Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

У лютому 2017 року районна адміністрація по Вознесенівському району Запорізької міської ради в особі органів опіки та звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав щодо доньки [PERSON], [INFO], з підстав ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків, ведення аморального способу життя, зловживання алкогольними напоями. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, з підстав викладених у позовній заяві. В судовому засіданні відповідач та її представники проти задоволення позову заперечували, просили відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що на теперішній час відповідач виправилася, не вживає спиртні напої, працює неофіційно, змінила тимчасово місце проживання, за яким бажає влаштувати дитину до дошкільного дитячого закладу. Заслухавши у судовому засіданні пояснення сторін, та їх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Встановлено, що [PERSON] являється матір'ю малолітньої [PERSON], [INFO]. Відомості про батька дитини були внесені за заявою матері відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а.с.6). Малолітня [PERSON] проживала разом із матір'ю [PERSON] та має реєстрацію за адресою: [ADDRESS]. Розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради № 107р «Про відібрання малолітньої [PERSON] у матері без позбавлення батьківських прав» від 20.02.2017 року, малолітня [PERSON] вилучена з родини самотньої матері [PERSON] та тимчасово влаштована до КУ „Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей", де перебуває дотепер (а.с. 15-16). Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 8 ст. 7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 150 СК України передбачений обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно ч.ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності до п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини або є хронічними алкоголіками. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, встановлені ст. 166 СК України, як для матері (батька), так і для дитини. З вищезазначеного випливає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до вимог ст. 11 Закону України „Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Судом встановлено, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району розглядалося питання доцільності або недоцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до її малолітньої доньки [PERSON] За висновком органу опіки і піклування районної адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради від 27.02.2017 року № 01-0133/0170 визнано за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до її малолітньої доньки [PERSON], [INFO] (а.с. 3-4). З висновку органу опіки і піклування районної адміністрації по Вознесенівському району Запорізької міської ради від 27.02.2017 року № 01-0133/0170 вбачається, що на профілактичному обліку у відділі по Вознесенівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради перебуває малолітня [PERSON], [INFO], як така, що опинилась у складних життєвих обставинах. Під час перебування на обліку з [PERSON] неодноразово проводились бесіди профілактично-виховного характеру, вона ознайомлювалась з відповідальністю за ухилення від виконання батьківських обов'язків. В ході останніх виходів за місцем проживання дитини (11.11.2016 та 17.02.2017) умови проживання були незадовільними. З [PERSON] проводились бесіди щодо необхідності приведення житла у належний санітарний стан. 10.02.2017 року до відділу по району надійшло колективне звернення мешканців будинку [ADDRESS] щодо неналежного виконання вказаною особою батьківських обов'язків по відношенню до доньки. Протягом лютого 2017 року [PERSON] ухилялась від співпраці з відділом по району, її контактний телефон на дзвінки не відповідав, при відвіданні за місцем проживання двері не відчиняла, на запрошення до відділу по району не реагувала. В ході телефонної бесіди майстер КП „Титан" повідомила, що [PERSON] має прогули, в зв'язку із чим розглядається питання про її звільнення. Відповідно до листа КЗ „Центр первинної медико-санітарної допомоги № 10" від 10.02.2017 року № 01-8/293, з 04.01.2017 року малолітня [PERSON] дошкільний навчальний заклад не відвідує через виявлення педикульозу. Мати призначення лікаря не виконувала. 23.01.2017 лікарем було куплено відповідні ліки з рекомендаціями матері щодо їх використання, на повторний огляд мати не з'явилась, на телефонні дзвінки не відповідає, двері не відчиняє. Згідно з листом ДНЗ № 194 „Кобзарик" від 22.02.2017 № 01.31/14, малолітня [PERSON] з 12.12.2016 року дошкільний заклад не відвідує, її мати, [PERSON], неодноразово з'являлась до садку з запахом алкоголю, дитина не завжди була охайно вдягнена, причесана, з цього приводу проводились бесіди з матір'ю, [PERSON] потребує материнської турботи та ласки, яку не отримує вдома. За інформацією Запорізького міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді (лист від 22.02.2017 №471/03-В), за місцем проживання родини [PERSON] спеціалісти центру неодноразово здійснювали виходи, проте жодного разу двері не відчинили, навіть після завчасної домовленості в телефонному режимі. За місцем проживання було залишено повідомлення з проханням звернутись до центру, але члени родини не звертались з приводу отримання соціальної допомоги, під соціальним супроводом не бували. Згідно з листом Вознесенівського відділення поліції від 19.12.2016 № 16308/46/01/06-2016, на [PERSON] складено адміністративний протокол за ст. 184 КУпАП. 17.02.2017 року за результатами чергового виходу спільно зі співробітником Вознесенівського відділення поліції встановлено, що умови проживання в квартирі погіршились, а саме: сперте повітря, бруд, безлад, харчі відсутні, холодильник та туалет не працюють в помешканні панує повна антисанітарія. Дитина мала брудний та неохайний зовнішній вигляд, просила шоколад, повідомивши, що за весь день з'їла тільки вермішель «Мівіна». Разом з цим, вказаний висновок суд оцінює критично, оскільки він не містить обґрунтування, в чому полягає невиконання матір'ю малолітньої [PERSON] обов'язку з повного та всебічного забезпечення її прав та законних інтересів, як наслідок належним чином не обґрунтовано з посиланням на докази необхідності застосування такого крайнього заходу до відповідача. На думку суду, під час засідання комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району щодо доцільності або недоцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав по відношенню до її малолітньої доньки [PERSON] не достатньо з'ясовані обставини відносин між матір'ю та дитиною, а також ставлення дитини до матері, як і не з'ясовані відносини самої [PERSON] до малолітньої [PERSON], її участі у її вихованні, а тому вказаний вище висновок не може бути достатнім доказом для позбавлення відповідача батьківських прав відносно її доньки. Згідно ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Отже, висновок Органу опіки та піклування суд вважає передчасним та таким, що не відповідає інтересам малолітньої дитини, яка позбавляється можливості проживати разом з біологічною матір'ю, яка до того ж висловлює бажання брати участь у вихованні своєї дитини. Із актів обстеження умов проживання, наявних у справі, вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS], є двокімнатною та потребує ремонту. Для дитини є ліжечко, речі, харчування, іграшки (а.с. 7-9). Доказів, які б негативно характеризували відповідача за місцем її фактичного проживання матеріали справи не містять. Суду не надано належних доказів про притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов'язків, а також доказів щодо перебування відповідачки на обліку у лікаря нарколога. Натомість з наданих відповідачем письмових доказів вбачається, що остання працює не офіційно у м. Кам'янка-Дніпровська Запорізької області у громадянки [PERSON], уклала договір оренди житла за місцем роботи у м. Кам'янка-Дніпровська Запорізької області (а.с. 58-66). Згідно актів обстеження умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS], зазначено, що умови проживання задовільні (а.с. 78-79). Згідно довідки від 30.05.2017 року НВК „Д/садок -ЗОШ І-ІІІст" вбачається, що [PERSON] має місце в яслах-садку „Барвінок" НВК „Д/садок -ЗОШ І-ІІІст" м. Кам'янка-Дніпровська в групі № 3 „Грибочки" (а.с. 92). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення щодо проживання відповідача в антисанітарних умовах, однак факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків по відношенню до її доньки [PERSON] свідком не підтверджено. З викладеного вбачається, що в судовому засіданні не був доведений той факт, що родинний зв'язок між матір'ю [PERSON] і дитиною [PERSON] втрачений, а також що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків, на що посилався позивач. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] відвідує свою доньку у КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Запорізької обласної ради, що свідчить про свідоме та цілеспрямоване бажання матері приймати участь у її житті та небайдужість до її долі. Крім того, в ході судових засідань було встановлено, що відповідач не відмовлялася від утримання дитини, малолітньої [PERSON] Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у п. 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Крім того, статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 27 лютого 1991 року визначено неможливість розлучення дитини з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків коли таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до статтй ст. 10, 57, 60 ЦПК України, суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 212 ЦПК України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі „Савіни проти України" зазначено, що вирішуючи питання про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватись вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Як зазначено в судовому рішенні, право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8. Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз'єднання сім'ї, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини. У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер. Доказів винної поведінки [PERSON] та свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов'язками, які б свідчили про ухилення від виховання доньки [PERSON], і як наслідок необхідності застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, позивач суду не надав. Отже, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів наявності достатніх підстав для позбавлення батьківських прав відповідача по відношенню до її малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Проаналізувавши докази у справі в їх сукупності, приймаючи до уваги встановлені обставини справи, суд визнає, що позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно її дитини не буде відповідати меті цього заходу, яка полягає передусім у захисті інтересів дитини. Суд приходить до висновку про те, що позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її доньки у даному випадку є не доцільним, оскільки відповідач виявляє стійке бажання у виконанні батьківських обов'язків, а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. За вказаних обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed