Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

Позивач, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач), про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 31.12.2008 року між банком та відповідачем укладений кредитний договір № KRXRFG07080726, згідно з яким останній отримав кредит на загальну суму 5015,60 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі в строки та в порядку, встановлених договором. Оскільки боржник належним чином не виконує свої зобов'язання по кредитному договору, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка станом на 25.03.2014р. становить 23360,11 грн. та судові витрати у справі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причину неявки суду не повідомив. Через канцелярію суду подав заяву про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що строк виконання за заявою встановлений не пізніше 31.12.2009 року, у зв'язку з цим на момент пред'явлення до відповідача позову був пропущений строк позовної давності. Враховуючи викладене, суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Суд, дослідивши та оцінивши надані позивачем докази в їх сукупності, заперечення відповідача проти позову, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що 31 грудня 2008 року між сторонами у справі укладено договір № KRXRFG07080726, відповідно до якого Відповідач отримав кредит у розмірі 5015,60 грн. на строк 12 місяців з 31.12.2008р. по 31.12.2009р. включно на придбання товару, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,42 % на місяць, на суму залишку заборгованості за кредитом, єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту розмірі 0,0 та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 97,3.грн. з обміном на зобов'язання Позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії, зазначеній в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт»). Погашення заборгованості здійснюється з «20» по «25» число місяця, починаючи з 20.01.2009р.; щомісячний платіж 526,93грн. При порушенні зобов'язань позичальник сплачує банку пеню згідно п. 5.1. Умов (а.с. 4, зворот). Судом встановлено, що при укладенні 31 грудня 2008 року договору між позивачем та відповідачем, останній надав згоду, що заява разом із запропонованими банком умовами надання споживчого кредиту фізичним особам Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт»), Тарифами складає між позичальником і банком кредитно-заставний договір, засвідчивши її своїм підписом (зворот а.с. 4). Відповідно до п. 5.1 Умов надання кредиту при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, останній має сплатити пеню у розмірі 1,25 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу (а.с.6 зворот). [PERSON] не виконав своїх зобов'язань за вказаним договором, унаслідок чого в нього перед ПАТ КБ "ПриватБанк" виникла заборгованість, яка станом на 25 березня 2014року за розрахунком позивача становить 23360,11 грн., а саме: 39,68грн. - заборгованості з відсотків, 681,10грн. - заборгованості з комісії, 21050,75грн. - заборгованості з пені. Згідно з ст.ст. 526, 530, 599 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним . Зі змісту статей 626, 638 ЦК України слідує, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що відповідає положенням ст. 628 ЦК України. Згідно з частинами 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. На виконання умов договору позивач надав відповідачеві кредит у сумі 5015,60 грн., що відповідачем не спростовано (а.с. 35). Як вбачається з Заяви, банк надає Позичальнику кредит на строк 12 місяців з 31.12.2008р. по 31.12.2009р. Погашення заборгованості здійснювалося в наступному порядку: щомісяця в період сплати за який приймається період з "20" по "25" число кожного місяця Позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 526,93 грн. для погашення заборгованості за Кредитом, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Таким чином, договором встановлено черговість платежів, останній платіж за договором мав бути внесений не пізніше ніж 31.12.2009року. Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки. Позичальник зобов'язувався повернути суму кредиту, сплатити відсотки у строки, визначені договором, однак у порушення вищевказаних норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. Як вбачається з матеріалів справи, в порушення умов договору та графіку внесення чергових платежів за договором, відповідач здійснював погашення кредиту наступним чином: 21.01.2009р. - 1528,66грн.; 20.02.2009р. - 414,56грн.; 20.03.2009р - 420,66грн.; 21.04.2009р. - 421,19грн.; 20.05.2009р. - 423,27грн.; 09.04.2010р. - 1,30грн.; 17.05.2010р. - 500,00грн.; 21.06.2010р. - 300,00грн.; 02.09.2010р. - 500,00грн.; 01.11.2010р. - 400,00грн.; 28.02.2011р. - 101,92грн.; 01.03.2011р. - 4,04грн.; (а.с. 3, 35-110). Таким чином, оскільки чергові платежі за договором вносились несвоєчасно, відповідачем допущено прострочення виконання кредитного зобов'язання. Разом з тим, вимоги банку не можуть бути задоволені, оскільки відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Так судом встановлено, що остання операція за спірним договором (погашення заборгованості) була проведена відповідачем 01.03.2011 року, що вбачається з меморіального ордеру № ОKDЕ від 01.03.2011р. (а.с. 47), виписки по рахунку за кредитним договором (а.с. 41) /. Позов до суду підписано 26.03.2014 року, подано до суду 14 квітня 2014 року / а. с. 2,3 /. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з позовною вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ( ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до положень ч.3 ст.254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку; ст.ст.256, 257 ЦК України - позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; п.1 ч.2 ст.258 ЦК України - позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). З Згідно ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку Як встановлено судом, кредитним договором передбачено черговість платежів, відповідач повинен був сплачувати чергові платежі кожного місяця у період з 20 по 25 число кожного місяця, однак сплата чергових платежів відбувала з порушенням визначених договором строків. При цьому, відповідачем у періоди з 20.06.2009р. по 25.06.2009р.; з 20.07.2009р. по 25.07.2009р., з 20.08.2009р. по 25.08.2009р., з 20.09.2009р. по 25.09.2009р.; з 20.10.2009р. по 25.10.2009р.; з 20.11.2009р. по 25.11.2009р., з 20.12.2009р. по 25.12.2009р. чергові платежі не вносились, і станом на закінчення строку дії договору - 31.12.2009р. відповідач зобов'язання з повернення кредиту не виконав, а банк вже дізнався (міг дізнатись) про порушення його прав як кредитора у зобов'язанні. В подальшому, відповідач вчинив дії, які свідчать про переривання строку позовної давності, а саме - сплата заборгованості за кредитом, що мало місце: 09.04.2010р.; 17.05.2010р.; 21.06.2010р.; 02.09.2010р.; 01.11.2010р.; 28.02.2011р.; 01.03.2011р., після чого сплати припинились. Таким чином, починаючи з 31.12.2009року зобов'язання за кредитним договором, укладеного між сторонами у спорі, виконуються не належним чином, з порушенням строку виконання, останнє погашення заборгованості мало місце 01.03.2011 року, а банк звернувся до суду лише 14 квітня 2014 року, тобто більш ніж через три роки від дати останнього погашення заборгованості за договором. Таким чином, доводи відповідача про те, що банк пред'явив позов після спливу як загальної позовної давності (3 роки відносно заборгованості по кредиту, відсоткам за користування кредитом і комісії), так і спеціальної позовної давності (1 рік відносно штрафів) є слушними. Суд також погоджується з доводами відповідача про те, що не можна вважати Умови надання споживчого кредиту фізичним особам доказом збільшення позовної давності ("Розстрочка") (Стандарт»), виходячи з наступного. Так, пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), наданих позивачем до позову, передбачено, що терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки - пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю в п'ять років (а.с. 7). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як вбачається з матеріалів справи, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає (а.с. 4). Як вбачається з Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) (а.с. 5-7), останні не містять підпису позичальника [PERSON], що ставить під сумнів ознайомлення відповідача в момент укладання договору саме з цими ж Умовами, які й були надані до суду. Таким чином, належних та допустимих доказів, а саме письмового договору, скріпленого підписами сторін, про збільшення позовної давності банком не представлено, а отже й відсутні підстави вважати, що банк звернувся в межах строків позовної давності. Враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові за № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, виходячи з правового аналізу ст.ст. 207, 259 ЦК України, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. У зв'язку із цим доводи позичальника про не ознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) не можна визнавати необґрунтованими. Суд приходить до висновку, що позивач не спростував заперечень відповідача в частині застосування позовної давності, та не надав доказів в обґрунтування звернення до суду в межах строку, передбаченого ст. 257 ЦК України. Таким чином, в силу ст.ст. 256, 257, ч.1,5 ст. 261, ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовні вимоги банку, щодо стягнення заборгованості за спірним кредитним договором, не підлягають задоволенню і суд вважає, що в них слід відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, суд в порядку ст. 88 ЦПК України не вирішує питання про розподіл судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed