Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в обґрунтування якого посилається на те, що 19.10.2017 р. на інтернет-порталі «Конфлікти і закон» в сюжеті при участі відповідача - [PERSON] та з посиланням на [PERSON], як на джерело інформації, поширено відеоматеріал під назвою «Феодал з Кропивниччини» із недостовірною інформацією відносно позивача - [PERSON], якою порушені його права на повагу до честі, гідності, на недоторканість ділової репутації та якою завдано образи позивачеві. Позивач вважає, що наявні підстави для захисту порушених прав в судовому порядку. В сюжеті «Феодал з Кропивниччини» поширено таку інформацію, що порушує особисті немайнові права позивача та якою йому завдано образи: «Село Іванівка Новоукраїнського району... люди тут ледве перетворені на рабів, адже майже всі землі цього села знаходяться в оренді у одного фермера, [PERSON]». Фактичне нав'язування авторами сюжету суспільної думки про позивача як «рабовласника» і людини, що розпоряджається долею інших осіб - зводить нанівець напрацьовану багатьма роками ділову репутацію позивача, оцінку якої надано як мешканцями територіальної громади, так і органами виконавчої влади України. «Орендна плата, яку отримують селяни, залежить не від суми, яка зазначена в договорі, а саме від волі господаря. Адже фермер-монополіст сам визначає, коли, скільки і у якому розмірі платити. Це у кращому випадку. Може бути гірше. Щось не сподобалось фермеру-забрав землю». Інформація про розмір орендної плати не відноситься до оціночних суджень, оскільки її можна перевірити. Така інформація підлягає спростуванню як недостовірна. Розмір орендної плати, яку отримують орендодавці, встановлений у відповідних договорах. Застосування таких мовних засобів по відношенню до позивача як «воля господаря», «сам визначає коли, скільки і у якому розмірі платити», "щось не сподобалось фермеру - забрав землю", спрямовано на формування негативної думки відносно [PERSON] як людини, що не визнає суспільних правил та нехтує базовими правовими принципами. Використані мовні засоби завдають образи позивачу, оскільки, відносини з власниками земельних ділянок врегульовані на договірних засадах за взаємною згодо «За словами потерпілих ([PERSON], [PERSON]), коли вони приїхали на базу, [PERSON] почав вимагати 5 тисяч доларів США, звинувачуючи охоронців у крадіжці дизпалива. В іншому випадку погрожував викликати своїх «ментів», що швидко повідбивають упертюхам печінки, або просто закриють років на 5. Коли фермер зрозумів, що від селян грошей не отримає, запропонував компромісний варіант: земля в обмін на свободу і здоров'я. [PERSON] та [PERSON] мали відписати фермерському господарству [PERSON] свої землі терміном на 41 рік. Налякані, вони змушені були підписати чисті договори, бланки яких були завбачливо підготовані бухгалтером Л.Постолатій. Сам фермер про погрози не згадує». Така інформація є негативною та недостовірною. Твердженням про вимагання 5 тисяч доларів США [PERSON] звинувачено у скоєнні злочину, передбаченого ст.189 КК України «Вимагання», за що передбачено кримінальна відповідальність. Такі звинувачення є голослівними. Судового вироку відносно позивача за цією статтею не виносилось і відсутнє зареєстроване кримінальне провадження за таким фактом. Інформацією про погрози «викликати своїх ментів, що швидко повідбивають упертюхам печінки, або просто закриють років на 5» позивача звинувачено у незаконному впливі на правоохоронні opгани з метою завдання тяжких тілесних ушкоджень (ст.121 КК України) та здатність в порушення всіх моральних, етичних та правових принципів організувати незаконне позбавлення волі людини (ст.146 КК України). Під час публікації сюжету його авторами не враховано, що за фактом виявлення крадіжки позивач звернувся з заявою про вчинене [PERSON] кримінальне правопорушення і на дату виходу сюжету досудове провадження не було завершено. З огляду на фактичні обставини є всі підстави вважати, що сюжет є замовним та переслідує ціль не тільки образити позивача та виставити його з негативного боку в очах оточуючих, а й певною мірою вплинути на хід досудового слідства. «Жертвою власної наївності та жадібності панича стала і теща [PERSON], вісімдесятирічна [PERSON]. Стара жінка, піддавшись на вмовляння фермера, що обіцяв їй золоті гори, підписала з ним десятирічний договір оренди. Тільки справа в тому, що документ не містить в собі конкретного розміру орендної плати». Вираз «жадібність панича» є оціночним, проте він завдає позивачу образи оскільки вказує на непритаманну позивачу пристрасть (яка засуджується як у світській так християнській етиці), пов'язану з якимись дивацтвами та свавільними вигадками. Більш того, Новоукраїнським районним судом надано правову оцінку договору за яким [PERSON] передала землю в оренду (справа №396/2028/16-ц) і наведені у відеосюжеті відомості про невідповідність такого договору вимогам закону судовим рішенням не підтверджені. «Не гребує [PERSON] задля власного збагачення і чужим горем. Коли у батьків дитина смертельно хвора, це найкращий спосіб заволодіти чужою землею, фактично купивши її за безцінь». «Нам надо було гроші на «Ідеал» ... вона так у нас... померла.... рішили заложить землі. Залажували землю ми за 20 тисяч. Це ми віддавали [PERSON], а тоді [PERSON] уже перепродали [PERSON]». У згаданому контексті позивач постає перед глядачами сюжету в образі ненаситної людини, байдужої до життя інших та здатної до заробляння грошей на життях дітей, що не відповідає дійсності. При всьому цьому, з самого ж сюжету вбачається, що [PERSON] (мова оригіналу) «залажувала землю» [PERSON]. За таких обставин, коли [PERSON] не мав жодних відносин з [PERSON], - взагалі відсутні жодні підстави надавати оцінку особі позивача на відповідність його діянь загальноприйнятим уявленням про добро і зло. До того ж, стверджуючи про «перепродаж землі [PERSON]» позивача безпідставно звинувачено у вчиненні незаконного діяння, оскільки продаж землі сільськогосподарського призначення в Україні заборонена. «[PERSON] і його дружина пані Наталя та теща звернулися до Новоукраїнського районного суду з метою визнати договори оренди недійсними. Подав до суду і [PERSON]. За дивним збігом обставин, всі три позови родини [PERSON] опинилися у однієї судді, [PERSON]. Мешканці села вважають, що [PERSON] знаходиться в тісних ділових стосунках з паном [PERSON]». Наведеним фрагментом, як і випадку з правоохоронними органами, позивачу інкримінуються протиправний вплив на судову систему, наявність якихось «ділових стосунків» з суддею та втручання в автоматизований розподіл судових справ. Такі діяння переслідуються кримінальним законодавством. Такі твердження є відвертим наклепом, оскільки є завідомо неправдивою вигадкою, що ганьбить іншу особу. Поширені у сюжеті «Феодал з Кропивниччини» відомості сприяють негативному ставленню глядачів до [PERSON], дискредитують його, викликають відразу та зневагу до особи позивача з боку оточуючих з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил. Вважає та розцінює спірний матеріал голослівним звинуваченням у вчиненні кримінальних діянь та в організації проведення злочинних операцій, а враховуючи, що стаття присвячена виключно позивачеві, то такі висловлювання є наклепом на його адресу. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилається на обставини, викладені у позовній заяві, просить його задовольнити, та стягнути із відповідачів відшкодування завданої моральної шкоди - з [PERSON] в сумі 40 тис. грн., з [PERSON] в сумі 60 тис. грн. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] подав відзив, в якому позов не визнав, посилається на те, що позов заявлено до неналежного відповідача, його довіритель [PERSON] використав своє право на свободу вираження поглядів і повідомив про свою життєву ситуацію, усі коментарі та судження висловлені не ним самим, а журналістом у відеоролику. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, до суду не з'явилась, будь-яких клопотань, відзиву чи заперечень не подала. Вирішуючи заявлений позов, суд виходить із наступного. Згідно ст.34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу вираження думки і слова, вільне вираження своїх поглядів і переконань. Це право кореспондується із встановленим ст.68 Конституції України обовязком неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права та свободу, честь і гідність інших людей. Вказаний обовязок зобовязує осіб утримуватися від поширення неперевіреної негативної інформації про будь-яку особу. Згідно ст.32 Конституції України, кожна особа має право на судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів сімї. Ніхто не може зазнавати втручання в своє особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Згідно ст.275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, визначеними законом. Згідно ст.277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушені внаслідок поширення недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у спосіб, в який вона була поширена. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного». У відповідності із Постановою ПВСУ «Про судову практику про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» \~від 27.02.2009 року №1, зазначено, що «негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації». Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Також зазначено в Пленумі, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Таким чином, суд вважає, що для задоволення позову в суді мають бути доведені наступні обставини: - поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; -\~поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; - поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; -\~умисне поширення такої інформації саме відповідачем або за його згодою; - поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Суд вважає, що сучасний науково-технічний прогрес в галузі інформації дає широкі можливості для вираження власних думок, поглядів і переконань, й одним із засобів, що сприяє цьому вираженню, є мережа Інтернет. Проте, поява додаткових можливостей створює передумови для зловживань, що в свою чергу веде до порушення особистих немайнових прав інших осіб. Особливості захисту прав осіб, порушених внаслідок поширення в мережі Інтернет недостовірної (образливої) інформації, полягають у наступному: Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту.\~Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації (п.12 Постанови\~від 27.02.2009 року №1) При цьому\~для притягнення власника веб-сайту до відповідальності\~повинно бути доведено першочергове розповсюдження спірної інформації саме на даному веб-сайті. Так,\~постановою Вищого господарського суду України від 13.05.2014 р.\~у справі №5011-58/15308-2012 було скасовано\~постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.12.2013 р.\~та\~рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2013 р., згідно з якими поширену в мережі Інтернет інформацію було визнано недостовірною і зобовязано відповідача скасувати її. Підставою для скасування рішень судів першої і апеляційної інстанцій та прийняття рішення про відмову в задоволенні позову стало те, що позивачем не було доведено першочергове поширення спірної інформації саме відповідачем. Останнє підтверджувалось наявними у справі матеріалами стосовно попереднього розміщення вказаної інформації на інших веб-ресурсах. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію (п.25 Постанови).\~Крім спростування недостовірної інформації способами захисту порушених прав також можуть бути відшкодування збитків і моральної шкоди, заподіяної таким порушенням\~(п.27 Постанови). При цьому\~суд не вправі зобовязувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки: примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16,277 Цивільного кодексу України; згідно зі ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством; ч.1 ст.34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (п. 26 Постанови). На недопустимості вжиття такого способу захисту прав як зобовязання публічно вибачитись за розповсюдження недостовірної інформації наголосив\~Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 26.06.2013 р.\~у справі №6-8073св13, якою було залишено без змін рішення Апеляційного суду Запорізької області від 23.01.2013 р. Водночас варто зазначити, що суд першої інстанції в своєму рішенні від 26.11.2012 р. не звернув увагу на невірно обраний позивачем спосіб захисту порушеного права і задовольнив позов. "Критика публічної особи, навіть і перебільшена, не є розповсюдженням недостовірної інформації" (ВС/КЦС № 761/8035/16-ц від 28.03.2018) Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та зясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.\~Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, в тому числі гіпербол, алегорій, сатири.\~Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Саме тому не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.\~Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Більше того, якщо субєктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обовязок відшкодувати моральну шкоду (п.19 Постанови). Досліджуючи вказані поняття в контексті їх захисту від протиправних дій з боку інших осіб слід відзначити наступне. Під поняттям честі слід розуміти особисте немайнове благо, що є позитивною соціальною оцінкою особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності поведінки до загальноприйнятих уявлень про добро і зло та усвідомлення особою цієї оцінки. Під поняттям гідності слід розуміти чинник моральної свідомості, який, водночас, відображає моральне ставлення індивіда до самого себе та суспільства до нього. У свою чергу, діловою репутацією є усталена оцінка фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні та негативні суспільно значимі діяння у певній сфері, що відома оточуючим. Суд враховує, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.» Наведено також визначення публічної особи, зроблено посилання на міжнародні документи, що регулюють дане питання (Декларація про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації від 12 лютого 2004 року, Комітет [PERSON] Європи; Резолюція 1165 (1998). Суд проаналізував прецедентну судову\~практику ЄСПЛ\~із вказаного\~питання. Так, рішенням від 21.02.2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що, навіть, припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Також,\~судом враховано\~позицію ВССУ у\~справі №569/568/15-ц\~від 15.03.2017 року, згідно якої позов про захист честі, гідності та ділової репутації не задоволений з огляду на те, що дії і твердження відповідача мали характер оціночних суджень і вчинялись стосовно публічної особи. Надаючи правову оцінку вищезазначеним коментарям відповідача, у суду не має підстав вважати їх оціночними чи висловленими у формі гіпербол, алегорій або сатири. Судом було здійснено моніторинг тлумачних словників української мови, зокрема Словника української мови, згідно яких лексичне значення слова «раб» має різко негативний, образливий характер, вживається як визначення підневільної та беззахисної особи, лайливе слово http://sum.in.ua. Словосполучення - "забрав землю" викладено у контексті, який передбачає незаконне і безпідставне заволодіння чужим майном, що фактично звинувачує особу у неправомірному оберненні на свою власність майна іншої особи та створює у людей враження - вчинення злочину. Словосполучення - "вимагав гроші, погрожував викликати «ментів» та повідбивати печінки" також є негативним за своїм змістом, що викликає у сторонніх осіб враження у поведінці позивача, як людини, схильної до агресії та здирництві. Вираз «жадібність панича» є оціночним, проте він завдає позивачу образи оскільки вказує на непритаманну позивачу пристрасть (яка засуджується як у світській так християнській етиці), пов'язану з якимись дивацтвами та свавільними вигадками. Звинувачення позивача у («не гребує [PERSON] задля власного збагачення і чужим горем. Коли у батьків дитина смертельно хвора, це найкращий спосіб заволодіти чужою землею, фактично купивши її за безцінь») також, на думку суду, переконує сторонніх осіб в аморальній поведінці позивача, що, безсумнівно, принижує його гідність. Закиди відповідачів у незаконному впливі на судову систему ображає гідність позивача, оскільки такі звинувачення стосуються конкретних, неприхованих, натяків на наявність у нього корупційних домовленостей із публічними особами. Вказані судження суд не вважає оціночними, а саме такими, які вказують на конкретні факти вчинення правопорушення, які, згідно норм кримінального права, переслідуються законом та вважаються кримінальними злочинами та фактично звинувачують його, всупереч існуючій презумпції невинуватості. Згідно Кодексу журналістської етики, повага до права громадськості на повну та обєктивну інформацію про факти та події є найпершим обовязком журналіста. Журналісти та редактори повинні здійснювати кроки для перевірки автентичності усіх повідомлень, відео- та аудіоматеріалів, отриманих від представників загалу, фрілансерів, прес-служб та інших джерел (п.6). Таким чином, судом встановлено, що відносно позивача [PERSON] поширено інформацію, яка за своїм змістом, є вочевидь негативною, так як звинувачує його у вчиненні кримінально караних та морально не етичних діянь. Вказана інформація надана відповідачем [PERSON], яка, хоча й висловив своє бачення несправедливих дій відносно нього, проте вчинив поспішні та непідтверджені звинувачення відносно позивача, не надавши жодних доказів своїх тверджень, а тому саме він є джерелом неправдивої негативної інформації. В той же час, [PERSON], будучи професійним журналістом, повинна була пересвідчитися у правдивості наданої їй інформації та перевірити її відповідність дійсним обставинам, але, не зробивши цього, поспішно оприлюднила негативну інформацію відносно [PERSON], яка для останнього є негативною, образливою, та такою, яка порочить його честь, гідність і ділову репутацію. Згідно абз.2 п.9 постанови ПВСУ "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" №1 від 27.02.2009 року, "якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. Таким чином, відповідальність за поширення негативної інформації про позивача повинна нести саме автор відеоматеріалу, поширеного у загальнодоступній мережі Інтернет - відповідач [PERSON] За змістом ст.ст. 94,277 ЦК України фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації, а також на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у переживаннях, породжених внаслідок приниження чи образи, несправедливих звинувачень або наклепу. Суд погоджується із тим, що внаслідок поширення відносно позивача негативної інформації у загальнодоступній мережі Інтернет, останній зазнав моральної шкоди, так як стосовно нього поширено невизначеному колу користувачів неправдиву інформацію, яка створює враження у читачів щодо позивача, як недоброчесної, схильної до обману та зловживань особи, що беззаперечно впливає на його гідність, як фізичної особи, людини та громадянина, на його честь - як законослухняного підприємця, на його ділову репутацію, як надійного та відповідального контрагента у ділових відносинах, а тому суд погоджується із необхідністю стягнення із відповідача [PERSON] моральної шкоди, яка з урахуванням вимог розумності та справедливості, підлягає стягненню у розмірі 20 тис. грн. Також із відповідача [PERSON] слід стягнути понесені позивачем судові витрати.

Outcome: partial