Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезгаданим позовом. На підтвердження позовних вимог посилається на те, що 22 серпня 2017 року між мною та відповідачем було укладено шлюб. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON] [INFO] . Спочатку сімейне життя між ними складалося нормально. Однак, згодом почалися сварки, непорозуміння. Вже більше 1,5 років вони не підтримують жодних подружніх відносин, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, відповідач проживає окремо від неї в Республіці Польща. Вважає, що будь-яке спільне подружнє життя з відповідачем та збереження шлюбу неможливе, оскільки це б суперечило її інтересам. Вказує на те, що давно втратила почуття любові та поваги до відповідача. Примирення між ними неможливе. Крім цього, відповідач не надає кошти на утримання дитини, чим ставить сім`ю у важке матеріальне становище. Ухвалою суду від 12.01.2021 року було відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду на 28.05.2020 року о 10.30 год. 06.03.2020 року судом було надіслано до компетентного суду Республіки Польща судове доручення про вручення відповідачу документів. 01.04.2021 року судове доручення виконано та судові документи вручено. Позивач в судове засідання не з`явилася. Подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Позов підтримала та просила його задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився. Від його адвоката Наумовича Ю.С. 05.04.2021 року надійшла заява про відкладення розгляду справи посилаючись на те, що лише 02.04.2021 року ухвалу та позовну заяву з додатками вручено його довірителю. Угоду з ним підписано 03.04.2021 року, строк на подачі відзиву закінчується 17.04.2021 року. Судом було задоволено дане клопотання та відкладенно судове засідання на 11.05.2021 року, на яке представник відповідача знову не з`явився, подавши чергове клопотання про відкладення розгляду справи посилаючись на те, що йому потрібно більше часу для подання відзиву та на те, що не може фізично прибути в судове засідання, так як бере участь у кримінальній справі, що слухається Рівненським районним судом. Однак, підтвердження цьому не надав. За таких обставин суд розглядає чергово подане клопотання як таке, що спрямоване на затягування розгляду справи та зловживання стороною відповідача своїми процесуальними правами. Відтак, з урахуванням розумних строків розгляду справи, суд приходить до необгрунтованості поданного клопотання та продовжив розгляд справи за відсутності адвоката відповідача. На підставі вище вказаного, суд вважає за доцільне проводити заочний розгляд даної справи. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наявними в матеріалах справи. Відповідно до вимог ч.2ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. З оглянутого свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 22.08.2017 року вбачається, що між сторонами 22 серпня 2017 року був зареєстрований шлюб у Дрогобицькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис №302. З оглянутої копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що у сторін [INFO] народився син [PERSON] . Згідно з вимогами\~статті 264 ЦПК\~під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Згідно ч. 1 ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Згідно ст. 60 Закону України "Про міжнародне приватне право"правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. Вибір права згідно з частиною другою цієї статті обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 цього Закону. Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним. Відповідно до обставин, викладених у позовній заяві, причиною розірвання шлюбу є відсутність бажання позивача будувати у подальшому сімейні відносини, внаслідок чого припинилось між сторонами почуття взаємної любові, поваги та дружби, внаслідок чого вони не підтримують подружніх відносин протягом тривалого часу. Оскільки, позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач щодо цього не заперечує, то відповідно рішення суду в цій чатині підлягає до задоволення. Що стосується позовної вимоги про стягнення аліментів, то суд враховує наступне. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 76 Закону України „Про міжнародне приватне право" від 23.06.2005 № 2709-IV суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні. Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України „Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як ї громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Відповідно до статті 67 Закону України „Про міжнародне приватне право" зобов`язання щодо утримання, які виникають із сімейних відносин, крім випадків, передбачених статті 66 цього Закону, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особи, яка має право на утримання. Якщо особа, яка має право на утримання, не може його одержати згідно з правом, визначеним у частині першій цієї статті застосовується право їхнього спільного особистого закону. Якщо особа, має право на утримання, не може його одержати згідно з правом визначеним частиною першою та другою цієї статті, застосовується право держави, у якій особа, яка зобов`язана надати утримання, має місце проживання. У відносинах між Україною та Республікою Польща діє Конвенція про стягнення аліментів за кордоном, укладена 20.06.1956 року. Проживання відповідача на території Республіки Польща, беручи до уваги положення Закону України „Про приєднання України до Конвенції про стягнення аліментів за кордоном" від 20.07.2006 № 15-V та Інструкції „Про виконання в Україні Конвенції про стягнення аліментів за кордоном", затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 29.12.2006 № 121/5, не є перешкодою у стягненні з нього аліментів. Крім того, відповідно до ст.ст. 28, 29 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, ратифікованого Постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 № 3941-XII, в правових стосунках між батьками і дітьми, в тому числі аліментних обов`язках батьків застосовується законодавство тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина. Встановлення і оспорювання походження дитини від певної особи регулюється законодавством тієї Договірної Сторони, громадянином якої є мати дитини в момент народження дитини. Але достатнім є дотримання форми визнання дитини, що передбачена законодавством тієї Договірної Сторони, на території якої визнання має бути або було здійснене. В справах, зазначених в пунктах 1 і 2, компетентними є органи тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина, а також органи тієї Договірної Сторони, на території якої дитина має місце проживання. В справах про інші аліментні обов`язки в галузі сімейного права застосовується законодавство тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання особа, яка порушує клопотання про стягнення аліментів. В справах, про які йде мова в пункті 1, компетентним є суд тієї Договірної Сторони, на території якої має місце проживання особа, яка порушує клопотання про стягнення аліментів. Відповідно до вищезазначеного свідоцтва про народження дитини вбачається, що батьками [PERSON] є [PERSON] - громадянин Республіки Польща та [PERSON] - громадянка України, [PERSON] народився [INFO] в місті Дрогобичі Львівської області. [PERSON] є громадянином України відповідно до частини 1 статті 7 Закону України „Про громадянство" від 18.01.2001 № 2235-ІІІ, в якій визначено, що особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.? Таким чином, з урахуванням вищезазначених норм міжнародних договорів, згода на обов`язковість надана Верховною Радою України, та з урахуванням того, що дитина є громадянином України та постійно проживає на території України, позивач - мати також постійно проживає на території України, то дана справа підсудна Дрогобицькому міськрайонному суду Львівської області і до правовідносин зі стягнення аліментів підлягає застосуванню законодавство України. Ураховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989. яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІ1 та набула чинності для України 27.09.1991,частини 7 статті 7 Сімейного кодексу України (далі СК України) при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно\~ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства"\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Обов`язок утримувати дитину це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. У разі їх ухилення від його виконання аліменти можуть стягуватись за рішенням суду. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує матеріальне становище позивача, який надає матеріальну допомогу дитині, однак самостійно не може повноцінно утримувати сина, оскільки несе інші витрати пов`язані з його фізичним, духовним та моральним розвитком, і відповідача - платника аліментів (є працездатною особою, молодого віку), рівність прав та обов`язків обох батьків щодо дитини, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, вимоги розумності та справедливості і визначає їх в розмірі, зазначеному позивачем, що на думку суду, на даний час буде відповідати інтересам дитини, враховуючи вік та матеріальні потреби, можливості відповідача, а також те, що доходи з відрахуванням вищезгаданих витрат (аліментів на утримання дитини) повинні забезпечити їм прожитковий мінімум, визначений державою. Встановлений даним рішенням суду розмір аліментів на утримання дитини, є гарантією її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини. Проживання одного з батьків окремо від дитини не повинно впливати на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Суд звертає увагу, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, на що, в тому числі, необхідні й фінансові витрати. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України. Поряд з цим, суд вважає за необхідне роз`яснити, що ч. 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, - що не позбавляє позивачку чи відповідача права за наявності вказаних підстав та доказів звернутись до суду з таким позовом. Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути 840,80 грн. судового збору в дохід держави за позовну вимогу про стягнення аліментів. Враховуючи викладене та

Outcome: approved