідно ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 р. № 76 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 р. за № 927/11207\~допоміжні приміщення житлового будинку\~- приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. Відповідно до офіційного тлумачення, яке дав Конституційний Суд України в рішенні від 2 березня 2004 р. № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками)допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Як зазначено у рішенні Конституційного суду України від 09.11.2011 року у справі № 1-22/2011 В аспекті конституційного звернення положення пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року N 2482-XII зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. У цьому рішенні також зазначено, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб'єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об'єкт допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення, як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку, має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку. З урахуванням вищезазначених норм закону та рішень Конституційного суду України суд дійшов висновку, що сараї це допоміжні приміщення, які передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. При цьому сараї, які знаходяться поза межами багатоквартирного будинку, оскільки знаходяться на прибудинковій території навколо нього також відносяться до спільної власності мешканців цього будинку. Таким чином позивач набувши право власності на квартири № 8 та 10 в будинку № 13 по вул. Корзо у м. Ужгороді, набув право спільної власності на допоміжні приміщення сараї зазначеного будинку. Слід зазначити, що чинним законодавством не передбачено механізм передачі у власність громадян окремо допоміжних приміщень будинку шляхом приватизації, викупу тощо, також як і право власників квартир багатоквартирних будинків на розпорядження своєю частиною зазначених приміщень. З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні зазначеного позову повністю у звязку з його необґрунтованістю. У відповідності із ст. 88 ЦПК України витрати із сплати судового збору покласти на позивача.

Outcome: dismissed