Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою за участю заінтересованої особи Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення факту перебування у місцях примусового тримання у період німецької окупації. Свої вимоги мотивувала тим, що в період окупації 1941-1943р.р. заявник, її мати - [PERSON], [INFO] та її сестра - [PERSON], [INFO], проживали на території Сумської області. В зазначений період мати заявника займалася антифашистською діяльність, в результаті якої в жовтні 1942 року була відправлена разом зі своїми дітьми до Путивлівської тюрми, для подальшого розстрілу. Під час перебування у зазначеній тюрмі сестра заявника - [PERSON] була розстріляна, а заявника вдалося передати її бабусі. Оскільки відсутній інший порядок встановлення факту перебування у місцях примусового тримання у період німецької окупації заявник просить встановити факт, що [PERSON], [INFO], в період німецької окупації з жовтня по грудень 1942 року перебувала у місцях примусового тримання (Путивлівська тюрьма). Заявник в судове засідання не з»явилася, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представництво інтересів здійснював [PERSON] Представник заявника [PERSON] в судовому засідання підтримав заявлені вимоги з підстав, викладених у заяві. Додатково пояснив, що до Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації заявник не зверталася, оскільки відсутній вичерпний перелік документів на підтвердження факту перебування у місцях примусового тримання у період німецької окупації. Представник заінтересованої особи Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Причини неявки не повідомив. Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено наступні обставини. Згідно свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], батьками є: батько [PERSON], мати - [PERSON] (а.с.4). 26 грудня 1970 року заявник зареєструвала шлюб з [PERSON], внаслідок чого змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с.5). Дослідив добуті докази суд дійшов такого висновку. Згідно ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім'ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 315 ЦПК України). Метою встановлення факту перебування у місцях примусового тримання у період німецької окупації заявником зазначено визнання жертвою нацистського переслідування. Жертви нацистських переслідувань - це особи, які в роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни постраждали від нацистських переслідувань з мотивів політичного, національного і релігійного характеру, ворожого ставлення до націонал-соціалізму (ст. 1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань»). Особами, які належать до числа жертв нацистських переслідувань, зокрема, є колишні в'язні концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання та місць примусових робіт у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни. Жертвам нацистських переслідувань видаються відповідні посвідчення замість раніше виданого посвідчення ветерана війни. Зразок посвідчення, порядок виготовлення і видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України (ст.ст. 4, 5 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» ). На підтвердження вимог заявником надано довідку виконавчого комітету Конотопської міської ради народних депутатів, що мати заявника [PERSON] в період окупації з 09 вересня 1941 року по 06 вересня 1943 року проживала на окупованій території в м. Конотоп (а.с.7), довідку виконавчого комітету Духанівської сільської ради Конотопського району Сімської області, що [PERSON], [INFO], разом зі своїми доньками [PERSON] та [PERSON] були відправлені старостою села в жовтні 1942 року з села Духанівка в Путилівську в»язницю, в якій перебували до грудня 1942 року (а.с.8), підтвердження [PERSON], [PERSON], [PERSON], яке 05 липня 1995 року посвідчено секретарем виконавчого комітету Духанівської сільської ради народних депутатів Конотопського району Сімської області про відправлення [PERSON] разом з неповнолітніми доньками старостою села в жовтні 1942 року з села Духанівка в Путилівську в»язницю (а.с. 10). Згідно п. 1 Порядку виготовлення та видачі посвідчень, листів талонів на право одержання пільгових проїзних документів (квитків) жертвам нацистських переслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1467 від 27 вересня 2000 року посвідчення жертви нацистських переслідувань (далі - посвідчення) є документом, що підтверджує статус жертви нацистських переслідувань і її право на отримання відповідних пільг згідно із Законами України "Про жертви нацистських переслідувань" і "Про податок з доходів фізичних осіб", іншими актами законодавства. Згідно п. 2 зазначеного Порядку посвідчення видаються особам, які відповідно до Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" визнані такими, що належать до числа жертв нацистських переслідувань на підставі одного з таких документів: довідки, виданої органами служби безпеки, державними архівами, архівами МВС, Міноборони, архівними установами інших держав; довідки Військово-медичного музею колишнього СРСР (м. Санкт-Петербург); довідки Міжнародної служби розшуку Червоного Хреста; довідки з архівів-музеїв, утворених в місцях розташування колишніх фашистських концтаборів (Освенцім, Бухенвальд, Дахау, Маутхаузен, Равенсбрюк та інші), гетто та інших місцях примусового тримання і примусових робіт у роки Великої Вітчизняної війни та Другої світової війни, а також архівів іноземних антифашистських організацій; довідки Комісії у справах колишніх партизанів Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років при Верховній Раді України. В окремих випадках посвідчення можуть видаватися також на підставі документів, які містять необхідні відомості про факт нацистських переслідувань, а саме: довідки, витягу з документів особової справи за місцем роботи; довідки з книг руху вихованців дитячих закладів із зазначенням назви цих закладів та часу перебування в них особи, яка звернулася за отриманням посвідчення; свідчення іноземних громадян, які проживають нині у Федеративній Республіці Німеччині або в інших державах, про нацистські переслідування особи, яка звернулася за отриманням посвідчення, засвідчених за місцем проживання у відповідних державних органах цих країн. Згідно п. 4 зазначеного Порядку у разі відсутності документів про факт нацистських переслідувань факт і період перебування в місцях примусового тримання встановлюються в судовому порядку. Посвідчення видаються жертвам нацистських переслідувань особисто або за їхнім дорученням рідним чи іншим особам за місцем проживання жертв нацистських переслідувань органами праці та соціального захисту населення (п. 7 ). Згідно інформаційного листа Державного архіву Сумської області від 14 листопада 2000 року документи Путивлівської в»язниці Сумської області за 1941-1942. на зберігання в архів не надходили, внаслідок чого підтвердити перебування у в»язниці [PERSON] з доньками [PERSON] та [PERSON] не вдається за можливе (а.с.6). Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" визначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно п. 2 зазначеної постанови при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено несудовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду. Оскільки передбачено інший порядок встановлення факту, тому у задоволенні заяви [PERSON] за участю заінтересованої особи Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення факту перебування у місцях примусового тримання у період німецької окупації слід відмовити.

Outcome: dismissed