Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-23 00:00:00

Позивач [PERSON] 28.01.2020 року звернулася до Жмеринського міськрайонного суду з даною позовною заявою, в якій просила змінити спосіб стягнення аліментів з відповідача [PERSON] на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , встановлених рішенням Жмеринського міськрайонного суду від 01.11.2011 року, на частку від заробітку (доходу) в розмірі чверті заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі, від якого [INFO] у них народився син [PERSON] , батьком якого є відповідач. Дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. На підставі рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 01.11.2011 року з відповідача на її користь на утримання сина [PERSON] стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі 400 грн. щомісячно, починаючи з 19.10.2011 року і до досягнення дитиною повноліття. За вказаним рішенням суду в 2012 році було відкрито виконавче провадження, проте, відповідач платив аліменти не у повному обсязі та нерегулярно, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість, оскільки він певний час не працював. Згодом влаштувався на роботу у м.Житомирі, кілька місяців платив аліменти, пізніше вона забрала виконавчий лист з виконання, так як він пообіцяв, що сплачуватиме аліменти вчасно. У 2017 році вона звернулася до виконавчої служби про припинення стягнень аліментів з відповідача, але [PERSON] до теперішнього часу не заплатив аліменти жодного разу. Вказала, що відповідач приховує від неї місце роботи, однак їй відомо, що він працює, матеріально забезпечений та має можливість надавати дитині відповідну матеріальну допомогу. Однак, присуджені до стягнення з відповідача аліменти на утримання дитини за рішенням Жмеринського міськрайонного суду від 01.11.2011 року в розмірі 400 грн. не є достатнім для забезпечення потреб дитини, виходячи з прожиткового мінімум для дітей відповідного віку. Ухвалою судді Жмеринського міськрайонного суду від 14.02.2020 року відкрито провадження в даній справі, визначено її розгляд провести за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Сторонами не подано заперечень щодо вказаного порядку розгляду справи. Відповідач [PERSON] на наслідком вручення йому у відповідності до вимог ч.7,8 ст.128 ЦПК України копії ухвали про відкриття провадження в справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих документів за зареєстрованою адресою його проживання, відзиву на позовну заяву чи інших клопотань до суду не надіслав. Відтак суд згідно положень ч.5 ст.279 ЦПК України розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Вивчивши доводи позивача, викладені у позовній заяві, дослідивши надані письмові докази, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно копії паспорта [NUMBER] та витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, позивач [PERSON] є громадянкою України та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.4,6). З копії свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] 24.12.2016 року зареєстрували шлюб, після реєстрації якого дружині присвоєно прізвище " [PERSON] " (а.с.5). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 01.11.2011 року розірвано шлюб між сторонами у даній справі (а.с.8) Як вбачається з копії виконавчого листа, виданого на підставі рішення Жмеринського міськрайонного суду від 07.11.2011 року, з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 400 грн. щомісячно, починаючи з 19.10.2011 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.9). З досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що розмір аліментів, які були присуджені до стягнення з відповідача на користь позивача на утримання дитини за рішенням суду від 01.11.2011 року, є меншими від встановленого законом гарантованого їх мінімального розміру. З часу присудження аліментів, згідно позовної заяви, відповідач влаштувався на роботу, заперечень обставин чого до суду не надходило. До спірних правовідносин застосовуються норми права, визначені Сімейним кодексом України. Згідно із ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно із статтею 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2020 рік" прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2020 року становить 2218 гривень. Тобто розмір аліментів, який присуджений до стягнення з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 400 грн. щомісячно за рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 01.11.2011 року, не відповідає мінімальному гарантованому розміру аліментів на одну дитину, встановленому ст.182 СК України. Відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 05.02.2014 року в справі №6-143цс-13, Верховного Суду від 03.09.2018 року в справі №134/192/17. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до пунктів 1 і 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За змістом статті 18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частин 1 і 2 статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінивши наявні у справі докази у відповідності до ст. 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх досліджені, за умови відсутності підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, приходить висновку про задоволення позову, адже розмір аліментів, присуджений до стягнення за рішенням суду від 01.11.2011 року, є недостатнім для забезпечення належних умов життя та гармонійного розвитку дитини. З урахуванням задоволення позову відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 840,80 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: approved