Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

У листопаді 2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ПАТ "Українська залізниця" про зобовязання виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, в якій позивач вказує, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 07.11.2016 року визнаний незаконним і скасовано наказ № 28/ос від 19.02.2016 року, його поновлено на роботі у Публічному акціонерному товаристві "Українська залізниця" регіональної філії "Південна залізниця" виробничому підрозділі "Локомотивне депо Полтава" на посаді машиніста з дня незаконного звільнення з 19.02.2016 pоку, стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19.02.2016 року по 07.11.2016 року в розмірі 53556 грн. 64 коп., допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку у межах стягнення за один місяць. Рішення Ленінського районного суду м. Полтави про негайне виконання в частині поновлення на роботі роботодавець не виконав та звернувся до апеляційного суду. Незважаючи на те, що суд апеляційної інстанції залишив без змін рішення Ленінського районного суду м. Полтави своєю ухвалою від 09.03.2017 року, лише 11.09.2017 року після неодноразових звернень позивача та профкому Вільної профспілки Південної залізниці воно було виконано, позивач поновлений на роботі, виплачено заробітну плату з дня звільнення з посади з 19.02.2016 року по день винесення рішення Ленінським районним судом м. Полтави від 07.11.2016 року. За час вимушеного прогулу по вині роботодавця з 07.11.2016 року по день виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави 11.09.2017 року роботодавець не побажав заплатити йому середню заробітну плату, незважаючи на неодноразові звернення з цього питання. Крім того, внаслідок протизаконних дій роботодавця йому завдано моральну шкоду. Просить зобовязати відповідача ПАТ "Українська залізниця" виплатити [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу по вині роботодавця при затримці виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 07.11.2017 року по день поновлення на роботі 11.09.2017 року в сумі 113721 грн. 82 коп., а також стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоду, завдану протизаконними діями роботодавця по відношенню до нього, яку він оцінює в розмірі 100000 грн. В ході судового розгляду справи позивач змінив обґрунтування та розмір позовних вимог щодо відшкодування йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, звернувшись з відповідно позовною заявою, в якій просить зобовязати відповідача ПАТ "Українська залізниця" виплатити [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу по вині роботодавця при затримці виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 07.11.2017 року по день поновлення на роботі 11.09.2017 року в сумі 117393 грн. 73 коп. Ухвалою суду від 27.02.2018 року до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено начальника виробничого підрозділу "Локомотивне депо Полтава" Регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" [PERSON]. Представник відповідача ПАТ "Українська залізниця" надала суду відзив на позов, в якому вказує, що Ленінський районний суд м. Полтави 07.11.2016 року прийняв рішення про поновлення позивача на посаді машиніста з дня незаконного звільнення 19.02.2016 року. Між тим, на дату звільнення та на дату винесення судового рішення в локомотивному депо Полтава посади "машиніста" не існувало, згідно штатного розкладу були передбачені посади: машиністів інструкторів локомотивних бригад, машиністів електровоза, машиністів тепловоза, машиністів компресорних установок, машиністів мийних машин, машиністів крана (на залізничному ходу), машиністів насосних установок, машиністів піскоподавальної установки. Про ці обставини письмово повідомлявся позивач та голова профкому ВППЗ [PERSON] 15.02.2017 року Ленінський районний суд м. Полтави виправив помилки у виконавчому листі, доповнивши його словами допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць", а 15.08.2017 року ухвалив додаткове рішення - доповнив резолютивну частину рішення по справі реченням наступного змісту: "поновити [PERSON] на роботі у ПАТ "Українська залізниця" регіональної філії "Південна залізниця" виробничому підрозділі "Локомотивне депо Полтава" на посаді машиніста тепловоза з дня незаконного звільнення 19.02.2016". Повний текст додаткового рішення отриманий виробничим підрозділом "Локомотивне депо Полтава" регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Українська залізниця" 28.08.2017 року. З цього моменту відповідач отримав реальну можливість виконати рішення суду, що й було зроблено 11.09.2017 року. Підставою для видання наказу про поновлення [PERSON] на роботі від 11.09.2017 №110/ос стало саме додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 15.08.2017 року. Невідповідність рішення суду обставинам справи (в частині вказання найменування посад, на які поновлювалася особа, невірного найменування відповідача тощо) об'єктивно не дозволяли виконати рішення суду в передбачений ним строк, тобто вина відповідача в непоновленні [PERSON] на роботі до 11.09.2017 року відсутня. Крім того, у відзиві представник відповідача вказав на безпідставність позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, про невірний розрахунок позивачем суми оплати за час вимушеного прогулу, оскільки він суперечить п. 2 Постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати", згідно з яким середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, середньоденна заробітна плата за грудень 2015 року січень 2016 року склала 300 грн. 88 коп. згідно довідки від 14.03.2016 року, яка покладена в основу розрахунку оплати вимушеного прогулу по справі № 553/1128/16-ц, і з цим розрахунком погодились сторони. Представник відповідача надала також відзив на уточнену позовну заяву, в якому вказувала на безпідставність позовних вимог з вищенаведених підстав, а також наполягала на тому, що розрахунок середнього заробітку проведений позивачем без дотримання Постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати", ґрунтується на вихідних даних, що стосуються заробітної плати, яку отримували в 2016-2017 роках працюючі машиністи локомотивного депо Полтава, тоді як позивач в цей період не працював, ним невірно обчислено кількість робочих днів, не враховано положення наказу Укрзалізниці № 876/ЦЗ від 22.11.2004 року, яким затверджено "Інструкцію локомотивної бригади" № ЦТ-0106, відповідно до яких позивач, який на час поновлення його на роботі не працював 8 місяців 18 днів, автоматично приступити до виконання обов'язків машиніста не міг до проходження інструктажу та практичних випробувань. Просила в задоволенні позову відмовити. Позивач [PERSON] надав відповідь на відзив, в якій вказує про безпідставність заперечень відповідача, наполягає на задоволенні позову з наведених у ньому підстав. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі у зв'язку з безпідставністю та незаконністю позовних вимог. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених в відзиві на позов. Третя особа [PERSON], будучи повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надавши заяву з проханням проводити розгляд справи без його участі. Суд, вислухавши учасників судового процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебував в трудових відносинах з ПАТ "Укрзалізниця", наказом виробничого підрозділу "Локомотивне депо Полтава" Регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" № 139/0с від 03.09.2012 року переведений на посаду машиніста тепловозу, а наказом № 28/ОС від 19.02.2016 року звільнений з посади у зв'язку з втратою довіри. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 07.11.2016 року задоволений позов [PERSON] до ПАТ "Українська залізниця" РФ "Південна залізниця" ВП "Локомотивне депо Полтава" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - визнано незаконним та скасовано наказ № 28/ос від 19.02.2016 року про звільнення [PERSON] з займаної посади у зв'язку з втратою довір'я на підставі п.2 ст. 41 КЗпП України; поновлено [PERSON] на роботі у Публічному акціонерному товаристві "Українська залізниця" регіональній філії "Південна залізниця" виробничому підрозділі "Локомотивне депо Полтава" на посаді машиніста з дня незаконного звільнення - 19.02.2016 року; стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" Регіональної філії "Південна залізниця" виробничого підрозділу "Локомотивне депо Полтава" на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 19 лютого 2016 року по 07 листопада 2016 року в розмірі 53556,64 гривень з утриманням всіх належних платежів; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць; стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця»" регіональної філії "Південна залізниця" виробничого підрозділу "Локомотивне депо Полтава" на користь держави 551 грн. 20 коп. судового збору. Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 19.01.2017 року доповнено резолютивну частину рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 07 листопада 2016 року у справі № 553/1128/16-ц (провадження № 2/553/468/2016) - стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" Регіональної філії "Південна залізниця" виробничого підрозділу "Локомотивне депо Полтава" на користь держави 1102 грн. 40 коп. судового збору. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 15.02.2017 року за заявою представників регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" та ВП "Локомотивне депо Полтава" регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" виправлено помилки у виконавчому листі, виданому Ленінським районним судом м. Полтави 08 листопада 2016 року по цивільній справі № 553/1128/16-ц (провадження № 2/553/468/2016) про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" Регіональної філії "Південна залізниця" виробничого підрозділу "Локомотивне депо Полтава" на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 19 лютого 2016 року по 07 листопада 2016 року в розмірі 53556,64 гривень з утриманням всіх належних платежів, а саме: Графу "Рішення, вирок набрав законної сили - 07.11.2016 року" викладено в наступній редакції: "Рішення, вирок набрав законної сили - Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць". Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 09.03.2017 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" відхилено, а рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 07.11.2016 року залишено без змін. Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 15.08.2017 року за заявою [PERSON] доповнено резолютивну частину рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 07 листопада 2016 року у справі № 553/1128/16-ц (провадження № 2/553/468/2016) за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" Регіональної філії "Південна залізниця" виробничого підрозділу "Локомотивне депо Полтава" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу реченням наступного змісту: "Поновити [PERSON] на роботі у Публічному акціонерному товаристві "Українська залізниця" регіональній філії "Південна залізниця" виробничому підрозділі "Локомотивне депо Полтава" на посаді машиніста тепловоза з дня незаконного звільнення 19.02.2016 року". Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір. Згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його проголошення у судовому засіданні. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України обов'язковість рішення суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства. Отже, з огляду на принцип загальнообов'язковості судових рішень за змістом ст. 18, 430 ЦПК України, судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 34 постанови в "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року, належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків. Відповідно до правової позиції Верховного суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у роботодавця обов'язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, що передбачено в ч. 2 ст. 18 ЦПК України. Статтею 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різницю в заробітку за час затримки. За змістом норми ст. 236 КЗпП України, затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення. У випадку невиконання цього обов'язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України "Про виконавче провадження". Примусове виконання рішень в Україні покладається на виконавчу службу та здійснюється на підставі виконавчого документа. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 07.11.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 09.03.2017 року, поновлено [PERSON] на роботі у Публічному акціонерному товаристві "Українська залізниця" регіональній філії "Південна залізниця" виробничому підрозділі "Локомотивне депо Полтава" на посаді машиніста з дня незаконного звільнення - 19.02.2016 року та допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. 09.11.2016 року [PERSON] звернувся до роботодавця з заявою про поновлення на роботі, в задоволенні якої було відмовлено у зв'язку з відсутністю підстав для цього Як пояснив позивач, в подальшому він та в його інтересах Вільна профспілка працівників південної залізниці неодноразово звертались до адміністрації Виробничого підрозділу "Локомотивне депо Полтава" регіональної філії "Південна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з приводу невиконання рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі. 08.11.2016 року на підставі вищевказаного рішення суду виданий виконавчий лист, який пред'явлений позивачем для виконання до Подільського ВДВС м. Полтави ГТУЮ у Полтавській області. Позивач не був поновлений на роботі у листопаді 2016 року, тобто безпосередньо після винесення відповідного судового рішення. На підставі наказу начальника Локомотивного депо Полтава № 110/ОС від 11.09.2017 року скасований наказ № 28/ОС від 19.02.2016 року про звільнення [PERSON] з посади машиніста тепловоза, поновлено [PERSON] на посаді машиніст тепловоза з 19.02.2016. Посилання представника відповідача на те, що рішення не було виконано своєчасно у звязку з тим, що в Локомотивному депо Полтава відсутня посада "машиніста", як про це вказано в рішенні суду, не може бути прийнято судом як поважна причина невиконання рішення суду, оскільки зміст рішення суду від 07.11.2016 року однозначно свідчить про визнання незаконним наказу про звільнення позивача з відповідної посади й, відповідно, необхідність відновлення його трудових прав шляхом поновлення на роботі на цій же посаді. При цьому, у відповідача не було жодних перепон виконати рішення суду в частині скасування наказу № 28/ос від 19.02.2016 року про звільнення [PERSON] та поновити його на роботі у Публічному акціонерному товаристві "Українська залізниця" регіональній філії "Південна залізниця" виробничому підрозділі "Локомотивне депо Полтава" на посаді, яку він займав до звільнення. При цьому, незважаючи на те, що наказ № 28/ос від 19.02.2016 року був скасований місцевим судом як незаконний згідно з рішенням від 07.11.2017 року, вказане рішення вступило в законну силу 09.03.2017 року, виконане воно було відповідачем лише 11.09.2017 року на підставі наказу начальника Локомотивного депо Полтава № 110/ОС від 11.09.2017 року, яким позивач власне і був поновлений на роботі, на посаді, з якої був незаконно звільнений. У разі, якщо рішення суду було відповідачу незрозуміле, він мав право звернутись до суду з приводу його роз'яснення, проте цим правом не скористався, зайнявши пасивну позицію та зволікаючи з поновленням [PERSON] на роботі (тим самим ухиляючись від виконання судового рішення) в очікуванні результатів активних дій останнього з процесуального вирішення даного питання. Більш того, рішення не було виконано відповідачем негайно безпосередньо після ухвалення Ленінським районним судом м. Полтави додаткового рішення від 15.08.2017 року, яким доповнено рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 07.11.2017 року, та уточнено найменування посади [PERSON], на яку він підлягав поновленню. Відповідний наказ про поновлення позивача на роботі винесений через два тижня після отримання копії цього рішення, яке надійшло до відповідача 28.08.2017 року. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини "кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав". У справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1. Таким чином, на переконання суду, позивач мав правові підстави вважати, що 07.11.2016 року він повинен бути поновлений відповідачем на роботі і мав правові підстави сподіватися на отримання заробітної плати за період після поновлення на роботі, яке не відбулось не з вини [PERSON] Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими твердження позивача про те, що до роботи після ухвалення рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 07.11.2016 року він не був допущений з вини роботодавця, тоді як сам вживав активних заходів для поновлення його на роботі, а відповідно, вважає такими, що підлягають задоволенню, вимоги позивача про виплату заробітної плати за період вимушеного прогулу, пов'язаного з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, з 08.11.2016 року по 10.09.2017 року включно. Відповідно до п. 2 "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, а якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з п. 8 вказаного вище Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У відповідності до п. 10 "Порядку обчислення середньої заробітної плати" У випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). Як вбачається з довідки Виробничого підрозділу "Локомотивне депо Полтава" регіональної філії "Південна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" б/н від 14.03.2016 року, середньоденна заробітна плата позивача становить 300,88 гривень. Разом з тим, встановлені судом обставини безперечно свідчать про те, що оплата праці [PERSON] здійснюється погодинно, це об'єктивно підтверджується розрахунковими листками за грудень 2015 року та січень 2016 року, та не спростовано відповідачем шляхом подання суду належних доказів, відповідно, суд вважає обґрунтованими доводи позивача та його представника про те, що середній заробіток має розраховуватись позивачу виходячи з погодинної середньої заробітної плати. Посилання ж представника відповідача в заперечення вищевказаних обставин на те, що при вирішенні спору про поновлення [PERSON] на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при обчисленні середнього заробітку взято до уваги середньоденну заробітну плату і позивач рішення в цій частині не оскаржував, тим самим погодився з правильністю вказаного розрахунку, та посилання у зв'язку з цим на безпідставність розрахунку, наведеного у позовній заяві від 23.03.2018 року, є неспроможними. Норми тривалості робочого часу для працівників залізниці на 2016 рік затверджені вказівкою начальника Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" № НОТ-96/40-80 від 29.10.2015 року, а норми тривалості робочого часу для працівників філії на 2017 рік наказом начальника регіональної філії "Південна залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" № НОТ-96/40-49 від 26.10.2016 року та наказом директора філії № НОТ-96/40-62 від 06.12.2016 року. Графік роботи машиніста тепловозу Локомотивного депо Полтава сторонами суду не надано. Як пояснив в судовому засіданні позивач, на посаді машиніста він працював за графіком день-ніч-48 годин, в тиждень в залежності від графіку виходило 48-65 робочих годин. З огляду на наведене, а також те, що відповідно до Галузевої угоди на залізниці встановлений 6-денний робочий тиждень, при обрахунку середнього заробітку він брав за основу місячні норми годин роботи для працівників з нормальною тривалістю робочого тижня 40 годин із змінним режимом при шестиденному робочому тижні. Вказані доводи позивача представником відповідача шляхом подання належних та допустимих доказів не спростовані, у зв'язку з чим суд вважає їх обґрунтованими і такими, що заслуговують на увагу. Крім того, відповідно до наказу Голови правління ПАТ "Українська залізниця" № 154 від 20.03.2017 року "Про підвищення годинних тарифних ставок та посадових окладів", прийнято рішення відповідно до Статуту Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", Закону України "Про оплату праці", постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" підвищити з 01.03.2017 року на 25 відсотків годинні тарифні ставки та посадові оклади працівників ПАТ "Укрзалізниця", встановлені штатними розписами на 28.02.2017 року. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] за період з 08.11.2016 року по 10.09.2017 року включно, тобто за час затримки виконання рішення суду Ленінського районного суду м. Полтави від 07.11.2016 року про поновлення на роботі та, відповідно, за період коли він не працював на посаді, з якої був незаконно звільнений 19.02.2016 року, не з його вини, а внаслідок ухилення відповідача від виконання судового рішення з надуманих підстав, у зв'язку з чим не отримував дохід, який мав отримувати, має право на відшкодування середнього заробітку , в тому числі у листопаді 2016 року за 133 год., у грудні 2016 року за 178 год., у січні 2017 року за 161 год., у лютому 2017 року за 160 год., у березні 2017 року за 173 год., у квітні 2017 року за 157 год., у травні 2017 року за 159 год., у червні 2017 року за 158 год., у липні 2017 року за 172 год., у серпні 2017 року за 173 год., у вересні 2017 року за 57 год. З урахуванням того, що середньогодинна заробітна плата [PERSON] за останні повні 2 місяця роботи перед звільненням у грудні 2015 року (190,5 год.) січні 2016 року (180,0 год), становить 52 грн. 23 коп., з урахуванням підвищення годинних тарифних ставок на 25 % з 01.03.2017 року, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку в загальній сумі 101495 грн. 59 коп. При цьому, з огляду на те, що при розрахунку середньогодинного заробітку позивача взято за основу заробітну плату за грудень 2015 року та січень 2016 року з урахуванням усіх її складових, в тому числі індексації, доплати за клас та вислугу років, роботи в нічний час, суд не знаходить підстав для окремого додаткового стягнення на користь позивача вказаних виплат. Відповідно до п. 13 "Інструкції локомотивної бригади" № ЦТ-0106, затвердженої наказом Укрзалізниці № 876/ЦЗ від 22.11.2004 року, при перерві у роботі машиністом, на дільниці, станції, від 6 місяців до 1 року машиністи допускаються до самостійної роботи після проведення з ними інструктажу та практичних випробувань на кожній дільниці обертання або станції та отримання позитивного письмового висновку машиніста-інструктора. Очевидно, що на час постановлення рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 07.11.2016 року [PERSON] не працював на посаді машиніста тепловозу більше 6 місяців, у зв'язку з чим фактично допущений до виконання вказаної роботи міг бути лише після виконання вимог п. 1.13 "Інструкції локомотивної бригади" № ЦТ-0106. Положення вказаної інструкції підлягають застосуванню у разі допуску особи до роботи на відповідній посаді. Разом з тим, встановлені обставини справи свідчать про те, що в період з 08.11.2016 року по 10.09.2017 року включно позивач [PERSON] фактично не працював, його позовні вимоги про стягнення середнього заробітку обґрунтовані саме цими обставинами та за своєю суттю є компенсацією неотриманого доходу за період, коли він не мав можливості отримувати його внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, й з огляду на те, що до незаконного звільнення він працював на посаді машиніста тепловозу, поновлений судом був на посаду, з якої його незаконно звільнив відповідач, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про необхідність стягнення середнього заробітку з урахуванням заробітку за останні два повні місяця роботи на посаді машиніста тепловозу. А тому суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про виплату йому середнього заробітку підлягають частковому задоволенню, з відповідача на його користь підлягають стягненню кошти у загальному розмірі 101495 грн. 59 коп. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, суд враховує наступне. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Частиною 2 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач [PERSON] в судовому засіданні посилався на те, що неправомірними діями відповідача щодо затримки поновлення на роботі та, відповідно невиплати заробітної плати за період з 08.11.2016 року по 11.09.2017 року йому завдано моральну шкоду, яка виразилася в порушенні звичного способу життя, переживаннях, пов'язаних з цими подіями та відсутністю доходу, на який він сподівався, що відобразилось негативно на відносинах з дружиною та ледь не призвело до розпаду сім'ї, викликало хвилювання батьків похилого віку, необхідність надання ними допомоги на його утримання, а з його боку - неможливістю забезпечити їм належне лікування через відсутність коштів, що призвело до їх смерті у травні 2017 році. При вирішенні даних позовних вимог суд бере до уваги, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів обставин, на які посилається в обґрунтування позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, які доводять що непоновлення його на роботі на підставі рішення суду призвело до погіршення відносин в родині та пов'язане зі смертю його батьків. Разом з тим, очевидно, що позивач після постановлення Ленінським районним судом м. Полтави рішення 07.11.2016 року мав обґрунтовані та законні сподівання на реалізацію свого конституційного права на працю та, відповідно, отримання винагороди за неї, проте поновлений на роботі на підставі рішення суду фактично не був та тривалий час не працював і не отримував дохід. Відповідно, очевидно, що ситуація, за якої незважаючи на вжиття різних заходів, поновлений на роботі він був лише через 10 місяців після ухвалення відповідного судового рішення, виникла в результаті бездіяльності відповідача, а тому суд вважає доведеним, що в цей період [PERSON] зазнавав психологічних переживань та страждань, а відтак має право на відшкодування моральної шкоди. Як вбачається, позивач [PERSON] просить стягнути на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 100000 гривень, натомість в судовому засіданні фактично не обгрунтував, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та не надав суду доказів, що підтверджують необхідність відшкодування шкоди саме в такому розмірі. Враховуючи вищенаведене, з огляду на конкретні обставини справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та беручи до уваги характер, обсяг та тривалість моральних страждань, яких він зазнав, конкретні обставини справи, а також враховуючи принцип співмірності та розумності, вважає за необхідне стягнути на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 2000 грн. 00 коп. Крім того, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір з позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, а також на користь держави - судовий збір виходячи зі ставок, встановлених на час подання до суду вказаного позову, пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог про стягнення середнього заробітку за період з 08.11.2016 року по 10.09.2017 року включно, протягом якого він не був поновлений на роботі на підставі судового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial