Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] в липні 2015 року звернувся за місцем роботи [PERSON] з заявою в якій висловив наступні твердження: « В липні 2014 р. [PERSON] попередив дружину свого брата, щоб не зривала плоди з нашого боку, бо він обприскав виноград і смородину «шпорами» і бактерія турберкульозу. Це було мокротиння хворих людей, які утримуються в СІЗО. Я зі своєю дружиною на власні вуха це почув» та на думку позивача вказання таких недостовірних даних принижує честь, гідність та ділову репутацію. Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали в повному обсязі, наполягали на його задоволенні. Представник відповідача та відповідач заперечили щодо пред'явленого позову, відповідач стверджував, що він в заяві до Управління Державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області вказав достовірні дані, а тому вважає що жодних прав і свобод [PERSON] він не порушив. Представник відповідача заперечив факту поширення інформації між трудовим колективом медичної частини Івано-Франківської установи виконання покарань (№12) управління ДПтС України в Івано-Франківській області вказаної в заяві [PERSON] посилаючись на відповідь управління державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області від 09.02.2016 року, а також вказав на недоведеність факту займаної посади [PERSON] в медичній частині Івано-Франківської установи виконання покарань (№12) управління ДПтС України в Івано-Франківській області. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. В судових засіданнях було встановлено, що [PERSON] 19 липня 2015 року звернувся з заявою до начальника державної пенітенціарної служби в Івано-Франківській області [PERSON] де вказав про незаконні дії [PERSON], щодо розповсюдження спор туберкульозу. 10 серпня 2015 року оперуповноважений сектору оперативно-розшукової роботи управління ДПтС України в Івано-Франківській області майор внутрішньої служби [PERSON] видав висновок, в якому зазначив, що в діях лікаря дерматолога медичної частини Івано-Франківської установи виконання покарань управління ДПтС України в Івано-Франківській області (№12) [PERSON] порушень службової дисципліни не вбачається. Тут варто також вказати на те, що даним висновком та довідкою управління державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області Івано-Франківська установа виконання покарань №12 спростовується твердження представника відповідача про те, що суд не встановив точного місця роботи [PERSON], оскільки чітко вказано, що дана особа працює на посаді лікаря-дерматовенеролога медичної частини Івано-Франківської установи виконання покарань №12 ДПтС України в Івано-Франківській області. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які підтвердили факт розповсюдження інформації вказаної в заяві від 19.07.2015 р. між трудовим колективом медичної частини Івано-Франківської установи виконання покарань №12 ДПтС України в Івано-Франківській області. Твердження представника відповідача про те, що відповідно до відповіді начальника управління ДПтС України в Івано-Франківській області [PERSON] від 09.02.2016 р. з заявою ознайомлювалося лише обмежене коло осіб(начальник управління ДПтС України в Івано-Франківській області [PERSON], заступник начальника управління ДПтС України в Івано-Франківській області [PERSON], начальник Івано-Франківської установи виконання покарань №12 [PERSON], оперуповноважений сектору оперативно-розшукової роботи управління ДПтС України в Івано-Франківській області майор внутрішньої служби [PERSON] та лікар дерматовенеролог [PERSON].) судом не беруться до уваги бо спростовується іншими доказами в справі зокрема висновком від 10.08.2015 р. на якому стоїть підпис провідного спеціаліста з документального забезпечення та показаннями свідків. Показання інших свідків у справі суд не бере до уваги, оскільки вони являлися родичами відповідача та перебували з позивачем в ворожих стосунках, а тому суд сумнівається в об'єктивності їхніх свідчень. Згідно зі ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Право кожного на повагу до його честі та гідності визначено в ст.28 Конституції України. Статтею 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Цивільним Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи.Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України , цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 7 «Про застосування судами законодавства, що регулює захист честі, гідності і ділової репутації громадян та організацій» з подальшими змінами та доповненнями зазначено, що при розгляді цивільних справ про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні з'ясовувати чи порочать поширені відомості, про спростування яких пред'явлений позов, честь, гідність або ділову репутацію позивача та чи відповідають вони дійсності. Під поширенням відомостей, що принижують і честь, гідність та ділову репутацію особи, слід розуміти повідомлення їх в любій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній особі. Відповідно до п. 15. Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її довідома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п. 18. Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокремагіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. У даному випадку має місце не оціночне судження, а наведення відповідачем факту якого не було і довести його не можливо, оскільки ним не доведено у судовому засіданні що цей факт мав місце минулого року, а позивачем доведено його поширення по місцю роботи. Відповідно до п.1,2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі не-правомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки моральна шкода відшкодовується незалежно від вини. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує обставини спричинення моральної шкоди, глибину фізичних та душевних страждань, враховує також характер і тривалість страждань, стан здоров'я позивача, ступень вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також враховує вимоги розумності та справедливості. Аналізуючи надані докази, суд дійшов переконання, що позивачу була спричинена і моральна шкода, оскільки поширення недостовірної інформації [PERSON] завдало душевних страждань [PERSON], які полягали у порушенні нормальних життєвих зав'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, а саме порушення стосунків з членами трудового колективу медичної частини Івано-Франківської установи виконання покарань №12 ДПтС України в Івано-Франківській області та формування в оточуючих враження про лікаря дерматовенеролога [PERSON], як не професіонала та аморального правопорушника. На підставі викладеного, відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст. 23, 270, 277, 1167 ЦК України та

Outcome: approved