Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-26 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила суд: визнати договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , укладений 23.08.2016 між нею та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., недійсним; визнати договір дарування земельної ділянки площею 0,1735 га (під забудовою), що знаходиться в [ADDRESS] , кадастровий номер 3222485901:01:034:0035, укладений 23.08.2016 між нею та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В., недійсним. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що вона мала у власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] , та земельної ділянки площею 0,1735 га (під забудовою) за цією ж адресою. Позивач стверджувала, що відповідач є її донькою, що вона після смерті чоловіка 27.03.2016 залишилась проживати одна, будучи непрацездатною особою, часто хворіла та потребувала стороннього догляду. Зі слів позивача, відповідач у цей час запропонувала їй догляд, харчування, утримання її будинку в належному стані, проте замість цього попросила відписати їй житловий будинок та земельну ділянку, тобто позивач погоджувалась на передачу відповідачу її майна лише за умови довічного утримання. Позивач вказувала, що вона 23.08.2016 уклала з відповідачем договори дарування спірних житлового будинку та земельної ділянки. При цьому позивач вказує, що з текстом договорів вона не ознайомлювалась через проблеми із зором та вважала, що вона укладає договір довічного утримання, а не договори дарування. Відповідач повинна була забезпечувати позивача доглядом, харчуванням та доглядати за будинком, що певний час і робила. Проте, зі слів позивача, через деякий час після укладання спірних договорів відповідач змінила ставлення до неї, 23.01.2017 вигнала її з будинку. Також позивач стверджує, що, на її думку, ці договори дарування не можуть бути дійсними через те, що нотаріус, посвідчуючи договори дарування, не встановила належним чином особу дарувальника, оскільки її прізвище у зв`язку із укладенням шлюбу в дійсності не « [PERSON] », а « [PERSON] ». Позивач вказувала, що вчинений нею правочин не відповідає її інтересам, і якщо б вона розуміла, що укладає договори дарування без зобов`язань щодо її утримання, то такі правочини не були б укладені. Все вище вказане і стало приводом звернення позивача із цим позовом до суду. Ухвалою судді від 05.04.2017 було відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 06.07.2017 було накладено арешт на спірні житловий будинок та земельну ділянку. Ухвалою суду від 06.07.2017 було витребувано у приватного нотаріуса Києво- Святошинського районного нотаріального округу Дудкіної Н.В. належним чином завірену копію договору дарування житлового будинку під [ADDRESS] укладеного 23.08.2016 між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Києво- Святошинського районного нотаріального округу Дудкіною Н.В., реєстровий номер 1670; належним чином завірену копію договору дарування земельної ділянки площею 0,1735, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладеного між сторонами, посвідчений приватним нотаріусом Києво- Святошинського районного нотаріального округу Дудкіною Н.В., реєстровий номер 1674, та копії документів, на підставі яких посвідчені вищевказані договори. Усною ухвалою суду від 25.10.2017 було залучено до участі у справі Службу у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської РДА Київської області. 28.11.2017 до суду надійшли пояснення від відповідача щодо позовної заяви, в яких відповідач зазначила, що звинувачення позивача не підтверджуються наданими доказами, позовні вимоги є безпідставними. Просила в задоволені позову відмовити. 01.02.2018 до суду надійшли заперечення на пояснення, в яких позивач вказала, що через вади зору вона не ознайомлювалась з текстом договорів дарування, що у неї з відповідачем була домовленість про перехід права розпоряджатись майном тільки після смерті позивача і що її обманули. Також позивач вказує, що в паспорті, який вона надала нотаріусу у неї прізвище " [PERSON] ", але відповідно до свідоцтва про шлюб її прізвище " [PERSON] ", тому договори дарування є не дійсними. Просила позов задовольнити. Ухвалою суду від 01.02.2018 було закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Розпорядженням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11.12.2018 № 862 було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи, за результатами якого було визначено головуючою суддею Ковальчук Л.М. Ухвалою суду від 22.09.2020 було задоволено заяву судді про самовідвід, справу направлено для повторного автоматизованого розподілу, за результатами якого було визначено головуючим суддею Усатова Д.Д. Ухвалою судді від 16.02.2021 було задоволено заяву судді про самовідвід, справу направлено для повторного автоматизованого розподілу, за результатами якого було визначено головуючою суддею Дубас Т.В. Ухвалою судді від 22.02.2021 справу було прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 13.05.2021 було закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та її представник в судове засідання з`явились, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання також з`явився, проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в задоволенні. Третя особа приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна в судове засідання не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки та позицію щодо позову суду не повідомила. Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Києво-Святошинської РДА Київської області свого представника в судове засідання не направила, подала до суду листа, в якому просила розглядати справу без участі її представника, відповідно до вимог законодавства. Вислухавши осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу належав житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 117,0 кв.м, що підтверджується договором дарування житлового будинку від 28.05.2005, зареєстрованим в реєстрі за № 1-1190. Крім цього, позивачу також належала земельна ділянка загальною площею 0,1735 га, кадастровий номер 3222485901:01:034:0035, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування земельної ділянки від 23.02.2016, зареєстрованим в реєстрі за № 151. 20.08.2013 у спірному будинку була зареєстрована відповідач, 06.12.2013 - її син [PERSON] , [INFO] , 29.04.2016 - позивач, 12.06.2017 - донька відповідача [PERSON] , [INFO] , що вбачається зі свідоцтв про народження та записів у будинковій книзі. Так як у спірному житловому будинку був зареєстрований неповнолітній син відповідача, то позивач зверталась до Києво-Святошинської райдержадміністрації як органу опіки та піклування із заявою про надання дозволу на дарування будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується заявою від 10.06.2016 № Б 137765 1869 2/1. Позивач подарувала відповідачу земельну ділянку загальною площею 0,1735 га, кадастровий номер 3222485901:01:034:0035, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування земельної ділянки від 23.08.2016, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. за реєстровим № 1674. Також позивач подарувала відповідачу житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 117,0 кв.м, що підтверджується договором дарування житлового будинку від 23.08.2016, посвідченим приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. за реєстровим № 1670. Під час посвідчень вказаних договорів позивач надала приватному нотаріусу Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіній Н.В. паспорт громадянина України та довідку про присвоєння ідентифікаційного номера на ім`я [PERSON] . Відповідач є донькою позивача, що вбачається зі свідоцтва про народження, з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 18.06.2013, свідоцтва про розірвання шлюбу від 07.06.2013. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є сусідкою позивача, неодноразово була присутня при розмовах позивача і відповідача щодо наміру останньої подарувати будинок із землею відповідачу. Свідок [PERSON] суду показав, що він є цивільним чоловіком відповідача і через те, що проживає разом з позивачем та відповідачем був присутнім при їх розмовах щодо бажання позивача подарувати відповідачу будинок та землю, на якій розташований будинок. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є знайомою позивачки і що від неї чула, що відповідач змінила ставлення до позивача і намагається вигнати її з будинку. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є знайомою позивача і що позивач розповідала їй про те, що відповідач всіляко намагається вигнати її з будинку. Крім цього, позивач зверталась до Києво-Святошинського відділу поліції по факту насильства, але підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань в результаті перевірки звернення не встановлено, що підтверджується листом Києво-Святошинського ВП Головного управління поліції в Київській області від 06.03.2017 № 2280. Відповідно до відповіді Комунального підприємства "Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області" від 22.01.2021 № 66 на адвокатський запит за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , а саме: 1/2 частина цієї квартири належить позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 04.11.1993 органом приватизації Боярської міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 03.11.1993 № 615/496, а інша 1/2 частина - на підставі договору дарування, посвідченого 14.05.1996 приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Федотовою О.В. Також 20.02.2001 між позивачем та [PERSON] було зареєстровано шлюб, прізвище обох з подружжя після реєстрації шлюбу - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 21.03.2017 серії [NUMBER] . [INFO] помер чоловік позивача [PERSON] , що вбачається зі свідоцтва про смерть. Відповідно до виписки з амбулаторної карти [PERSON] від 05.07.2017 позивач має захворювання, яке діагностовано як гіпертонічна хвороба ІІ ступеню. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, а в силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною першою ст. 229 ЦК України встановлено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, моральним засадам суспільства, положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За приписами ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. З огляду на ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У відповідності до ст. 43 Закону України «Про нотаріат» не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів. З урахуванням правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 13.08.2021 у справі № 442/1995/15-ц, за змістом статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Обравши способом захисту своїх прав визнання договору дарування недійсним, позивач відповідно до положень ЦПК України щодо змагальності сторін зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, її стан здоров`я та потреба в зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за договором купівлі-продажу та продовження позивачем проживати у житловому будинку після укладення договору дарування. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступних висновків. Позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання договорів дарування будинку та земельної ділянки від 23.08.2016 недійсними з підстав вчинення їх внаслідок помилки та під впливом обману, тобто оспорюючи правомірність цих правочинів, повинна була довести існування обставин, з якими статті 229, 230 ЦК України пов`язують недійсність правочину. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним. Разом з тим, позивачем доказів на підтвердження того, що оспорювані правочини були вчинені внаслідок обману чи помилки, суду не надано. Проте, суду було надано докази того, що позивач свідомо готувалась до укладення з відповідачем саме договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, так як в матеріалах справи міститься її заява до органу опіки та піклування з метою отримання дозволу на вчинення таких дій. Також суду було надано докази того, що у власності позивача є інше житло, тобто спірний житловий будинок не є її єдиним житлом. Враховуючи встановлені обставини, підстави для задоволення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним, в тому числі й у відповідності до ст. 229, 230 ЦК України, відсутні. Вказівки позивача на те, що нотаріусом було порушено процедуру нотаріального посвідчення оспорюваних правочинів щодо встановлення її особи, суд не бере до уваги, так як нотаріус діяла відповідно до вимог ст. 43 Закону України «Про нотаріат», а для вчинення дій щодо перевірки дійсності паспорта позивача приватний нотаріус не уповноважена, при цьому позивач свідомо пред`явила свій паспорт нотаріусу. Крім того, позивач не заперечує тієї обставини, що вона особисто підписала оспорювані договори. З огляду на викладене суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Так як позов було залишено без задоволення, згідно зі ст. 141 ЦПК України суд залишає судові витрати позивача за нею. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed