Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

14.06.2021 р. з Верховного Суду до Шевченківського районного суду м.Львова після скасування судового рішення надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним майном подружжя. Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 14.06.2021 року справу номер 466/1437/18 передано до розгляду судді Донченко Ю.В. Позивач за первісним позовом [PERSON] свої вимоги мотивував тим, що з 28 квітня 2009 року перебував з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який розірванно рішенням суду від 28.01.2015 року. До реєстрації шлюбу, а саме [INFO] у них з відповідачкою за первісним позовом народилась дочка - [PERSON] . Після її народження, мати з дитиною, близько двох років проживали по [ADDRESS] , у батьків [PERSON] . З квітня 2007 року сторони проживали разом в будинку по [ADDRESS] . На той час будинок був повністю добудований і омебльований за особисті кошти позивача. Зазначає, що вказане житло було фактично набуте [PERSON] ще до виникнення у сторін подружніх відносин, лише правовстановлюючі документи на будинок видано у період перебування останніх у зареєстрованому шлюбі. Так, спірний будинок, який на даний час зареєстрований за [ADDRESS] , складається з приміщень загальною площею 83,1 кв.м. До такого стану його було приведено позивачем, внаслідок реконструкції з проведенням добудови та надбудови раніше існуючої квартири [ADDRESS] , ще до реєстрації шлюбу і до початку фактичного проживання разом з [PERSON] . Право власності на квартиру [ADDRESS] набуте [PERSON] на підставі договору міни від 08.11.2004 року. Інша частина спірного будинку була набута ним також до створення фактичної сім`ї з відповідачкою, за його особисті кошти. Фактично, сімейне життя між сторонами було припинено ще у 2011 році, тобто до розірвання шлюбу. На даний час позивач мешкає за іншою адресою. Відповідач з дочкою [PERSON] залишились проживати по [ADDRESS] , як члени сім`ї власника будинку. Позивач [PERSON] просив визнати будинок [ADDRESS] його особистою власністю. У квітні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом, в якому просила визнати будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю, мотивуючи тим, що перебувала з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах ще з 1997 року, вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки і вели спільне господарство. З 2004 року вони проживали у квартирі [ADDRESS] загальною площею 27,6 кв.м. З метою покращення житлових умов, ними спільно було прийнято рішення про реконструкцію квартири, добудови першого, надбудову мансардного поверху, яку вони в подальшому здійснювали за спільні кошти. Вона неофіційно працювала і зароблені кошти вкладались у будову. Також вважає суперечливими твердження [PERSON] про те, що спірний будинок у 2007 році був повністю закінчений. Адже, ще у 2009 році такий не був добудований. Лише 29.04.2010 р. [PERSON] отримав сертифікат відповідності державним будівельним нормам, після чого об`єкт було введено в експлуатацію. Оскільки право власності на будинок оформлено під час зареєстрованого шлюбу, такий збудовано сторонами за спільні кошти, [PERSON] вважає, що його слід визнати спільною сумісною власністю подружжя. Також у квітні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила суд встановити факт їхнього спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із січня 2004 року до квітня 2009 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що вони познайомились у вересні 1997 року і через декілька місяців почали разом проживати, як одна сім`я без реєстрації шлюбу в квартирі [ADDRESS] . З 1999 по 2002 рік вони проживали спільно однією сім`єю в квартирі матері [PERSON] по [ADDRESS] . Фактично з 1998 року вони стали проживати як подружжя, мали сімейний бюджет та вели спільне господарство, разом їздили на відпочинок. Ухвалою суду від 18.06.2019 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільним майном подружжя об`єднано в одне провадження зі справою за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Рішенням судді Шевченківського районного суду м.Львова від 04.02.2020 р. позов задоволено. Визнано будинок [ADDRESS] , що в цілому складається з житлової площі 30 кв.м., всього по будинку 83,1 кв.м з господарськими спорудами, особистою приватною власністю [PERSON] . У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна - будинку [ADDRESS] , загальною площею 83,1 кв.м., спільним майном подружжя - відмовлено за безпідставністю. Стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] судові витрати: 2 772 грн. судового збору та 14 400 грн. витрат на правничу допомогу, що в загальному складає 17 172 ( сімнадцять тисяч сто сімдесят дві ) грн. Постановою Львівського апеляційного суду від 10.09.2020 року, рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 04.02.2020 р. залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 26 травня 2021 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 04.02.2020 р. та постанову Львівського апеляційного суду від 10.09.2020 року та зазначено, що при розгляді позовних вимог судами не досліджено зібрані по справі докази. Ухвалою судді від 18.06.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження (а.с.108). 28.07.2021 року представником відповідача- адвокатом Почкіною О.М. подано відзив на позовну заяву, в якому остання виклала пояснення, аналологічні позову, а також зазначила, що як свідчать матеріали справи позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.04.2009 року по 28.01.2015 р. Під час шлюбу, а саме в 2011 році позивач набув право власності на спірне майно, що підтверджується витягом №35713750 від 29.12.2011, свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 15.12.2011, отже вважає, що частки обох членів сім`ї є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного суду, викладеною в постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/1. Також вважає, що тягар доказування створення чи придбання майна за особисті кошти позивача покладається саме на нього і відсутні правові підстави для визнання спірного майна особистою приватною власністю позивача за первісним позовом, оскільки ним не спростовано належними та достовірними даказами поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірний об`єкт. 25.08.2021 року за вх.№ 20564 представником позивача- адвокатом Гірником В.М. подано відповідь на відзив, в якому просив задоволити позов [PERSON] та відмовити в повному обсязі у задоволенні позовів [PERSON] , посилаючись на позицію Верховного Суду більш повно дослідити обставини справи та надати їм належну правову оцінку відповідно до вимог ст.263 ЦПК України. В судове засідання позивач за первісним позовом [PERSON] не з`явився, його інтереси представляв адвокат Гірник В.М., який підтримав вимоги позивача з підстав, викладених в заяві та відповіді на відзив, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити за безпідставністю. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] , в судовому засіданні заперечили первісний позов та просили задовольнити зустрічний, надавши аналогічні викладеним в ньому та відзиві пояснення. Крім того зазначили, що спірне нерухоме майно було створене за кошти їх сім`ї, яка фактично існувала. Сторони спільно проживали, мали спільний бюджет, разом вирішували всі побутові питання, пов`язані з ремонтом та будівництвом. Кошти, отримані при народженні їх спільної дитини, були витрачені на проведення будівельних робіт. Крім того, значні кошти були отримані [PERSON] у борг від її сестри та кума, що стверджується власноручними розписками. Саме ці гроші і витрачались на створення спільного житла для їх сім`ї . Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі докази, оглянувши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК Українита ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1ст. 69 СК України, дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно дост.71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені вст. 60 СК України. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексуУкраїни вважається правильно застосованою. Згідно пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як вбачається з долучених до матеріалів справи письмових доказів, на підставі договору міни від 08.11.2004 року [PERSON] було набуте право власності на квартиру [ADDRESS] . За умовами вказаного правочину, позивач за первісним позовом здійснив обмін належних йому 7/9 частин квартири [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS] , що належала неповнолітньому братові, від імені якого діяла мати, [PERSON] . На той час квартира складалась з однієї житлової кімнати житловою площею 13,4 кв. м та кухні. Загальна площа квартири становила 27,5 кв.м. Постановою Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю № 7 від 10.01.2005 року зафіксовано самовільно здійснену [PERSON] прибудову з надбудовою мансардного поверху, розміром 5,6 м на 5,7 м на [ADDRESS] ( т. 1 а.с. 40 ). У зв`язку з наведеним позивачем за первісним позовом було сплачено штраф у розмірі 85 грн., що стверджується копією квитанції, що міститься в матеріалах справи (а.с. 40 зв. т. 1). З копії поверхового плану та експлікації з інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] вбачається, що станом на 04.04.2005 року до квартири [ADDRESS] за вказаною адресою, власником якої був [PERSON] , були здійснені переобладнання та надбудова. На даний час будинок під [ADDRESS] , складається з приміщень загальною площею 83,1 кв.м., а саме: приміщень першого поверху будинку, на якому розташовані: житлова кімната, площею 13,4 кв.м., хол (коридор), площею 13,4 кв.м., тамбур, площею 2,4 кв.м., санвузол, площею 5,5 кв.м., кухня, площею 4,3 кв.м. Всього на першому поверсі 39 кв.м. До приміщень на мансардному поверсі входить житлова кімната, площею 16,6 кв.м., хол, площею 25,2 кв.м. з виходом на балкон, площею 2,3 м кв., площа якого включена до площі допоміжного приміщення. 05.03.2007 року Шевченківська райадміністрація видала розпорядження №191 «Про узаконення реконструкції квартири з добудовою, надбудовою мансардного поверху, встановлення двохфункційного газового котла», з врахуванням посилання на висновок МВК, визнано технічну можливість подальшої експлуатації самовільно реконструйованої квартири [ADDRESS] з добудовою, надбудовою мансардного поверху згідно з проектними пропозиціями та встановлення двохфункційного газового котла згідно з технічним заключенням ЗАТ «Львівгаз» від 06.09.2006 року. Проектні пропозиції з реконструкції та добудови з влаштуванням мансардного поверху для квартири розроблені 26.12.2006 року саме для вирішення питання про узаконення реконструйованої квартири. Згідно Рішення Львівської міської ради № 418 від 09.04.2010 року, у зв`язку з присвоєнням поштової адреси та затвердженням нових реальних та ідеальних часток власникам будинку, [PERSON] погоджено прийняття в експлуатацію приватний житловий будинок садибного типу по [ADDRESS] після прибудови та надбудови. Свідоцтво про право власності на житловий будинок видано позивачу за первісним позовом 15.12.2011року. Відповідно до п.1, п.3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до правової позиції ВСУ у справі №6-1568цс16 належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. В ході судового розгляду справи було встановлено, що [INFO] у сторін народилась донька - [PERSON] . Між тим, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований лише 28.04.2009 року у Шевченківському відділі РАЦСу Львівського МУЮ, актовий запис № 134. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.01.2015 року, яке набрало законної сили, вказаний шлюб було розірвано. Статтями 60,61,63,65,66 та 68-71 СК України регламентовано, що: 1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 2. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 2. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. 2. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. 3. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 4. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 5. Подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. 6. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. 2. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. 7. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 2. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. 8. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 9. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 2. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. 3. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. 4. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. 5. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Статтею 368 ЦК України визначено, що 1. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. 3. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. А ст.369 ЦК України регламеновано, що Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 2. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У свою чергу, ст.372 ЦКУ визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. 2. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. 3. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Стаття 370 ЦК України визначає, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. 2. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. 3. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 ЦК України. Статтею 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. 2. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. А згідно ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати цільового призначення. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. У якості доказу факту проживання однією сім`єю у зазначений період [PERSON] представила фотографії , на яких зафіксовані сторони у різних життєвих ситуаціях ( зокрема на відпочинку, в гостях, тощо), що свідчить факт постійного спільного проживання сторін однією сім`єю, ведення ними спільного господарства, наявності мети на придбання спільного нерухомого майна. Так, згідно довідки КП « Львівська 1-ша міська клінічна лікарня ім. Князя Лева від 28.10.15 р., ( т. 1 а.с. 36), з 20.04.2007 р. по теперішній час донька сторін спостерігається у ВСМ № 2 за адресою проживання [ADDRESS] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22.05.2017 р. у справі 466/7600/16-ц, яке набрало законної сили ( т.1 а.с. 30-32), в процесі розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права на проживання, надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька встановлено, що [PERSON] та малолітня [PERSON] проживають за адресою спірного житла з 2006 року. З моменту народження дитини сторони впродовж 3-х місяців з дня народження дитини не зареєстрували її за місцем її тодішнього проживання - [ADDRESS] . [PERSON] вселилась з дитиною у спірне житло як член сім`ї власника та з його згоди, який і на даний час не заперечував їх право на користування житлом. Відтак, вказана обставина повторного доказування не потребує. З матеріалів справи вбачається, що позивач за первісним позовом подав як докази придбання будівельних матеріалів для проведення перебудови спірної квартири квитанції, фіскальні та товарні чеки, накладні. Однак у них часто не вказані ні замовник, ні платник, ні отримувач, ні інші дані, які б свідчили, що по цих документах здійснював придбання/оплату товару саме [PERSON] , а не хтось інший, наприклад, [PERSON] (арк. спр.99-110, 136-146 т.1). Більше того, на багатьох видаткових накладних та квитанціях у графі «отримувач» стоїть підпис саме [PERSON] (а. с. 137,139,140,141 т.1). Також такий письмовий доказ як угода №1011 ві 11 листопада 2004 р., укладена між [PERSON] і ПП "Вікна стиль" про замовлення вікон та дверей навіть не підписана зі сторони замовника - [PERSON] , а також відсутній акт приймання -передачі виконаних робіт, їх оплату, що свідчить про відсутність доказів виконання даної угоди і встановлення в спірній квартирі саме цих вікон. Також в матеріалах справи відсутні належні докази оплати по даній угоді, а напис на першому аркуші угоди «оплачено 266 Є» не може бути беззаперечним доказом сплати цих коштів. Крім цього, викликає сумнів коли саме зроблений цей напис. Крім того, в додатку до угоди (Пропозиції) вказана контактна особа п. Віола, з чого випливає, що дані письмові докази не підтверджують фінансову участь у перебудові квартири тільки [PERSON] одноособово, а не спільно з [PERSON] . Крім того позивач вказує, що для проведення будівельних робіт з реконструкції спірного майна використовував свої особисті кошти. Зокрема, покликається на 2 200 дол. США, що були на його рахунку у ДЛФ AT «Кредит-Банк», яким він користувався на підставі договору на розрахунково-касове обслуговування від 22 жовтня 2002 p., копія якого, як і довідка банківської установи про залишок коштів на валютному рахунку долучені до матеріалів справи (а. с. 59 т.1). Проте, наявність (залишок) коштів на рахунку не є доказом того, що вони були витрачені на перебудову спірної квартири. Також позивач стверджує, що у період з липня 2003 по червень 2004 він проживав у ФРН на підставі угоди, де отримував оплату в євро. В результаті, за твердженням позивача за первісним позовом, він заощадив особисті кошти, які в подальшому були витрачені на про-ведення робіт з будівництва. Це є припущення, а в силу п. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях, оскільки ним не надано суду достовірних доказів то-го, що саме ці кошти були ним заощаджені і привезені в Україну та використані на проведення перебудови спірної квартири. Адже відповідно до угоди між приймаючою сім`єю та Au-Pair (а. с. 73-76 т.1) дорога в обидві сторони, послуги лікарів та медикаменти оплачуються Au-Pair самостійно. КЦС ВС у постанові від 24.01.2020 р. у справі №546/912/16-ц зазначив, що "сам лише факт отримання позивачем заробітної плати не може бути доказом участі у будівництві спірного будинку, а показання свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у будівництві цього нерухомого майна щодо розміру такої участі ". Отож, сам лише факт наявності цих коштів у [PERSON] не може бути доказом його одноособової участі в будівництві/реконструкції спірної квартири. Крім того позивач обгрунтовує позов тим, що проведення робіт з добудови та реконструкції спірної квартири здійснені ним до 2006 р., тобто до моменту поселення у квартиру відповідачки за первісним позовом, що є цілком нормальною поведінкою, не могли ж сторони жити на будові чи в недобудованій квартирі непридатній для проживання. Після завершення робіт вони з дитиною переїхали проживати у частково реконструйований будинок. Тобто, сам факт не проживання [PERSON] у спірній квартирі до 2006 р. не може бути доказом того, що вона не брала участі у її перебудові/реконструкції. Також матеріали справи, а саме копії квитанцій та видаткові накладні (а.с.136-149 т.1), долучені відповідачкою свідчать про те, що будівництво та ремонт будинку велося до 2010 року включно, зокрема накриття реконструйованого будинку здійснювалося в 2009 році, що [PERSON] також вкладала в будівництво спірного майна свої фінансові ресурси ще до реєстрації шлюбу в 2004 році (а.с.141 т.1). Матеріали справи містять докази того, що спірна квартира після реконструкції значно збільшилася у загальній площі (з 27,5 кв. м. на 83,1 кв. м.), а відтак і істотно збільшилася у своїй вартості. Це стало результатом спільних трудових і грошових затрат сторін. Оскільки у цей період [PERSON] була вагітна, а згодом доглядала за їхньою спільною дитиною та не працювала, проте [PERSON] разом з [PERSON] вкладала свої трудові затрати, оскільки весь час готувала їсти всім робочим будівельникам, які працювали над перебудовою спірної квартири. В ході судового розгляду, за клопотаннями сторін були допитані у якості свідків мама [PERSON] - [PERSON] та сусідка сторін по справі - [PERSON] . Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , яка являється матір`ю позивача вказала, що її син [PERSON] і [PERSON] зустрічалися, однак проживали за іншими адресами. Також пояснила, що реконструкція будинку по [ADDRESS] відбувалася з 2003 року по 2005 рік. Роботи проводилися силами позивача, його батька і матері [PERSON] а також їх друзями. [PERSON] в цей час ніде не працювала і не прикладала зусиль та не здійснювала допомоги по реконструкції будинку, а також не проживала з [PERSON] однією сім`єю. Свідок [PERSON] , що є сусідкою сторін вказала, що [PERSON] проживає за даною адресою з початку з 90-х років. У реконструкції будинку приймала безпосередню участь разом з позивачем та його родичами. Разом з тим, допомагав у будівництві батько [PERSON] , якого свідок бачила на будівництві неодноразово. Також наголосила, що жодного разу не бачина на будові матері [PERSON] - [PERSON] та не знайома з нею, хоча з 1981 року проживає у будинку та є є сусідкою сторін. З дитиною Віола переїхала в спірний будинок у 2006 році, в якому ще проводились роботи. Показання свідка [PERSON] суд не приймає в якості беззаперечних доказів та відноситься до них критично, оскільки така є особою, зацікавленою у результаті судового розгляду. Також судом з матеріалів справи встановлено, що під час шлюбу позивач набув право власності на спірне майно в 2011 році, а саме будинок [ADDRESS] , що підтверджується витягом №35713750 від 29.12.2011, свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 15.12.2011 (а.с.49 т.1 та а.с.18, 22 Інвентаризаційної справи), а отже частки обох членів подружжя є рівними, що повністю узгоджується з пра¬вовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/1 Відповідно до ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У постанові Верховного Суду України від 08.11.2017р. у справі №6-1447цс17 зроблено висновок, що ст. 57 СК України визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як ст. 62 СК України встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної влас-ності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених ст. 62 СК України правил збільшення вартості майна повинно відбуватися унаслідок спільних затрат подружжя незалежно від ін¬ших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліп-шення, при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також ви-значену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чин-ником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що незважаючи на те, що правовстановлюючі документи на спірний будинок були видані позивачу дійсно у період перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, однак такий будинок не є спільним майном колишнього подружжя, оскільки набутий ще до виникнення у сторін фактичних подружніх відносин. В тому числі частина майна набута за рахунок належного саме позивачу нерухомого майна за договором міни, інша частина ще до створення фактичної сім`ї з відповідачем та за особисті кошти позивача, який мав заощадження та доходи від праці, а також те, що відповідач у будь-який спосіб не брала жодної участі у набутті, тому не може претендувати на будь-яку його частину, однак в матеріалах справи містяться докази що у реконструкції будинку приймала участь і до укладення шлюбу [PERSON] . Разом з тим, позивач [PERSON] не надав суду належних доказів на підтвердження реконструкції квартири за особисті кошти. Твердження факту використання ним особистих, зокрема 2 200,00 дол. США, що були на його рахунку у ДЛФ АТ «Кредит Банк, якими він користувався на підставі договору на розрахунково- касове обслуговування від 22 жовтня 2002 року. Крім того, його перебування і проживання з липня 2003 року по червень 2004 року на підставі угоди у ФРН, де отримував зарплату в євро, не може вважатися належним доказом, що підтверджує придбання спірної квартири за особисті кошти, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що саме за ті кошти здійснювалась реконструкція нерухомого майна. Такої позиції дійшов Верховний суд скасовуючи рішення першої та апеляційної інстанції Враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що згідно ст. 60 СК України даний будинок не може бути визнаний особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки, згідно документів про право власності набуте під час шлюбу а також те, що у реконструкції будинку приймала участь відповідачка [PERSON] . В ході дослідження доказів, наданих сторонами в частині вимог [PERSON] про факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2004 року до квітня 2009 року, то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка. Згідно вимог ч. 4 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства. Європейський суд з прав людини при розгляді справи [PERSON] зауважив, що відносини де-факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям. У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 СК України. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 №5-рп/99). Факт проживання [PERSON] та [PERSON] з січня 2004 року по квітень 2009 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтверджується не тільки письмовими заявами учасників, а й тим що під час фактичних шлюбних відносин [INFO] у них народилась донька - [PERSON] (Свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 27.04.2005р.) (а.с. 52 т.2), батьком якої записаний [PERSON] , матір`ю записана [PERSON] . Вказаний факт підтверджується матеріалами справи, що є належним та допустимим доказом проживання чоловіка та жінки однією сім`єю. Даний факт також підтверджується фотографіями, на яких зафіксовані сторони у різних життєвих ситуаціях( зокрема на відпочинку, в гостях, тощо); довідкою з КП « Львівська 1-ша міська клінічна лікарня ім. Князя Лева від 28.10.15 р., ( т. 1 а.с. 36), з якої вбачається, щоз 20.04.2007 р. по теперішній час донька сторін спостерігається у ВСМ № 2 за адресою проживання [ADDRESS] ; показами свідка - [PERSON] , яка вказала, що [PERSON] з самого початку реконструкції будинку брала участь в проведенні робіт ( до яких також був залучений її батько). Дослідивши надані сторонами докази та встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, аналізуючи та оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням всі докази по справі в їх сукупності, суд вважає, доведеним, що в період з 01 січня 2004 року до квітня 2009 року [PERSON] та [PERSON] спільно проживали, вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, при цьому в будь-якому іншому шлюбі вони не перебували. Відповідно, суд вважає за необхідне встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу [PERSON] та [PERSON] у період з 01 січня 2004 року до квітня 2009 року. На підставі викладеного, ст.ст.3, 60, 70, 74 СК України, ст.ст.15, 16 ЦК України,

Outcome: dismissed