Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Вовчицької сільської ради Лубенського району Полтавської області, треті особи : Перша Лубенська державна нотаріальна контора, [PERSON], про визнання заповіту нікчемним, мотивуючи свої вимоги тим, що він є рідним братом [PERSON], який проживав в [ADDRESS], а з 05грудня 2011 року став проживати у нього за адресою [ADDRESS] в зв»язку з тим, що мав похилий вік та хворів. Навесні 2013 року [PERSON] , уродженка с. Вовчик Лубенського району приїхала до нього додому та в розмові з братом зазначила , що вона є його позашлюбною донькою. [PERSON] ніколи не мав дітей та нічого з цього приводу йому не сказав. 15 квітня 2013року до нього зателефонувала [PERSON] та сказала , що хоче, щоб його брат [PERSON] написав на неї заповіт та для цього йому необхідно негайно привезти його у с. Вовчик до сільської ради . Він запитав у брата чи бажає він це зробити, а той відповів, що якщо і треба скласти заповіт, то він його напише на його ([PERSON]) користь. Він відповів, що у нього є своє майно, а тому, якщо [PERSON] так наполягає, то він не заперечує , щоб вона стала його ([PERSON]) спадкоємицею. Він на своєму автомобілі відвіз брата [PERSON] в с. Вовчик до сільської ради. До них підійшла [PERSON] та сіла на переднє пасажирське сидіння автомобіля поряд з ним та повідомила, що так як приміщення сільської ради знаходиться на 2-му поверсі будівлі, а [PERSON] не зможе піднятися по сходах , то зараз до них вийдуть для підписання заповіту . В цей час з приміщення контори вийшла секретар виконавчого комітету Вовчицької сільської ради [PERSON] із журналом та вже готовим заповітом. Секретар сіла на заднє сидіння автомобіля, де знаходився [PERSON] та сказала , що заповіт вже готовий і не перечитуючи його в голос запропонувала його підписати [PERSON] та написати «заповіт прочитано в голос та підписано мною особисто». При написанні записів у заповіті з рук [PERSON] декілька разів випадала ручка, тоді секретар вклала ручку в руку [PERSON] та стисла її своєю рукою та таким чином вивела текст, після чого таким же чином допомогла йому поставити підпис у заповіті. [INFO] [PERSON] помер у м. Лубни , де вони разом проживали. Він поховав брата виключно за власний рахунок. [PERSON] лише була присутня на похороні. Вважає, що він фактично виступив посібником [PERSON] та [PERSON] у незаконному складенні заповіту [PERSON] на користь [PERSON] Заповіт вчинено не законно та з грубим порушенням норм чинного законодавства. Посилаючись на вимоги ст. ст. 203, 207, 215, 1247, 1248, 1251-1253, 1257 ЦК України, позивач [PERSON] прохав суд : визнати заповіт [PERSON], посвідчений 15 квітня 2013 року в с. Вовчик Лубенського району Полтавської області секретарем виконавчого комітету Вовчицької сільської ради [PERSON] на користь [PERSON] нікчемним. (а.с. 20 - 22). В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав та прохав його задовольнити. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги обґрунтовувала обставинами, викладеними у позовній заяві, також пояснила, що при посвідченні заповіту було допущено істотні порушення, так секретарем було посвідчено заповіт не в приміщенні сільської ради та про це не зазначено в тексті заповіту, при посвідченні заповіту [PERSON] його не читав, тому при цьому мали бути запрошені свідки. Представник відповідача Вовчицької сільської ради Лубенського району Полтавської області проти задоволення позову заперечувала, пояснила, що 15.04.2013 року було посвідчено заповіт [PERSON] нею, як секретарем виконкому сільської ради. Посвідчення відбувалося на території Вовчицької сільради, однак, при цьому вона на прохання родичів, які вказали, що [PERSON] має хворі ноги та не зійде на 2-й поверх до сільської ради, спускалася до нього. [PERSON] при цьому сидів у машині. До [PERSON] спускалася три рази. Перший раз - без будь яких документів. Особа [PERSON] була встановлена та перевірена його дієздатність , [PERSON] був адекватним та контактним, чітко виразив свою волю на те, щоб заповісти своє майно [PERSON], яка, як всім відомо в селі, була дочкою поза шлюбом [PERSON] та він з нею часто спілкувався. При посвідченні заповіту оплата була проведена відповідно до закону. При посвідченні заповіту свідків не було. Також всі записи у заповітів було вчинено самостійно [PERSON] без будь-чиєї допомоги. Вважала, що посвідчення заповіту в даному випадку не в службовому кабінеті не тягне визнання його нікчемним. Представник третьої особи Першої Лубенської ДНК Іщенко Г.К. вважала, що по справі маються підстави для задоволення позову. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечував, пояснив, що наявне порушення при посвідченні заповіту щодо місця його посвідчення не є підставою для визнання його нікчемним. Заповідач, будучи повністю дієздатним, чітко виразив свою волю. Крім цього, позивачем зазначено в якості відповідача Вовчицьку сільську раду Лубенського району Полтавської області, яка у даній категорії справ є неналежним відповідачем. Позовні вимоги до належного відповідача [PERSON] не заявлялися через те, що даний позов мав би подаватися за місцем проживання [PERSON] в м. Дніпропетровськ. З»ясувавши обставини справи на підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі доказів, наданих особами, які беруть участь у справі, судом встановлено, що 15 квітня 2013 року секретарем виконавчого комітету Вовчицької сільської ради Лубенського району Полтавської області [PERSON] було посвідчено заповіт [PERSON], за № 119 у реєстрі вчинення нотаріальних дій, згідно якого він все своє майно заповів [PERSON] третій особі по справі. У заповіті вказано, що зміст ст. ст. 1233-1236, 1241, 1248, 1253, 1254, 1255, 1307 ЦК України [PERSON] роз»яснено. Заповіт посвідчено у Вовчицькій сільській раді Лубенського району Полтавської області за адресою с. Вовчик вул.. Леніна, 36 Лубенського району Полтавської області. [PERSON] у заповіті вчинено запис «заповіт прочитано вголос та підписано мною особисто», «[PERSON].» та поставлено підпис. Заповіт записано секретарем виконкому Вовчицької сільради [PERSON] за слів заповідача [PERSON] Заповіт до підписання прочитано вголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписано ним о 09 год. 40 хв. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Стягнуто державне мито 0,85 грн. по квитанції. Також [PERSON], який на той час був зареєстрований в [ADDRESS] поставлено підпис у книзі реєстрації нотаріальних дій. Згідно акту вуличного комітету від 21.04.2015 року [PERSON] з 05.12.2011 р. проживав у свого брата [PERSON] в [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] помер в м. Лубни [INFO]. Рішенням Вовчицької сільської ради від 12.11.2010 року секретарем Вовчицької сільської ради обрано [PERSON] Рішенням Вовчицької сільської ради від 12.11.2010 року покладено повноваження секретаря виконавчого комітету на секретаря сільської ради. Рішенням виконавчого комітету Вовчицької сільської ради від 30.01.2012 року обов»язки із вчинення нотаріальних дій на території Вовчицької сільської ради покладено на секретаря виконавчого комітету Вовчицької сільської ради [PERSON] Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Відповідно до частин 1 - 3 статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3 статті 203 ЦК України). Згідно ч.4. ст. 207 ЦК України якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє. Відповідно до ч. 2 ст. 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Згідно ч.2 ст. 1253 ЦК України у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Згідно положення ч.1 ст. 1257 ЦК України, на яку посилався позивач у позовній заяві, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. У судовому засіданні судом особам, які беруть участь у справі, роз»яснювалося право на заявлення клопотання про призначення почеркознавчої та психіатричної експертизи та роз»яснювалися наслідки не реалізації свого права. Ніхто з учасників процесу не виявив бажання заявити вказані клопотання. Таким чином, суд вважає недоведеним належними доказами вказане в позовній заяві твердження про те, що при посвідченні заповіту секретар виконкому [PERSON] допомагала [PERSON] вчиняти будь - які записи у заповіті від 15.04.2013 року. Також суд вважає необґрунтованим твердження позивача про те, що заповіт [PERSON] вголос не зачитувався , у зв»язку з чим особою, що посвідчується заповіт мали бути запрошені при вчиненні цієї дії , свідки, оскільки у тексті заповіту [PERSON] власноручно вчинено записи наступного змісту : «заповіт прочитано вголос та підписано мною особисто», «[PERSON].» та поставлено власний підпис. Секретарем виконкому у тексті заповіту зазначено, що заповіт до підписання прочитано вголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписано ним, що відповідає вимогам п. 1.4 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування. Тобто у даному випадку не було підстав для посвідчення заповіту при свідках. З урахуванням того, що пояснення особи, яка бере участь у справі не є доказом згідно ч.2 ст. 57 ЦПК України, матеріали справи не містять жодних доказів того, що в дійсності заповіт [PERSON] вголос не зачитувався чи про те, що підпис за записи у заповіті вчинено не [PERSON], а сторонньою особою або ж із застосуванням допомоги сторонньої особи чи осіб. Крім цього, по справі встановлено, що волевиявлення заповідача [PERSON] при посвідченні заповіту було вільним і відповідало його внутрішній волі. В судовому засіданні було встановлено, що при посвідченні заповіту було сплачено державне мито в розмірі 0,85 грн. згідно квитанції №713276. 12.11.2013 року заповіт від 15.04.2013 року [PERSON] був зареєстрований у спадковому реєстрі за № 55293938. Як роз'яснено у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 52 Закону України "Про нотаріат" про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Згідно з ст. 56 зазначеного закону нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у Спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів у Спадковому реєстрі" від 11 травня 2011 року № 491 (далі - Постанова) державній реєстрації у Спадковому реєстрі підлягають заповіти і спадкові договори, посвідчені нотаріусами, консульськими установами України, посадовими та службовими особами, що зазначені в статтях 1251 і 1252 Цивільного кодексу України, ст. 37 та ч. 1 ст. 40 Закону України "Про нотаріат", а також зміни до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів. У п. 14 цієї Постанови зазначено, що реєстратор здійснює державну реєстрацію посвідчених заповітів і спадкових договорів, а також змін до них, скасування заповітів та розірвання спадкових договорів у Спадковому реєстрі у день вчинення відповідної нотаріальної дії. Наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 затверджено Порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування (далі - Порядок) та визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 "Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України", зареєстрований у Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 року за № 256/466. За змістом ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 13-1 Закону України "Про нотаріат" нотаріальний округ - територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса. Відповідно до п. п. 1.1-1.3 Порядку перелік нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами органів місцевого самоврядування, визначено статтею 37 Закону України "Про нотаріат". Нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій. Відповідно до статті Закону України "Про нотаріат" посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Автономної Республіки Крим, крім того, - законодавством Автономної Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Пунктом 2.1. Порядку визначено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування, то в посвідчувальному написі на документі і в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси, а також причини, з якої нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням органу місцевого самоврядування. З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний заповіт складений у письмовій формі та посвідчений повноважною на те особою [PERSON] - секретарем виконавчого комітету Вовчицької сільської ради Лубенського району Полтавської області з зазначенням місця вчинення нотаріальної дії - село Вовчик Лубенського району Полтавської області, тобто в межах території Вовчицької сільської ради, та часу. З заповіті також вказано, що він посвідчений у Вовчицькій сільській раді Лубенського району Полтавської області за адресою с. Вовчик вул. Леніна, 36 Лубенського району Полтавської області. В судовому засіданні також було встановлено, що заповіт посвідчувався не в самому приміщенні сільради, а секретар на прохання родичів заповідача виходила із приміщення сільради до заповідача, який перебував у салоні автомобіля та проводила посвідчення заповіту біля приміщення сільради та про цей факт не зазначено у тексті заповіту. Разом із тим, суд вважає, що сам по собі факт посвідчення заповіту поза приміщенням сільської ради у даному випадку не є істотною умовою для визнання його нікчемним. Аналогічний висновок зроблено і у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 щодо судової практики розгляду цивільних справ про спадкування, де вказано, що відсутність у тексті заповіту напису, що він складався та посвідчувався поза приміщенням нотаріальної контори, виконкому місцевої ради, але в межах нотаріального округу, не є істотною умовою для визнання заповіту недійсним, якщо судом буде встановлено, що форма заповіту відповідає вимогам ст. 1247 ЦК і волевиявлення заповідача було вільним. В судовому засіданні було допитано свідка [PERSON], який пояснив, що 15.04.2013 року їхав повз сільську раду в с. Вовчик, коли побачив автомобіль [PERSON] та зупинився, щоб привітатися, а той йому повідомив, що брат хоче відписати майно на [PERSON]. Бачив, як з сільради виходила якась жінка та сідала до автомобіля [PERSON], після чого він відійшов від автомобіля. Потім [PERSON] йому повідомив, що підписали. При цьому сам [PERSON] із автомобіля не виходив. Так, вказані показання частково суперечать поясненням [PERSON], який вказував, що коли побачив [PERSON], то привітався до нього та вийшов із машини поспілкуватися близько 5-6 хвилин. Сам [PERSON] пояснював, що [PERSON] весь час перебував у салоні автомобіля. Свідок [PERSON] зазначав, що як самого факту, так і того, як саме відбувалося посвідчення заповіту він не бачив. Свідок [PERSON] повідомив суду, що із позивачем знайомий близько 35 років, це його товариш, його дружина отримувала свідоцтво про смерть [PERSON] для [PERSON], вони допомагали сім»ї [PERSON] у похованні [PERSON] Враховуючи викладене, суд вважає, що пояснення свідка [PERSON] не є належним доказом на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві. Крім цього, в ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 05 грудня 2007 року у справі № 6-16344св07 висловлена така правова позиція: «Відповідно до ст. 26 ЦПК особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи та їх представники. Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення в цивільному судочинстві. Суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які вступають у порушену в суді справу, пред'явивши позов щодо предмета спору з метою захисту особистих суб'єктивних матеріальних прав чи охоронюваних законом інтересів, є третіми особами, які заявляють самостійні вимоги (ст. 34 ЦПК). Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, є суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які беруть участь у справі на стороні позивача або відповідача з метою захисту своїх суб'єктивних прав та інтересів (ст. 35 ЦПК). Відповідно до ст. 1 Закону № 3425-XII нотаріат - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Виходячи із системного аналізу зазначених правових норм, слід зробити висновок, що при вирішенні справ, які стосуються оспорювання прав і обов'язків сторін, набутих на підставі вчинених нотаріальних дій - посвідчення договорів, угод (крім справ за скаргами на нотаріальні дії чи відмову в їх вчиненні), нотаріуси в розумінні статей 30, 34, 35 ЦПК не є особами, прав і обов'язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення». У п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (Постанова ВСУ № 9) зазначено: «Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса». В п. 6 узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» зазначено, що з наведеного можна зробити висновок, що нотаріус може бути відповідачем у справах цієї категорії лише в разі оскарження відмови від вчинення нотаріальної дії або процедури її вчинення. При цьому такі вимоги до нотаріуса підлягають розгляду в позовному провадженні за правилами цивільного судочинства як спір про право. В даній же справі позивачем позовні вимоги до [PERSON], як до особи, якій [PERSON] заповів майно згідно посвідченого заповіту щодо визнання якого нікчемним заявлено позовні вимоги, не заявлялися. Позивач не позбавлений даного права на звернення до суду з відповідним позовом у майбутньому.

Outcome: dismissed