Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

27.10.2015 року до суду надійшла позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № DN81AR17780136 від 31.01.2008 року в розмірі 96948,28 грн. 04.11.2015 року позивачем подана уточнена позовна заява в новій редакції про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № DN81AR17780136 від 31.01.2008 року в розмірі 107448,28 грн. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої вимоги обґрунтовує наступними обставинами. Між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № DN81AR17780136 від 31.01.2008 року. За умовами цього договору Банк зобовязався надати [PERSON] кредит у розмірі 69025,00 грн. на термін до 30.01.2015 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування позиченими коштами в строки та в порядку, встановленому договором. Позивачем було надано [PERSON] кредит у визначеному розмірі, проте відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами. У звязку із порушенням відповідачем умов договору станом на 20.08.2015 року утворилась заборгованість у розмірі 178835,55 грн., що складається із заборгованості за кредитом 32701,38 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом 17241,32 грн., заборгованості з комісії за користування кредитом 13460,07 грн.,пені за несвоєчасне виконання зобовязань 115432,78 грн. При цьому вимоги Банку на суму 76741,09 грн. були задоволені рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.10.2012 року по справі № 2/0417/6995/2012. Отже, нестягнута сума заборгованості за кредитним договором становить 102093,60 грн. Позивач також просить про стягнення з відповідача сум штрафів 250,00 грн. (фіксована частина) та 5104,68 грн. (процентна складова). Позивач наполягає на виникненні у нього права вимагати від [PERSON] повернення всієї суми, просить суд стягнути з відповідача заборгованість в загальному розмірі 107448,28 грн.. В судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] заявлені вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі, навела на підтвердження позиції позивача аргументи, аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. [PERSON] вказав, що 31.01.2008 року уклав кредитний договір на придбання автомобіля в автосалоні м. Словянська Донецької області; при цьому співробітниця ПриватБанку, яка здійснювала оформлення договору, запевнила його, що сума щомісячного платежу позичальника за цим договором складатиме 1135,00 грн.; в подальшому зясувалось, що фактично для погашення кредиту відповідачеві доведеться вносити по 1481,00 грн. щомісяця, оскільки також слід здійснювати платежі за договором КАСКО- страхування. Відповідач щомісяця вносив суми, які навіть перевищували 1481,00 грн., однак 14.11.2010 року працівниками служби безпеки ПриватБанку у [PERSON] було вилучено придбаний за кредитні кошти легковий автомобіль з мотивів наявності заборгованості за кредитом для подальшої реалізації цього заставного майна; після цієї події відповідач припинив здійснювати щомісячні платежі, оскільки вважав, що реалізація предмета застави припинила і кредитні правовідносини між ним та Банком. [PERSON] зазначив, що, на його думку, Банк самостійно без погодження із позичальником здійснив підвищення процентної ставки за договором, договір був укладений під впливом помилки (оскільки працівник ПриватБанку помилилась у визначенні графіку платежів за кредитом) та навіть під впливом обману (оскільки позивач не визнає своєї помилки). Відповідач просив здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором та звільнити його від накладених Банком штрафних санкцій і пені з 14.11.2010 року. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, зясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановив такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини. ПАТ КБ «ПриватБанк» має право на надання банківських послуг, визначених ч.3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», на підставі ліцензії Національного банку України від 05.10.2011 року № 22 (а.с.18). Між ПриватБанком та [PERSON] було укладено кредитно-заставний договір № DN81AR17780136 від 31.01.2008 року (а.с.8-13). За цим договором Банк зобовязався надати позичальникові кредит в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязався прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору; кредит надавався на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання; для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобовязань за договором позичальник надав Банку предмет застави в заставу (пп.2.1,2.2 договору). Предметом застави був визначений автомобіль, власником або співвласником якого є позичальник ВАЗ -217030-110-01, 2007 р. в, державний реєстраційний номер [NUMBER] (пп.8.1,17.9 договору). Згідно з п.11. Статуту позивача [PERSON] акціонерне товариство КБ «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобовязань Закритого акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» (а.с. 19), має статус юридичної особи та зареєстроване в установленому законом порядку (а.с. 16). Позивач надав [PERSON] кредит у розмірі 69025,00 грн. на термін до 30.01.2015 року. Отже, Банк свої зобовязання за кредитним договором повністю виконав, надавши позичальникові [PERSON] кредит в розмірі, обумовленому сторонами. Відповідач в порушення умов договору свої зобовязання належним чином не виконував, не забезпечивши своєчасного повернення позивачеві запозичених коштів. Внаслідок цього станом на 20.08.2015 року утворилась заборгованість у розмірі 178835,55 грн., що складається із заборгованості за кредитом 32701,38 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом 17241,32 грн., заборгованості з комісії за користування кредитом 13460,07 грн.,пені за несвоєчасне виконання зобовязань 115432,78 грн. (а.с. 40-45). При цьому вимоги Банку на суму 76741,09 грн. були задоволені рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11.10.2012 року по справі № 2/0417/6995/2012, яке набрало законної сили (а.с.5). Отже, нестягнута сума заборгованості за кредитним договором становить 102093,60 грн. Позивач вказує на необхідність реалізації свого права щодо стягнення з відповідача сум штрафів 250,00 грн. (фіксована частина) та 5104,68 грн. (процентна складова) згідно з п.14.9 кредитно-заставного договору від 31.01.2008 року. З урахуванням сум штрафів загальний розмір заборгованості [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 20.08.2015 року складає 107448,28 грн. Рішенням Краснолиманського міського суду донецької області від 12.01.2012 року задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та звернено стягнення на предмет застави, належний відповідачеві автомобіль ВАЗ -217030-110-01, 2007 р. в, державний реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 25,26). Субєктом оціночної діяльності була визначена вартість вказаного майна у 50500,00 грн. (а.с. 94-97). Заставний автомобіль було реалізовано позивачем за 55935,00 грн., отримані від реалізації майна кошти були зараховані для погашення кредитної заборгованості [PERSON] (а.с. 92). З огляду на це, суд приходить до висновку, що позивачем КБ «ПриватБанк» фактично було використано такий спосіб виконання як звернення стягнення на заставне майно боржника, він був передбачений судовим рішенням, однак отриманих від реалізації майна коштів не вистачило для повного погашення заборгованості за кредитним договором. Положення договору від 31.01.2008 року не обмежують право Банку використовувати для реалізації своїх прав чи примусового виконання обовязків позичальника будь-який інший порядок і засоби захисту прав, що прямо не передбачені в договорі (п.13.5 договору). Сторони вказаного договору погодились, що після звернення стягнення на предмет застави забезпечені вимоги вважаються задоволеними і погашеними лише у розмірі сум у відповідній валюті, фактично отриманих банком в результаті такого звернення стягнення, та/або вартості предмета застави, одержаного банком у власність (п.13.6 договору). За змістом ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договір. Згідно із ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст.ст. 526,527,530 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вимог договору та вимог закону. За загальним правилом одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускаються (ст. ст. 525,526 ЦК України). В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобовязання припиняється його належним виконанням. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобовязаний повернути позику у строк та у порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідач не надав позивачеві грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором, зобовязання належним чином не виконав. Отже, у банку виникло право вимагати від [PERSON] повернення суми кредиту та інших платежів за договором № DN81AR17780136 від 31.01.2008 року. З приводу заперечень [PERSON] проти задоволення позову суд зазначає таке. Суд не бере до уваги посилання відповідача на ту обставину, що працівник ПриватБанку помилилась у визначенні графіку платежів за кредитом, оскільки п.17.7 кредитного договору № DN81AR17780136 від 31.01.2008 року, який було підписано [PERSON] особисто, прямо визначено, що позичальник зобовязаний сплатити щомісячний платіж в розмірі 1481,54 грн.(а.с. 12); при цьому у відповідача не виникло жодних заперечень з приводу таких розбіжностей між сумою щомісячного платежу, зазначеною в договорі, і сумою такого платежу, визначеною в графіку погашення кредиту(а.с. 13); із пояснень відповідача в судовому засіданні вбачається, що його було поінформовано під час першого ж платежу за кредитом у касі ПриватБанку про необхідність здійснювати щомісячні платежі в розмірі 1481,00 грн.(а.с.56); в подальшому [PERSON] з лютого 2008 року і до часу вилучення у нього Банком предмета застави здійснював щомісячні платежі в розмірі, що навіть перевищували 1481,54 грн.(а.с.77-80), жодних заперечень з приводу цього чи спроб розірвати договір кредиту з боку відповідача не було. За змістом параграфів 1, 2 гл. 71 ЦК України обовязок позичальника повернути грошові кошти здійснюється у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Мовчазна згода [PERSON] щодо здійснення щомісячних платежів за кредитним договором у розмірі 1481,54 грн. та відсутність впродовж розумного строку його заперечень проти цього розглядаються судом як вияв погодження сторонами договору запропонованих умов. Суд не також підтримує позицію відповідача щодо припинення здійснення ним щомісячних платежів за договором кредиту після вилучення Банком заставного майна, та посилання на те, що реалізація предмета застави припинила і кредитні правовідносини, з огляду на зміст п.13.6 договору № DN81AR17780136 від 31.01.2008 року (а.с.11). Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень(ст. 60 ЦПК України). Суд вважає, що відповідачем не доведено умислу з боку службових осіб КБ «ПриватБанк» на введення [PERSON] в оману з приводу обставин кредитного договору, які мають істотне значення. Відповідачем також не доведено вчинення правочину з банком під впливом помилки в контексті положень ч. 2 ст. 229 ЦК України, згідно з якими істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. [PERSON] під час здійснення судового розгляду цивільної справи № 236/3225/15-ц не було заявлено зустрічного позову до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору № DN81AR17780136 від 31.01.2008 року недійсним; відповідач також не повідомляв суд про наявність подібних його позовних вимог в будь-яких інших судових провадженнях. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, суд при вирішенні цієї цивільної справи виходить із встановленої нормами ЦК України презумпції правомірності правочину. Наведене дозволяє дійти висновку про обґрунтованість вимог позивача. Поряд з цим, суд враховує норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». [PERSON] визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки субєктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення. Статтею 2 цього Закону запроваджено мораторій на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними зобовязаннями. Зокрема, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Водночас норми вказаного Закону не скасовують необхідності повертати суму основної заборгованості за кредитами чи позиками, процентів та комісій за користування кредитом. Нормами ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначено період проведення антитерористичної операції як час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України; визначено територію проведення антитерористичної операції як територію України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Відповідач [PERSON] зареєстрований та фактично мешкає у смт. Дробишеве Краснолиманського (на теперішній час Лиманського) району Донецької області, що підтверджується відповідними записами у паспорті громадянина України (а.с. 14-15). Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» смт. Дробишеве Краснолиманського району Донецької області віднесено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась АТО. Те ж саме було визначено і у розпорядженні Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053-р, яке на сьогодні втратило чинність. Враховуючи викладене, суд не здійснює стягнення з відповідача суми пені,нарахованої банком в період з 14.04.2014 року по 20.08.2015 року в розмірі 53760,19 грн.(а.с.41-45), сум штрафів 250, 00 грн. та 5104,68 грн.. Таким чином, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги та стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитно-заставним договором № DN81AR17780136 від 31.01.2008 року в розмірі 48333,41 грн.. З приводу вимоги позивача про відшкодування понесених судових витрат суд зазначає таке. Згідно із ст. 79 ЦПК України до складу судових витрат включено,зокрема,судовий збір. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 1611,72 грн., що підтверджено платіжним дорученням № IHB98B156G від 08.10.2015 року (а.с.2,23). Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати; якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. За цих обставин суд з урахуванням принципу пропорційності приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 725,27 грн. судового збору .

Outcome: partial