Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-12 00:00:00

ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду з позовними вимогами до [PERSON], в яких він просить звернути стягнення на квартиру, що знаходиться в іпотеці шляхом продажу ПАТ КБ Приватбанком від імені [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] отримав в ПАТ КБ Приватбанк кредит в розмірі 26000 доларів США, [PERSON] взяти на себе зобов'язання за кредитним договором не виконує, тому позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок майна, переданого банку в іпотеку. Також, одночасно зі зверненням стягнення просить виселити мешканців квартири, що є предметом іпотеки. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що до [PERSON] не може бути застосований Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", так як відповідач не користується предметом іпотеки, зареєстрований за іншою адресою, а крім того цей Закон підлягає застосуванню лише на стадії виконання судового рішення. В судовому засіданні відповідач проти позову заперечив та пояснив, що неодноразово намагався вирішити з позивачем питання мирним шляхом погашення суми заборгованості, однак, позивач відмовлявся таким чином врегулювати питання, а вимагав погашення всіх боргів, навіть тих, які існують за другими кредитними договорами. Окрім того, відповідач пояснив, що проживає у спірній квартирі з 2005 року разом з дружиною та неповнолітнім сином, іншого житла у нього немає, на підтвердження цього надав довідку з місця проживання, вважає, що він підпадає під дію Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 07.06.2005року між Позивачем та Відповідачем був укладений договір №ZPMWGK00000456. Відповідно до укладеного договору №ZPMWGK00000456 від 07.06.2005року Відповідач 07.06.2005року отримав кредит у розмірі 26000,00 (Долар США) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.05.2025 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором Позивач і Відповідач 07.06.2005 року уклали договір іпотеки №ZPMWGK00000456. Згідно з договором іпотеки Відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 74.10 м.2, житловою площею 48.40 м.2, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить Відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 131000 грн. 00 коп. За інформацією, наданою позивачем, станом на 21.02.2014 за зазначеним кредитним договором існує заборгованість, яка складає 23367,63 долари США. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна умов договору не допускається. У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Між тим, відповідно до Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Обов'язковою умовою застосування зазначеного закону є використання предмета іпотеки як місця постійного проживання майнового поручителя та відсутності іншого нерухомого житлового майна. В даному випадку, в матеріалах справи мається довідка старшої по будинку, завірена печаткою ТОВ "Житломасив", що [PERSON] разом з дружиною [PERSON] та сином [PERSON], 2007 року народження мешкають за адресою: [ADDRESS] з 2005 року і до цього часу, тому суд не приймає до уваги посилання позивача, що [PERSON] зареєстрований за іншою адресою, так як факт реєстрації не спростовує доведеності в судовому засіданні факту використання [PERSON] разом з родиною предмета іпотеки саме як місця постійного проживання. Матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача іншого житла на праві власності. Що стосується посилання позивача на застосування мораторію на стадії виконання судового рішення, суд вважає необхідним визначити наступне. Відповідно до ст. 39 Закону України "Про іпотеку", в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно із ч. 6 ст. 38 Закону України "Про іпотеку" ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотеко держателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Відповідно до п. 10 договору іпотеки сторони оцінили предмет іпотеки у розмірі 131000 (сто тридцять одна тисяча) гривень. При цьому, вартість предмета іпотеки, зазначена у цьому пункті договору, є умовною вартістю предмета іпотеки на момент передачі його в іпотеку. Реалізація предмета іпотеки у випадку примусового стягнення (виконавчий напис, судове рішення або у випадку досудового врегулювання спору, передбаченого цим договором) буде здійснюватися за цінами, що реально склалися на аналогічне предмету іпотеки майно на момент його реалізації. Таким чином, посилання позивача на застосування Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" на стадії виконання судового рішення суперечить принципу справедливості, так як позбавляє суд визначити початкову ціну продажу на стадії виконання судового рішення. При цьому, суд вважає, що права позивача не порушуються, кредитний договір діє до 26.05.2025, іпотека зберігається до виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором, позивач не позбавлений права стягнути з відповідача існуючу заборгованість, так як питання про достроково розірвання договору позивачем не порушувалось. Враховуючи відмову в задоволенні позову щодо звернення стягнення, вимоги про виселення мешканців також не підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed