Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом до Управління Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, щодо скасування державної реєстрації земельних ділянок. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 19 липня 2013 року гр. [PERSON], матір'ю позивача, на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) була здійснена державна реєстрація земельних ділянок за адресою: вул. Державна (Радянська), 93, м. Підгородне, Дніпровський р-н, Дніпропетровська обл., та присвоєні кадастрові номери 1221411000:02:044:0062, 1221411000:02:044:0063. За отриманням дозволу на передачу у власність вказаних земельних ділянок до Підгородненської міської ради гр.[PERSON], не зверталася, зазначена технічна документація Підгородненською міською радою не затверджувалася, і речове право на земельні ділянки гр.[PERSON], не реєструвалося, оскільки це не є обов'язковою вимогою чинного законодавства, а державна реєстрація земельних ділянок здійснювалася виключно для продажу/дарування нерухомого майна. Адже після зазначеної державної реєстрації того ж 2013 року частина домоволодіння по вул.Державній (Радянській), 93 в м. Підгородне була продана громадянкою [PERSON] громадянці [PERSON] (договір купівлі-продажу частини домоволодіння від 23.07.2013 р., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №5233), а інша частина подарована позивачу [PERSON], (договір дарування 63/100 частин домоволодіння від 11.09.2013 р., приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1548). Надалі між позивачем та громадянкою [PERSON] був укладений договір поділу нерухомого майна від 04.11.2013 р. між будинком позивача та будинком гр. [PERSON] встановлена огорожа, і земельні ділянки, кадастрові номери 1221411000:02:044:0062, 1221411000:02:044:0063, фактично припинили своє існування в колишніх межах користувача [PERSON]. З часом коли позивач направив розроблений та повністю узгоджений, зокрема, і Управлінням Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, проект землеустрою для реєстрації земельної ділянки, то отримав Рішення МРВ-1200235022015 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 25.08.2015 р.: «Державним кадастровим реєстратором Управління Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області розглянуто заяву про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру разом з доданими до неї документами на відповідно до порядку ведення Державного земельного кадастру прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, неодноразові звернення позивача щодо розяснення відмови ні до чого не призвили, на підставі цього він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог. Представник третьої особи Підгородненської міської ради у судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Третя особа [PERSON], у судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Представники третіх осіб Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомивши, від представника управління Держгеокадастру в матеріалах справи містяться заперечення, щодо задоволення позовних вимог. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, суд дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Судом встановлено обставини справи, викладені вище, що підтверджуються письмовими матеріалами справи. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Згідно статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача… У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Стаття 152 ЗК України передбачає, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні щодо виявлення факту порушень Управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області прав позивача. Згідно § 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (ратифікована ЗУ від 17.07.1997 року) передбачає, що "ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом...". Згідно із тлумаченням Європейського суду з прав людини (рішення від 23.09.1982 у справі "Спорронг та Леннрот проти Швеції", від 21.02.1986 у справі "Джейчс та інші проти Сполученого Королівства", від 30.05.2000 у справі "Карбонара і Вентура проти Італії), рішення якого визнаються в Україні джерелом права (ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), право постійного користування земельними ділянками повинно розглядатися як майно в розумінні § 1 ст. 1 Протоколу 1. У своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернения до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Крім того, ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Враховуючи вище викладене, суд дослідивши матеріали справи та те, що відповідач своїми діями порушив права позивача, приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, також належать витрати на правову допомогу. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved