Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до СВК «ім. О.С. Панасюка» про стягнення вартості майнового паю в сумі 12504 грн. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом він є власником майнового паю в пайовому фонді СВК ім. О.С. Панасюка, який є правонаступником КСП ім. Кірова, вартістю 12504 грн. 21 вересня 2012 року йому було видано свідоцтво про власності на майновий пай (майновий сертифікат серії ВЛ №279460). В травні 2013 року він звернувся до відповідача із заявою про видачу йому майнового паю, проте майновий пай йому не виділений, не сплачена його вартість. Позивач [PERSON], його представник [PERSON] у судове засідання не з'явилися, однак у заяві від 20 травня 2014 року представник позивача [PERSON] вказував, що позов підтримує повністю, та просив справу розглядати у його відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується підписом представника відповідача [PERSON] на розписці про вручення йому судової повістки (а. с. 148), заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав. 20 травня 2014 року від відповідача СВК «ім. О.С. Панасюка» факсом надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що представники не можуть з'явитися в судове засідання, оскільки будуть зайняті в іншому судовому процесі. Однак, такі причини неявки представника відповідача в судове засідання визнані судом неповажними з наступних підстав. У зазначеному клопотанні, що підписане головою СВК Ткачуком В.М., не зазначено, хто саме із представників СВК зайнятий в іншому судовому процесі (в матеріалах справи є довіреності на двох представників: Рабомізо Н.Ф. та Драганчука Ю.В); у клопотанні не зазначено та до клопотання не додано доказів того, в якому іншому судовому процесі саме 20 травня 2014 року будуть зайняті представники відповідача. Це при тому, що дата судового засідання була погоджена із представником відповідача Драганчуком Ю.В. при відкладенні судового засідання 13 травня 2014 року за його ж клопотанням. Крім того, відповідач мав можливість подати до судового засідання заперечення проти позову та відповідні докази в разі їх наявності, видати довіреність іншому представнику. Не заслуговують на увагу суду посилання відповідача у своєму клопотанні на п.2 ч.1 ст. 169 ЦПК України, оскільки в даному випадку має місце вже не перша неявка представника відповідача: судові засідання тричі було відкладено: 22 та 28 квітня, 13 травня 2014 року, зокрема, за клопотанням відповідача (а. с. 65), яке так і не підтверджено належними доказами, хоч такі докази його було зобов'язано надати (запит суду, а. с. 80), а також для надання можливості відповідачу надати необхідні докази. Однак, такі докази відповідач так і не надає, натомість заявляє безпідставні та необґрунтовані клопотання про відкладення розгляду справи. Така позиція відповідача розцінюється судом як така, що спрямована на затягування розгляду справи, що є порушенням прав позивача на розгляд його справи упродовж розумного строку та свідчить про зловживання відповідачем своїми процесуальними правами. Так, у відповідності до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", частини 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" ("Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 року). За таких обставин, за відсутності заперечень позивача та відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд проводить заочний розгляд даної справи на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. При цьому суд виходив з наступного. Судом встановлено, що загальними зборами членів колгоспу ім. Кірова (протокол №3 від 03 березня 2000 року) прийнято рішення організувати на базі колгоспу імені Кірова виробничий сільськогосподарський кооператив. Відповідно до п. 2.1 Статуту СВК «ім. О.С. Панасюка» останній створено в результаті реорганізації і є правонаступником КСП ім. Кірова. Відповідно до ч.6 ст.31 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» при перетворенні одного підприємства в інше до новоствореного підприємства переходять усі майнові права і обов'язки колишнього підприємства. Тобто, СВК «ім. О.С. Панасюка» є правонаступником КСП ім. Кірова і до нього перейшли усі права та обов'язки реформованого КСП. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 березня 2002 року (а. с. 56) позивач [PERSON] успадкував після смерті [PERSON], яка померла [INFO], належний їй майновий пай в пайовому фонді СВК «ім. Панасюка», який є правонаступником КСП ім. Кірова, вартістю 12504 грн. 21 вересня 2012 року Боблівською сільською радою позивачу [PERSON] видано свідоцтво про право власності на майновий пай (майновий сертифікат серії ВЛ №279460), згідно якого останній має право на пайовий фонд майна СВК «ім. Панасюка», який є правонаступником КСП ім. Кірова, та його частка у пайовому фонді складає 0,31 %, що в грошовому еквіваленті станом на 01 грудня 2001 року становить 12504 грн. (а. с. 6). За змістом ст. ст. 5, 7 - 9 Закону України від 14 лютого 1992 року "Про колективне сільськогосподарське підприємство" майно колективного підприємства належить його членам на праві спільної часткової власності і його пайовий фонд майна складається з балансової вартості як основних виробничих та оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінних паперів, акцій, так і грошових коштів. Пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. Пай може успадковуватися відповідно до цивільного законодавства України та статуту підприємства. У разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі. Оскільки законодавством передбачено рівність прав і обов'язків членів колективного сільськогосподарського підприємства щодо спільної виробничо-господарської діяльності та її результатів, а правомочності членів підприємств є похідними від правового статусу, завдань і функцій цих підприємств та правомочностей останніх як юридичних осіб, то і право громадянина вимагати своєї частки (паю) з володіння і користування аграрного підприємства, як і інші правовідносини члена колективного підприємства з КСП щодо передачі отримання майнового паю, складу цього паю, його юридичного оформлення також повинні грунтуватись на принципі рівності прав і обов'язків зазначених сторін. Це означає, що праву члена КСП вимагати видачі майнового паю відповідає право цього підприємства вирішувати питання складу і структури майнового паю, способу і терміну його виділу, при здійсненні яких (прав) повинні враховуватись інтереси обох сторін. Спосіб забезпечення цих прав і інтересів члена КСП та підприємства визначений п. 3 ст. 9 Закону України від 14 лютого 1992 року "Про колективне сільськогосподарське підприємство" , згідно з яким у разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій за згодою сторін, формі. Аналогічний підхід до реалізації права членів КСП на вільний вихід з цих підприємств із майновими паями з метою створення на їх основі приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб'єктів господарювання, заснованих на приватній власності, передбачено і в Указі Президента України від 3 грудня 1999 року №1529/99 "Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки". Крім того, слід урахувати, що з метою реалізації прав і інтересів КСП та членів цих підприємств у правовідносинах виділення-отримання майнового паю Міністерством сільського господарства і продовольства України та Інститутом аграрної економіки України 1 січня 1996 року розроблені методичні рекомендації про порядок отримання майнового паю при виході із колективного сільськогосподарського підприємства його членів, які не є нормативно-правовим актом у розумінні Указу Президента України від 3 жовтня 1992 року "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади". Але враховуючи, що в них закладені аналогічні ст. 9 Закону України від 14 лютого 1992 року "Про колективне сільськогосподарське підприємство" та ст. 1 Указу принципи і підходи щодо порядку і способу виділення майнового паю, вони можуть враховуватись підприємствами при затвердженні власних статутів і положень про паювання та судами при вирішенні спорів в частині, які не суперечать Закону, зокрема в них зазначено, що спосіб одержання майнових паїв пайовиками (натурою, грішми або цінними паперами) обирається в кожному конкретному випадку з урахуванням як побажань пайовика, так і можливостей підприємства. Статутом СВК «ім. О.С. Панасюка» (п. п. 5.1, 5.2. 5.4, 5.8 зі змінами, а. с. 42-43) передбачено, що членство в кооперативі припиняється у разі смерті члена кооперативу. При цьому спадкоємцю виплачується вартість частини майна кооперативу, що пропорційна паю правопопередника або спадкоємця у майні кооперативу. Термін отримання майнового паю не може перевищувати 2 років, а відлік цього терміну починається з 01 січня року, що наступає після моменту виходу з кооперативу. Зазначені виплати проводяться не пізніше, ніж через 30 днів після затвердження фінансового звіту за рік, в якому член кооперативу вийшов з кооперативу. Із свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 вересня 2002 року слідує, що позивач [PERSON] успадкував після смерті [PERSON], яка померла [INFO], належний їй майновий пай в пайовому фонді СВК «ім. Панасюка», який є правонаступником КСП ім. Кірова, вартістю 12504 грн. Позивач [PERSON] звернувся до СВК «ім. О.С. Панасюка» із письмовою заявою про видачу йому майнового паю в натурі згідно структури майнового паю, який належить йому відповідно до свідоцтва про право власності на майновий пай серії ВЛ №279460, від 17 травня 2013 року (а. с. 58), що була направлена на адресу відповідача рекомендованим листом 20 травня 2013 року (фіскальний чек, а. с. 7), та отримана головою СВК Ткачуком В.М. 23 травня 2013 року, що стверджується листом Центру поштового зв'язку №4 Волинської дирекції УДППЗ «Укрпошта» від 08 квітня 2014 року №14. Проте, майновий пай так і залишився не виділеним. Згідно з п. 9 Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 62 (далі -Порядок), виділення зі складу пайового фонду майна в натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством правонаступником на підставі рішення загальних зборів співвласників. Постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177 затверджено Типове положення про комісію з вирішення майнових питань, що виникають у процесі реформування аграрного сектора економіки, підпунктом 10 пункту 4 якого передбачено, що комісія вносить пропозиції щодо виділення групі осіб (окремим особам), які є власниками паїв, індивідуально визначених об'єктів зі складу майна реорганізованого підприємства та передачу їх у спільну власність. З матеріалів справи слідує, що загальними зборами співвласників (протокол №1 від 20 грудня 2001 року) затверджено комісію з організації вирішення майнових питань, що виникають у процесі реформування аграрного сектора економіки. Однак, заява позивача про виділення йому майнового паю в натурі, з якою він звернувся до відповідача ще у травні минулого року, Комісією з вирішення майнових питань не розглядалась, жодні пропозиції щодо виділення [PERSON] індивідуально визначеного майна зі складу майна підприємства останньому не надходили. Більше того, зважаючи на позицію відповідача, який у заяві про перегляд заочного рішення (а. с. 29) заявляв, що жодної заяви від [PERSON] не отримував, всупереч наявних у справі доказів, якими стверджується протилежне (а. с. 7, 36, 54), та до дати винесення рішення у даній справі так і не надав суду докази про результати розгляду заяви [PERSON] та про майно, яке є в нього в наявності та може бути виділено в натурі [PERSON], хоч у нього було для цього достатньо часу, оскільки за його заявою суд скасував заочне рішення, призначив розгляд справи в загальному порядку та тричі відкладав судове засідання з метою отримати такі докази. Відповідно до ч. ч. 1. 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Враховуючи вищевказані обставини, суд дійшов висновку, що відповідачем чиняться перешкоди у розгляді заяви [PERSON] та виділенні йому майнового паю в натурі, як це передбачено нормами законодавства, що вищенаведено. Крім того, згідно наявної в матеріалах справи інформації про виконавче провадження все майно відповідача арештовано згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26 березня 2014 року (а. с. 73). Отже, з матеріалів справи слідує, що у відповідача відсутнє майно, яке може бути видано в натурі [PERSON] відповідно до розміру належного останньому майнового паю станом на день розгляду справи, а тому стягнення його вартості в грошовому виразі є єдиним способом захисту прав позивача. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Зазначене положення повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства і згідно з ч.1 ст.8 ЦПК України повинні застосовуватись при вирішенні справ судами. Так, у рішеннях Європейського Суду з прав людини від 29.11.1991р. у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» та інші проти Ірландії» та у справі від 20.11.1995р. «Прессе Компанія Навієра СА» проти Бельгії», в яких розкрито зміст захисту права власності, зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховував позивач, були порушені відповідачем. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з СВК «ім. О.С. Панасюка» вартості майнового паю в грошовому еквіваленті на суму 12504 грн. підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати у сумі 229.40 грн. сплаченого судового збору при зверненні до суду.

Outcome: approved