Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства освіти і науки України № 416-К від 07.09.2015 року «Про звільнення від виконання обов'язків ректора»; зобов'язати Міністерство освіти і науки України поновити [PERSON] на посаді виконуючого обов'язки ректора Київського державного інституту декоративно - прикладного мистецтва і дизайну ім. М.Бойчука; стягнути з Київського державного інституту декоративно прикладного мистецтва і дизайну ім. М.Бойчука на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 вересня 2015 року до дня поновлення на роботі; стягнути з Міністерства освіти і науки України на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50 000,00 (п'ятдесят тисяч) гривень. Свої вимоги обгрунтовав тим, що позивач виконував обов'язки ректора Київського державного інституту декоративно - прикладного мистецтва і дизайну ім. М.Бойчука з 17 червня 2010 року. Наказом Міністерства освіти і науки України № 416-к від 07 вересня 2015 року він був звільнений від виконання обов'язків ректора (Київського державного інституту декоративно - прикладного мистецтва і дизайну ім. М.Бойчука 7 вересня 2015 року на підставі Закону України «Про Вищу освіту», «Про управління об'єктами державної власності», ст. 7 кодексу законів про працю України у зв'язку із службовою необхідністю, звільнення вважає незаконним, у зв'язку з чим звернувся до суду. 15.02.2016 року позивач уточнив позовні вимоги, а саме просив визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства освіти і науки України № 416-К від 07.09.2015 року «Про звільнення від виконання обов'язків ректора»; зобов'язати Міністерство освіти і науки України поновити із [PERSON] трудові відносини шляхом призначення виконуючим обов'язки ректора Київського державного інституту декоративно - прикладного мистецтва і дизайну ім. М.Бойчука; визнати незаконним та скасувати наказ Київського державного інституту декоративно - прикладного мистецтва і дизайну ім. М.Бойчука № 77-К від 07.09.2015 року «Про звільнення»; зобов'язати Київський державний інститут декоративно - прикладного мистецтва і дизайну ім. М.Бойчука поновити трудові відносини із [PERSON] шляхом призначення на посаду виконуючого обов'язки ректора Київського державного інституту декоративно - прикладного мистецтва і дизайну ім. М.Бойчука; стягнути з Київського державного інституту декоративно прикладного мистецтва і дизайну ім. М.Бойчука на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 вересня 2015 року до дня поновлення на роботі; стягнути з Міністерства освіти і науки України на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50 000,00 (п'ятдесят тисяч) гривень. Представник позивача в судовому засіданні позов, з урахуванням уточнень, підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві. Представник відповідача Міністерства освіти і науки України в судовому засіданні проти позову заперечувала, зазначивши, що відповідач, видаючи оскаржуваний наказ всі дії вчинив на підставі повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством. На час видання наказу від 16.06.2010 року № 241-к позивачу було відомо, що останній буде виконувати обов'язки ректора тимчасово, про те, що він вбудь-який момент може бути звільнений від виконання обов'язків, позивач не навів достатніх доказів стягнення на його користь з від відповідачів моральної шкоди. Представник відповідача Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну ім. М.Бойчука в судовому засіданні проти позову заперечувала, зазначивши, що звільнення відповідача відбулося відповідно до вимог закону, позивачем не надано суду жодного доказу моральних страждань, втрати життєвих зв'язків та докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Треті особи в судове засідання не з'явились, про дату,час,місце розгляду справи повідомлялись в установленому законом порядку. Заслухавши думку представника позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд встановив. Позивач був призначений виконуючим обов'язки ректора Київського державного інституту декоративно - прикладного мистецтва і дизайну ім. М.Бойчука наказом Міністерства освіти і науки України № 241-к від 16.06.2010 року на термін до заміщення вакантної посади ректора (а. с. 6). Призначення на посаду відбувалось на підставі заяви [PERSON] У звязку з призначенням наказом встановлено надбавку до посадового окладу за складність та напруженість в роботі в розмірі 50% посадового окладу за рахунок загального фонду Державного бюджету та за високі досягнення у розмірі 50 % посадового окладу за рахунок фонду Державного бюджету на підставі постанови КМУ та наказу МОН України. Наказом МОН України був оголошений конкурс № 50 від 20.02.2015 року був оголошений конкурс на заміщення посади ректора Київського державного інституту декоративно - прикладного мистецтва і дизайну ім. М.Бойчука і призначена дата проведення виборів ректора КДІДПМД 22 травня 2015 року. Позивач подав документи до МОН України для участі у виборах ректора КДІДПМД і його кандидатура була внесена Міністерством для участі у виборах. Вибори у призначений день не відбулися, оскільки були перенесені на невизначений строк у зв'язку із необхідністю додаткової перевірки кандидатів на посаду ректора на знання державної мови. 07 вересня 2015 року у зв'язку із погіршенням здоров'я позивачу був виданий листок непрацездатності, згідно якого позивач перебував на лікарняному в період з 07.09.2015 по 16.09.2015 року (а. с. 12). Наказом Міністерства освіти і науки України № 416-к від 07 вересня 2015 року позивач був звільнений від виконання обов'язків ректора Київського державного інституту декоративно - прикладного мистецтва і дизайну ім. М.Бойчука 7 вересня 2015 року на підставі Закону України «Про Вищу освіту», «Про управління об'єктами державної власності», ст. 7 кодексу законів про працю України у зв'язку із службовою необхідністю( а.с. 7). Наказом № 77 -к від 07.09.2015 року Київського державного інституту декоративно - прикладного мистецтва і дизайну ім. М.Бойчука позивача було звільнено від виконання обов'язків ректора Київського державного інституту декоративно - прикладного мистецтва і дизайну ім. М.Бойчука 07.09.2015 року з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку ( а.с.124). Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до абз.2 п. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт). Відповідно до наказу № 241-К від 16.06.2010 року Міністерства Освіти і Науки України «Про трудові відносини з [PERSON].» доцента [PERSON] було призначено виконуючим обов'язки ректора Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну ім. М. Бойчука з 17 червня 2010 року до заміщення вакантної посади ректора в установленому порядку. Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Однак, звільнення позивача за ініціативи власника на підставі ст. 7 КЗпП України відбулось до встановленого строку, оскільки на момент звільнення заміщення вакантної посади ректора не відбулось. Згідно наказу № 416-к від 07 вересня 2015 року позивача було звільнено на підставі 7 КЗпП та у зв'язку із службовою необхідністю. Ст.7 КЗпП України встановлено, що особливості регулювання праці осіб, які працюють у районах з особливими природними графічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я, тимчасових і сезонних працівників, а також працівників, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, додаткові (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством. Статтею 6 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" визначено повноваження уповноважених органів управління, до яких належить Міністерство освіти та науки України, у сфері управління об'єктами державної власності. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 6 вказаного Закону України "Про управління об'єктами державної власності" здійснюючи управління об'єктами державної власності, уповноважений орган управління: призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог. Згідно статті 34 Закону України «Про вищу освіту» безпосереднє управління діяльністю вищого навчального закладу здійснює його керівник (ректор, президент, начальник, директор тощо). Його права, обов'язки та відповідальність визначаються законодавством і статутом вищого навчального закладу. Обрання, призначення та звільнення з посади керівника вищого навчального закладу регулюється статтею 42 Закону України «Про вищу освіту». Вказана стаття передбачає, що керівник вищого навчального закладу може бути звільнений з посади засновником (засновниками) або уповноваженим ним (ними) органом (особою), а також у зв'язку з прийняттям рішення про його відкликання вищим колегіальним органом громадського самоврядування, який його обрав на посаду з підстав, визначених законодавством про працю, за порушення статуту вищого навчального закладу та умов контракту. Підстави звільнення працівника з ініціативи роботодавця передбачено ст.40 України, додаткові ст. ст. 37, 41 КЗпП України. Це виключні підстави для звільнення з ініціативи роботодавця, а тому обов'язкові для застосовування роботодавцем. Отже, обґрунтування звільнення, зазначене в наказі про звільнення, не є підставою, передбаченою законодавством як обов'язкової при звільнення працівника за ініціативи власника. Відповідно до вимог ч.1 ст.39 Закону України «Про вищу освіту» ( в редакції чинній на момент призначення Позивача виконуючим обов'язки ректора Інституту), кандидат на посаду керівника вищого навчального закладу третього або четвертого рівня акредитації повинен бути громадянином України, вільно володіти українською мовою, мати вчене звання професора, науковий ступінь доктора або кандидата наук і стаж науково-педагогічної діяльності не менше ніж десять років. Відповідач стверджував, що з автобіографії [PERSON], розміщеної на офіційному сайті Київського державного інституту декоративно-прикладного мистецтва і дизайну ім..М.Бойчука, вбачається, що позивач, станом на дату призначення виконуючим обов'язки ректора Інституту, мав вчене звання доцента (атестат ДЦ003390), науковий ступінь кандидата технічних наук, водночас у Позивача взагалі був відсутній стаж науково-педагогічної діяльності. Однак, в судовому засіданні позивачем були надані докази наявності станом на дату призначення виконуючим обов'язки ректора Інституту, вченого звання доцента, науковий ступінь кандидата технічних наук, наявність стажу науково-педагогічної діяльності, а саме: копію атестату доцента ДЦ № 03390 від 21.12.2001 року, копію диплому кандидата наук ДК № 006774, копію трудової книжки, відповідно до якої стаж науково-педагогічної діяльності позивача почався з 1982 року та продовжувався до 2015 року. Крім цього, листом від 27.04.2015 року МОН України повідомило Київський державний інститут декоративно-прикладного мистецтва і дизайну ім. М. Бойчука про внесення до вищого навчального закладу для голосування кандидатури претендентів на посаду ректора, серед яких був позивач, що свідчить документи про звання доцента, науковий ступінь кандидата технічних наук, прийняті МОН відповідають вимогам. Відповідно до ст.. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Позивач перебував на лікарняному з 07.09.2015 року по 16.09.2015 року на підставі листка непрацездатності, який був виданий позивачу у зв'язку з погіршенням здоров'я. В судовому засіданні відповідачі не надали доказів неотримання листа позивача про те, що він знаходиться на амбулаторному лікуванні, доказів ознайомлення позивача в день звільнення з наказом також надано не було. Відповідно до п. 20 Постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.99 № 13 установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,- наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до п.2 зазначеної Постанови середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Час протягом якого працівники згідно із чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Оскільки позивач по справі був звільнений наказом від 07.09.2015 року, термін вимушеного прогулу з дня звільнення по день розгляду справи в суді 17.05.2016 року складає 172 дні. Останніми повністю відпрацьованими позивачем місяцями перед звільненням є липень та серпень 2015 року. Відповідно до інформації відповідача в липні 2015 року заробітна плата позивача без відрахувань складала 6040,92 грн., в серпні 2015 року заробітна плата позивача без відрахувань складала 7648,81 грн. Таким чином, нарахолана заробітна плата за два останні відпрацьовані місяці складає 6040,92 грн. + 7648,81 грн. = 16 689,73 грн. Згідно довідки № 217 від 07.09.2015 року, виданої відповідачем 2, станом на 01.09.2015 року одноденний заробіток позивача складає 446,45 грн. Виходячи з цього, середньомісячний заробіток позивача за час вимушеного прогулу з 08.09.2015 року по 17.05.2016 року складає 76789,40 грн. Позовні вимоги щодо скасування відповідних наказів задоволенню не підлягають, оскільки, відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України" Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9 суд, як і будь який інший орган по розгляду трудових спорів, не має адміністративних повноважень, тому він не може скасовувати накази, змінювати підстави розірвання трудового договору. Якщо звільнення з роботи проведено з порушенням закону, суд, не скасовуючи наказу і не змінюючи підстав припинення трудового договору, зобовязаний поновити працівника на попередній роботі. Відповідно до ст. 237-1 Кодексу Законів про працю України" відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Статтею 23 ЦК України встановлено яку форму може набувати моральна шкода та в яких випадках вона може бути заподіяна особі, право на відшкодування якої особа має внаслідок порушення її прав. Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.95 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно п. 5 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.95 рок відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано доказів спричинення йому моральної шкоди, а також не обґрунтовано її розмір 50 000,00 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial