Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-20 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.11.2004 року по 02.06.2017 року, від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . На даний час позивачка проживає переважно за межами України зі своїм чоловіком, з яким зареєструвала шлюб у 2019 році. Наприкінці квітня 2020 року позивачка звернулася до відповідача з приводу поділу майна, втім до цього часу згоди щодо поділу майна вони не досягли. За час перебування у шлюбі сторонами була придбана квартира [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Оскільки спірна квартира була придбана у період шлюбу за спільні кошти, позивач вважає дану квартиру спільним майном подружжя. Також позивачка вказує про те, що квартира є неподільним майном, а тому вона погоджується на виплату їй компенсації за її частку у майні. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд виділити відповідачу та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , стягнути з відповідача на її користь грошову компенсації у розмірі 674191, 00 грн. замість її частки у праві спільної сумісної власності на квартиру, а також понесені судові витрати. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.07.2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.08.2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у справі. 24.09.2020 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Позов мотивований тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.11.2004 року по 02.06.2017 року, від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . За період перебування у шлюбі сторонами було придбано наступне майно: -автомобіль Мерседес-Бенц, 2004 року випуску, право власності зареєстровано за [PERSON] 03.07.2010 року (згідно відповіді Головного сервісного центру МВС автомобіль 03.08.2016 року продано); -диван марки Roshe Bobois; -квартира [ADDRESS] , право власності зареєстровано за відповідачем. Позивач за зустрічним позовом вважає, що квартира повинна бути розподілена наступним чином: 1/5 частина [PERSON] , 4/5 частини [PERSON] . Такий розподіл позивач просить провести з урахуванням обставин справи та інтересів неповнолітнього сина, який проживає разом з батьком. Також позивач зазначає про те, що ним після розірвання шлюбу було сплачено у рахунок погашення кредитних коштів [NUMBER] , 79 грн. Кредит на даний час сплачено у повному обсязі, а тому вважає, що відповідачка повинна сплатити йому половину від сплачених ним грошових коштів. Крім того, позивач зазначає, що ним було сплачено за період з 2010 по 2020 рік кошти за комунальні послуги у загальному розмірі 38457, 42 грн. та послуги консьєржа у загальному розмірі 9030, 00 грн., а тому половину коштів відповідачка повинна повернути. Оскільки автомобіль Мерседес був таємно проданий відповідачкою, позивач просить стягнути з неї грошову компенсацію за Ѕ частину даного автомобіля у розмірі 117645, 00 грн. Також позивач просить стягнути грошову компенсації за диван, що був проданий відповідачкою, у розмірі 40987, 00 грн. На підставі викладеного позивач звертається до суду із зустрічним позовом, в якому просить суд: 1) Визнати спільною сумісною власністю сторін наступне майно: квартиру [ADDRESS] ; транспортний засіб марки Мерседес-Бенц; диван; 2) Поділити майно сторін, визнавши за [PERSON] право власності на 4/5 частин квартири [ADDRESS] , за [PERSON] - право власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS] ; 3) Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму коштів у розмірі 234109, 31 грн. (оплата щомісячних платежів за квартиру, сума коштів дострокового погашення кредиту, сума коштів за оплату страхування, сума коштів за оплату комунальних платежів, сума коштів щодо продажу транспортного засобу, сума коштів щодо продажу спільного майна). 4) Стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати та витрати на правничу допомогу. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.09.2020 року зустрічний позов прийнято до розгляду в одному провадженні з основним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.09.2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. 06.11.2020 року до суду надійшов Відзив представника відповідача на зустрічний позов. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, зазначено, що поділ квартири повинен відбуватися відповідно до вимог діючого законодавства. Представник вказує про те, що твердження позивача про те, що син проживає з ним і знаходиться на його утриманні, не відповідають дійсності, оскільки мати дитини постійно піклується про сина, надає йому матеріальну допомогу, на підтвердження чого представник надає відповідні докази. Крім того, проживання сина разом з батьком не є підставою для збільшення його частки у спільному майні подружжя. У [PERSON] є матеріальна можливість сплатити [PERSON] компенсацію за її частку у спільному майні, оскільки спірна квартира є неподільною річчя, спільне проживання неможливе. Також представник вказує про те, що [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що сторонами був придбаний диван, сама [PERSON] даний факт категорично заперечує. Що стосується поділу автомобіля Мерседес, то сторона відповідача вважає, що підстав для стягнення компенсації немає, оскільки автомобіль був проданий у період перебування сторін у шлюбу, а отримані від продажу кошти були витрачені в інтересах сім`ї. Щодо погашення коштів на сплату кредиту, то представник вказує, що у період перебування сторін у шлюбі кошти сплачувалися спільно, після розірвання шлюбу [PERSON] сплатила 3500, 00 грн. на погашення кредиту, що підтверджується відповідними квитанціями, таку ж суму сплатив і [PERSON] , а тому вимоги про стягнення цих коштів є безпідставними. Страховий платіж, що був сплачений [PERSON] 09.06.2017 року, не може бути предметом поділу, оскільки з наданих доказів неможливо встановити, чи стосується даний платіж саме спірної квартири. Щодо витрат на комунальні послуги та консьєржа, то представник зазначає, що у період шлюбу всі витрати сплачувалися за рахунок спільних коштів подружжя. Щодо інших платежів, що були здійснені після розірвання шлюбу, то з наданих позивачем квитанцій неможливо встановити ані точну суму, ані призначення платежу, а тому представник вважає, що підстав для задоволення вимог в цій частині також немає. На підставі викладеного представник відповідача просить суд у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовити. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.11.2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.11.2020 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у справі. 11.12.2020 року до суду надійшла заява представника позивача про зміну предмету позову. Відповідно до даної заяви представник позивача просить суд: 1) визнати об`єктами права спільної сумісної власності сторін квартиру [ADDRESS] , автомобіль Фіат Брава, 1999 року випуску; 2) виділити відповідачу та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] ; 3) стягнути з [PERSON] на користь позивачки грошову компенсацію у розмірі 754191, 00 грн. замість її частки в праві спільної сумісної власності на квартиру; 4) стягнути з [PERSON] на користь позивачки половину вартості автомобіля Фіат Брава у розмірі 42761, 00 грн.; 5) стягнути з [PERSON] на користь позивачки судові витрати по справі, витрати на проведення оцінки майна у розмірі 1000, 00 грн. та витрати на правничу допомогу. Позовні вимоги про поділ автомобіля мотивовані тим, що у період шлюбу 29.11.2005 року сторонами був придбаний автомобіль Фіат Брава, 1999 року випуску. Право власності на автомобіль було зареєстровано за [PERSON] 04.06.2020 року вказаний автомобіль був проданий відповідачем без згоди позивачки, а тому представник вважає, що з відповідача на користь позивачки повинна бути стягнута грошова компенсація. 02.03.2021 року до суду надійшла заява представника позивача про застосування строку позовної давності до позовних вимог визнання автомобіля Мерседес спільним сумісним майном, зважаючи на те, що з моменту продажу автомобіля пройшло більше 4 років. 11.03.2021 року від представника відповідача до суду надійшли заперечення на заяву про застосування строку позовної давності, які мотивовані тим, що відповідач дізнався про продаж автомобіля лише 11.09.2020 року, під час розгляду судом даної справи, а тому строк позовної давності не пропущений. 09.04.2021 року від представника позивача надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. У судовому засіданні представник позивачки підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, а також заперечувала проти задоволення зустрічних позовних вимог. Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти задоволення основного позову та повністю підтримали зустрічні позовні вимоги. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи. Вислухавши пояснення представника позивачки, представників відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що з 06.11.2004 року по 02.06.2017 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням суду про розірвання шлюбу. [INFO] у сторін по справі народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. У період перебування у шлюбі сторони по справі придбали майно, а саме: квартиру [ADDRESS] ; автомобіль Мерседес-Бенц, 2004 року випуску; автомобіль Фіат, 1999 року випуску. Як встановлено при розгляді справи, квартира [ADDRESS] була придбана 06.06.2008 року шляхом укладення [PERSON] . Договору про участь у фонді фінансування будівництва виду А частини площі житлового будинку [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] . 06.06.2008 року між ВАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] був укладений Договір іпотечного кредиту, відповідно до п. 1.1 якого Банк надає Позичальнику в порядку, передбаченому цим Договором, Положенням «Про порядок фінансово-кредитної підтримки молодих сімей та одиноких молодих громадян на будівництво (реконструкцію) житла в місті Києві», затвердженим рішенням Київської міської ради від 18 листопада 2004 року № 570/1980, довготерміновий іпотечний кредит в сумі 217842, 58 грн. для інвестування в будівництво житла. 06.06.2008 року між ВАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] був укладений Договір іпотеки, відповідно до умов якого Іпотекодавець, з метою забезпечення виконання власних зобов`язань, що випливають з договору іпотечного кредиту від 06.06.2008 року, передає, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку майнові права на квартиру згідно з договором про участь у фонді фінансування будівництва від 06.06.2008 року, укладеним Іпотекодавцем з Іпотекодержателем, згідно з яким Іпотекодержатель як Управитель зобов`язаний за кошти, внесені Іпотекодержателем, профінансувати будівництво об`єкту нерухомості та передати цей об`єкт Іпотекодавцю у власність. Відповідно до Свідоцтва про право власності від 03.12.2009 року вказана квартира зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] . У період з 02.06.2017 року позивачкою [PERSON] було сплачено у рахунок погашення кредиту за квартиру грошові кошти у загальному розмірі 3500, 00 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. За той же період відповідачем [PERSON] було сплачено у рахунок погашення кредиту за квартиру грошові кошти у загальному розмірі 130306, 78 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. Кредит був сплачений у повному обсязі. Автомобіль Мерседес Бенц, 2004 року випуску, був придбаний сторонами 03.07.2010 року, право власності на автомобіль було зареєстровано за [PERSON] 03.08.2016 року автомобіль Мерседес-Бенц був проданий, що підтверджується відповідною інформацією Головного сервісного центру МВС від 11.09.2020 року. Автомобіль Фіат, 1999 року випуску, був придбаний сторонами 29.11.2005 року, право власності на автомобіль було зареєстровано за [PERSON] 04.06.2020 року автомобіль Фіат був проданий, що підтверджується договором купівлі-продажу від 04.06.2020 року. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 163 Сімейного кодексу України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить визнати квартиру [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя, стягнути з відповідача на її користь компенсацією за Ѕ частину квартири. Відповідач у своїх зустрічних позовних вимогах просить визнати спірну квартиру спільним сумісним майном подружжя, виділити йому 4/5 частин квартири, а відповідачці [PERSON] 1/5 частину. Як встановлено при розгляді справи, сторонами по справі у період шлюбу було придбано спірну квартиру [ADDRESS] . Також судом встановлено, що грошові кошти за спірну квартиру, що була придбана у кредит, сплачено у повному обсязі, кредитні зобов`язання виконані, що підтверджується інформацією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ "Хрещатик"«від 17.06.2020 року. Статтею 57 Сімейного кодексу України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Пунктом 23 вищевказаної Постанови Пленуму від 21.12.2007 року встановлено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року у справі № 6-399цс17, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 Сімейного кодексу України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. З наведеного вище та встановлених у справі обставин можна зробити переконливий висновок про те, що спірна квартира була придбана у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому вона повинна бути визнана спільним майном подружжя. Визначаючи частки кожного з подружжя у праві власності на квартиру, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Згідно із ч. 2, 3 ст. 70 Сімейного кодексу України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як встановлено при розгляді справи, дійсно, неповнолітній [PERSON] на даний час проживає з відповідачем [PERSON] . Даний факт знайшов своє підтвердження під час розгляду справи і не був спростований жодною із сторін. Але при цьому суд зазначає, що той факт, що неповнолітній син проживає разом з батьком не є підставою для збільшення його частки у спільному майні подружжя. Інших доводів на обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог відповідачем наведено не було, як і не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження підстав для збільшення частки відповідача у спільному майні. Зважаючи на викладене вище, враховуючи вимоги діючого законодавства та встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] підлягає визнанню спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках, тобто по Ѕ частині кожному. Що стосується вимог позивачки [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь компенсації за її частку у квартирі, то слід зазначити наступне. Відповідно до Звіту про оцінку майна станом на 05.04.2021 року вартість спірної квартири становить 1402027, 36 грн. Згідно із ст.. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними… Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Статтею 364 ЦК України визначено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, проте така компенсація може бути надана лише за його згодою. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі (втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними); 2) чи переслідувало втручання легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті (якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів); 3) чи є відповідний захід пропорційним конкретній легітимній меті втручання у право (втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 13 січня 2016 року (провадження № 6-2925цс16), а також Верховним Судом у постанові від 13 липня 2018 року у справі № 610/2035/17-ц. У своїх позовних вимогах [PERSON] посилається на те, що спірна квартира є неподільним майном, її неможливо поділити в натурі без втрати її цільового призначення, спільне користування квартирою є неможливим з огляду на неприязні відносини між сторонами, проживання позивачки за межами України. Але слід зазначити, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира є неподільним майно, стороною позивача надано не було. Той факт, що позивачка проживає за межами України, не є підставою для стягнення з відповідача на її користь компенсації частини квартири. Відповідач під час розгляду справи у своїх письмових заявах зазначав про те, що спільне проживання сторін можливе, він не заперечує проти проживання позивачки у спірній квартирі. Крім того, стороною позивача не доведено той факт, що відповідач має матеріальну можливість сплатити відповідну компенсацію за частку у спільному майні, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його доходу, а тому суд вважає, що стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації може стати надмірним тягарем, враховуючи також і той факт, що на даний час неповнолітній син сторін проживає саме з батьком. Враховуючи викладене, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у частині стягнення компенсації за Ѕ частину спірної квартири немає. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення компенсації за Ѕ частину вартості автомобіля Фіат, то слід зазначити наступне. Як встановлено при розгляді справи, автомобіль Фіат, 1999 року випуску, був придбаний сторонами 29.11.2005 року, право власності на автомобіль було зареєстровано за [PERSON] 04.06.2020 року автомобіль Фіат був проданий, що підтверджується договором купівлі-продажу від 04.06.2020 року. Ціна автомобіля, згідно Договору, становить 49000, 00 грн. Виходячи з того, що автомобіль Фіат був придбаний у період шлюбу, проданий був без згоди позивачки [PERSON] відповідачем після розірвання шлюбу, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки повинна бути стягнути компенсація за Ѕ частину вказаного автомобіля, як спільного майна подружжя, у розмірі 24500, 00 грн. Що стосується розміру компенсації за частину у праві власності на автомобіль, зазначеного у позові, то суд вважає вказаний розмір безпідставним, оскільки він не був підтверджений належними та допустимими доказами. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про стягнення компенсації за Ѕ частину автомобіля Мерседес-Бенц, то суд зазначає наступне. Як встановлено судом, автомобіль Мерседес Бенц, 2004 року випуску, був придбаний сторонами 03.07.2010 року, право власності на автомобіль було зареєстровано за [PERSON] 03.08.2016 року автомобіль Мерседес-Бенц був проданий, що підтверджується відповідною інформацією Головного сервісного центру МВС від 11.09.2020 року. З наведеного вбачається, що автомобіль Мерседес був проданий у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Доказів того, що вказаний автомобіль був проданий без відома [PERSON] , суду надано не було. А тому суд вважає, що отримані від продажу автомобіля грошові кошти були витрачені спільно сторонами в інтересах сім`ї, а тому підстав для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] про стягнення компенсації за Ѕ частину автомобіля Мерседес немає. Також слід зазначити, що стороною відповідача за зустрічним позовом було подано заяву про застосування строку позовної давності до даних позовних вимог. Враховуючи те, що суд відмовляє у задоволенні даних позовних вимог по суті, підстав для застосування строку позовної давності немає. Що стосується поділу дивану, вказаного у зустрічних позовних вимогах, то суд вважає дані вимоги безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем за зустрічним позовом не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вказаний диван був придбаний сторонами та перебував в їх користуванні. Зважаючи на викладене вище, у задоволенні зустрічних позовних вимог у цій частині суд також відмовляє. Що стосується зустрічних позовних вимог про стягнення частини коштів, сплачених ним на погашення кредиту, то слід зазначити наступне. Як встановлено при розгляді справи, [PERSON] на виконання Договору іпотечного кредиту від 06.06.2008 року за період з січня 2017 року сплатив грошові кошти у розмірі 4400, 00 грн. та 125906, 79 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. Враховуючи те, що квартира [ADDRESS] визнана судом спільним майном подружжя та поділена між сторонами у рівних частинах, суд приходить до висновку, що Ѕ частина грошових коштів, що були сплачені [PERSON] на виконання кредитних зобов`язань, підлягають стягненню з відповідачки [PERSON] на його користь. Зважаючи на викладене вище, зустрічні позовні вимоги [PERSON] у цій частині підлягають задоволенню і з відповідачки [PERSON] на його користь підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 65153, 39 грн. Що стосується стягнення з відповідачки на користь позивача сплаченого ним страхового платежу, то слід зазначити наступне. Як вбачається із наданої [PERSON] квитанції 09.06.2017 року був сплачений страховий платіж за квартиру в розмірі 951, 35 грн. Вказані кошти були сплачені на рахунок ПрАТ УАСК «Аска-Життя». Але з наданої суду квитанції неможливо встановити, чи пов`язаний це платіж зі спірною квартирою, а тому суд вважає дану вимогу безпідставною та недоведеною, а тому такою, що не підлягає задоволенню. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] про стягнення грошових коштів, сплачених за комунальні та інші послуги з утримання квартири, також задоволенню не підлягають з наступних підстав. Позивач зазначає про те, що сплата комунальних послуг за спірну квартиру здійснювалась ним самостійно, а після припинення шлюбу ним було сплачено 19695, 50 грн. Але при цьому слід зазначити, що всі витрати, що були сплачені сторонами у період шлюбу, сплачувалися ними за рахунок спільних коштів подружжя. Належних та допустимих доказів на підтвердження зворотного позивачем надано суду не було. Що стосується коштів, що були сплачені після розірвання шлюбу, то слід зазначити, що з наданих суду копій квитанцій неможливо достовірно встановити коли, ким, в яких сумах та за які послуги (яку квартиру) були сплачені кошти за цими квитанціями. Отже, позивачем [PERSON] не доведено під час розгляду справи ані факт сплати саме ним і саме за його власні кошти комунальних платежів, а тому суд вважає дані позовні вимоги недоведеними та безпідставними. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Що стосується вимог позивачки за основним позовом [PERSON] та зустрічних вимог [PERSON] про стягнення витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою , включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А тому Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати. Як вбачається з письмових матеріалів справи, 19.05.2020 року між позивачкою [PERSON] та адвокатом Ткаченко О.Д. був укладений Договір про надання правової допомоги. На виконання умов Договору від 19.05.2020 року стороною позивача були надані Розрахунок вартості правової допомоги від 26.02.2021 року та від 06.05.2021 року, а також Акт прийняття-здачі виконаних робіт від 26.02.2021 року та від 06.05.2021 року. Позивачкою [PERSON] було сплачено адвокату Ткаченко О.Д. на виконання умов Договору від 19.05.2020 року грошові кошти у загальному розмірі 50000, 00 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. Враховуючи те, що стороною позивача надано належні та допустимі докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, заяв від відповідача про зменшення розміру правничої допомоги до суду не надходило, суд вважає, що сума витрат у розмірі 50000, 00 грн. підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] . Також судом встановлено, що між відповідачем [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «Ларго» 30.07.2020 року був укладений Договір про надання правової допомоги. Також 30.07.2020 року між відповідачем та Адвокатським об`єднанням «Ларго» була укладена Додаткова угода № 1 до Договору від 30.07.2020 року, згідно п. 2.1 якої було досягнуто згоди про оплату послуг. На підставі відповідних рахунків-фактур відповідачем [PERSON] було сплачено Адвокатському об`єднанню «Ларго» грошові кошти у загальному розмірі 62000, 00 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. Крім того, адвокатами було надано суду Детальний опис робіт, що були проведені ними на виконання умов Договору про надання правової допомоги. Враховуючи те, що стороною відповідача надано належні та допустимі докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, суд вважає, що сума витрат у розмірі 62000, 00 грн. підлягає стягненню з відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] на користь позивача [PERSON] . Що стосується заяви представника позивача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, що надійшла до суду 09.04.2021 року, то слід зазначити наступне. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. З урахуванням наведених норм діючого законодавства суд вважає, що стороною відповідача надано належні та допустимі докази на підтвердження співмірності розміру правничої допомоги із складністю справи та виконаними адвокатом роботами, а тому підстав для зменшення цих витрат судом не вбачається. Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 11350, 00 грн., а з відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] на користь позивача за зустрічним позовом [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2341, 09 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial