Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON], Відділу приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договору про зміну режиму права власності, договору дарування і усунення перешкод у користуванні власністю в обґрунтування якого посилається на те, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 15.01.1996 року належить 34/100 частин комунальної квартири [ADDRESS], що складалися з однієї житлової кімнати площею 20,0 кв.м., загальною площею 29,2 кв.м. Позивачу стало відомо, що на підставі розпорядження Відділу приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради №2433 від 20.03.2001 року вказаним органом 20.03.2001 року на імя відповідачів [PERSON], [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на ізольовану квартиру [ADDRESS]. В подальшому за нотаріально посвідченим договором від 23.08.2011 року та договором дарування від 31.08.2011 року, укладеними між відповідачами, було змінено правовий режим спірної квартири з обєкту права спільної сумісної власності на спільну часткову власність та відповідач [PERSON] став одноосібним власником квартири [ADDRESS]. На думку позивача, відповідачі незаконно і потайки від нього самостійно здійснили приватизацію квартири [ADDRESS] під час якої змінили правовий статус даної квартири з комунальної на ізольовану, надали до органу приватизації недостовірні відомості про зайняті ними приміщення та приховали від уповноваженого органу приватизації наявність права позивача [PERSON] на частину жилого приміщення та приміщення місць загального користування, що в подальшому призвело до обмеження права власності позивача, яке полягає у користуванні, володінні і розпорядженні належною йому часткою у праві спільної часткової власності. З наведених підстав позивач був вимушений звернутися до суду, Позивач просив визнати незаконним розпорядження Центру приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради №2433 від 20.03.2001 року; Визнати недійсним свідоцтво про право власності видане 20.03.2001 року Центром приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, реєстраційний №9-01-212663; Визнати недійсним договір про зміну режиму спільної сумісної власності на режим спільної часткової власності, посвідчений 23.08.2011 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], р.-№3021; Визнати недійсним договір дарування, посвідчений 23.08.2011 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], р-№3100; Зобовязати відповідачів [PERSON] та [PERSON] негайно забезпечити доступ [PERSON] до [ADDRESS] та не чинити перешкоди у користуванні власністю; Судові витрати покласти на відповідачів. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час та місце слухання справи неодноразово була повідомлена належним чином, причини своєї неявки суду не сповістила. Відповідач - Відділ приватизації про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, свого представника до суду не направив, відзив або заперечення на позовну заяву не надав та причин неявки суду не повідомив. Згідно ст. 157 ЦПК України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. В силу ст. ст. 76, 77 ЦПК України, відповідачі вважаються такими, що належним чином повідомлені судом про час і місце розгляду справи, але не зявилися в судове засідання без поважних причин, що свідчить про умисне затягування відповідачами розгляду справи, і суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Відповідно до п.2 ч.1 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України, суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Згідно із ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, зі згоди представника позивача вважає можливим розглянути справу в заочному судовому засіданні. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та докази, надані в обґрунтування позову, суд встановив наступні обставини справи і відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом і підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 15.01.1996 року в Акціонерному товаристві «Харківська товарна біржа «Слобода», зареєстрованого15.01.1996 року у встановленому на той час порядку в КП ХМБТІ, позивач [PERSON] придбав у [PERSON] та [PERSON] 34/100 ідеальних частин комунальної квартири [ADDRESS]. Зазначені 34/100 частин квартири спільного заселення складалися з однієї житлової кімнати площею 20,0 кв.м., загальною площею 29,2 кв.м. та належали продавцям [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.08.1995 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, реєстраційний №9-95-62785-ПС1. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира [ADDRESS] станом на 1996 рік мала статус квартири спільного заселення (комунальна). Водночас, судом встановлено, що на підставі власного розпорядження №2433 від 20.03.2001 року Відділом приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради цього ж дня на імя [PERSON] та [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житло, реєстраційний №9-01-212663, - квартиру [ADDRESS]. Згідно якого посвідчувалося право спільної сумісної власності відповідачів на вказану квартиру. Надаючи правову оцінку правомірності приватизації відповідачами в 2001 році квартири [ADDRESS], суд виходить з наступного. За ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) під приватизацією розуміється відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Приватизація включає у себе комплекс способів та дій, які вчиняються громадянами, результатом яких є набуття ними права власності на приміщення державного житлового фонду і виникнення якого оформляється органом приватизації шляхом прийняття відповідного рішення та видачі свідоцтва. У відповідності до ч. 5 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" кожний громадянин України має право приватизуватися займане ним житло. Із змісту ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" вбачається, що до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, установами, організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім?ї, які постійно мешкають в даній квартирі. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно копії паспорту громадянина України серії ММ №703461 на імя [PERSON], вбачається, що вона з 15.04.1987 року значиться зареєстрованою у [INFO]. Згідно копії паспорту громадянина України серії ММ №203385 на імя [PERSON], вбачається, що з 15.04.1987 року по 22.04.2003 року він значився зареєстрованим у [INFO]. Відтак, суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] мали право на приватизацію займаних ними приміщень відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Відповідно до п. 2, 20, 22, 26 "Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян" затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. №56 із змінами та доповненнями, внесеними наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 серпня 1994 року №72, зареєстрованому у Міністерстві юстиції України від 23.08.1994 року за №201/411, передачі у власність громадян підлягають квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення. Відомості про займані наймачем приміщення та їх площу наводяться згідно з інвентаризаційними матеріалами, які зберігаються у державному підприємстві по обслуговуванню житла. При відсутності інвентаризаційних матеріалів або невідповідності їх інформації фактичному стану, що викликано проведенням ремонту чи реконструкцією будинку, підприємство по обслуговуванню житла відновлює їх через бюро технічної інвентаризації. Уточнення необхідних для приватизації квартир (будинків) даних шляхом обстеження можуть здійснювати підприємства, на які покладено обов'язки оформлення документів по приватизації державного житлового фонду. На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру (додаток 9), а на одноквартирний будинок - паспорт на домоволодіння, свідоцтво про право власності на житло (додаток 10) та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі. Аналіз положень чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства у співставленні до встановлених судом обставин, дає суду можливість дійти до висновку, що приватизації підлягали лише ізольовані квартири або кімнати у квартирах. Відповідно до ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Розпорядженням Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради №2433 від 20.03.2001 року було задоволено прохання наймача [PERSON] про передачу у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS]. Судовим розглядом встановлено, що зазначене розпорядження цілком зачіпає права та інтереси позивача, оскільки на пряму стосується майна, власником якого у розмірі 34/100 частин є позивач [PERSON] Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів у підтвердження обставин правомірності прийняття Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду розпорядження №2433 від 20.03.2001 року, яким фактично було змінено склад майна що підлягало приватизації, зокрема рішення компетентних органів щодо зміни правового статусу квартири [ADDRESS] з квартири спільного заселення (комунальної) на ізольовану, матеріали справи не містять. У звязку з чим, суд приходить до висновку, що розпорядження Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду №2433 від 20.03.2001 року не відповідає вимогам закону. Як було встановлено судом, на підставі розпорядження Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду №2433 від 20.03.2001 року, відповідачам [PERSON] та [PERSON] 20.03.2001 року було видано свідоцтво про право власності на житло, реєстраційний №9-01-212663, яким передано у спільну сумісну власність зазначених осіб квартиру [ADDRESS]. Оскільки рішення уповноваженого органу приватизації розпорядження Харківського міського центру приватизації державного житлового фонду №2433 від 20.03.2001 року, визнано судом незаконним, отримане на його підставі свідоцтво про право власності на житло від 20.03.2001 року реєстраційний №9-01-212663, на думку суду також слід вважати незаконним. На підставі договору, посвідченого 23.08.2011 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], реєстровий №3021, відповідачами [PERSON] та [PERSON] було змінено режим спільної сумісної власності на режим спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] та визначено частки у праві спільної власності у розмірі ? частин за кожним. На підставі договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] і нотаріально посвідченого 31.08.2011 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], [PERSON]І, прийняв у дар належні [PERSON] №? частини квартири [ADDRESS]. Згідно п. 3 зазначеного договору, відчужувана ? частина квартири належить дарувателю ([PERSON]Я.) на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.03.2001 року, реєстраційний №9-01-212663 Відділом приватизації житлового фонду Управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради згідно з розпорядженням від 20.03.2001 року №2433, зареєстрованого у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 26.03.2001 року та записано у реєстрову книгу за №П-9-12407; Договору, посвідченому 23.08.2011 року [PERSON], приватним нотаріусом ХМНО за реєстровим №3021, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 30.08.2011 року; Витягу про державну реєстрацію прав №21127430 КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 30.08.2011 року, реєстраційний №34439682, номер запису П-9-12407 в книзі 1. Надаючи правову оцінку вказаним правочинам суд виходить з наступного. За загальним правилом ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Відповідно до змісту ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 317 та ч.1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Оскільки свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 20 березня 2001 року визнано недійсним, то відповідачі [PERSON] та [PERSON] не набули на підставах, що не заборонені законом, права власності на квартиру [ADDRESS]. Таким чином, відповідач [PERSON] подарувала, тобто розпорядилася належною їй частиною квартири, яка ні їй, ні відповідачу [PERSON] на праві власності не належала та власником якої вони не являються, що суперечить вище вказаним нормам Цивільного кодексу України, тобто ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України, а тому суд приходить до висновку, що вимоги про визнання недійсним договору про зміну режиму права власності від 23.08.2011 року та договору дарування від 31.08.2011 року квартири [ADDRESS], які були укладені між [PERSON] та [PERSON], підлягають до задоволення та відповідно до ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України визнає ці договори недійсними. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зважаючи на те, що судовим розглядом було встановлено неправомірність приватизації відповідачами квартири [ADDRESS] та у звязку з відсутністю у позивача можливості доступу в належні йому 34/100 частин комунальної квартири [ADDRESS], підлягають захисту й інші права позивача [PERSON] в частині покладення на відповідачів [PERSON] та [PERSON] обовязку не чинити перешкоди у користуванні власністю і забезпеченні доступу до неї. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved