Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

28.09.2016 року [PERSON], [PERSON] звернулися до Миргородського міськрайонного суду із вище зазначеним позовом. В направленому на адресу суду позові позивачі [PERSON], [PERSON] зазначили, що з 1994 року вони перебувають в зареєстрованому шлюбі. 02 листопада 2000 року позивачем [PERSON] було придбано за договором купівлі-продажу житловий будинок житловою площею 23,5 кв.м на земельній ділянці 1683 кв.м., де знаходиться сарай «В», вбиральна «Г», погріб «Д», газопровід по вул.. Личанській 115/2 в м. Миргороді. Оскільки житлова площа була замалою вони здійснили перебудову та реконструкцію житлового будинку та протягом 2001-2010 року здійснили до нього прибудову. Внаслідок проведеної добудови площа житлового будинку була збільшена до 78, 0 кв.м. При добудові вони жодних проектів не робили, дозволів у відповідних органах на перебудову не отримували. Після здійснених добудов вони звернулися до [PERSON] державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській з приводу введення добудованого житлового приміщення в експлуатацію , в чому їм було відмовлено. Оскільки житловий будинок придбано в період коли вони перебували в шлюбі, то він є спільною сумісною власністю подружжя. Просять суд визнати право спільної сумісної власності подружжя на самочинно збудований (реконсруйовиний) садибний (індивідуальний) житловий будинок №115/2 по вул.. Личанській в м. Миргороді, що складається з житлового будинку (літ. А-1) з прибудовою (літ. А-11) і тамбуром (літ. А) загальною площею 78,0 кв.м., житловою площею 50,8 кв.м., сараю (літ.В), вбиральні (літ. Г), погребу (літ. Д), сараю ( літ. Е), воріт з хвірткою №1, огорожі №2, огорожі №3, колодязю №4, свердловини №5, ями вигрібної №6, вимощення та газопроводу, розташованих на земельній ділянці кадастровий номер 5310900000:50:044:0050, площею 1000 кв.м., з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. При судовому розгляді справи позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON], позивачка [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, як законний та обґрунтований. Представник відповідача виконавчого комітету Миргородської міської ради [PERSON] не висловила заперечень проти задоволення позову. Представник відповідача [PERSON] державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області в судове засідання не зявився. Установа направила на адресу суду клопотання про розгляд справи у відсутності їхнього представника. В клопотанні зазначає, що позивачем не надано доказів звернення до [PERSON] з питання щодо прийняття в експлуатацію самовільно збудованого нерухомого майна або про його реєстрацію та про відмову відповідача здійснити вказані дії. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Встановлено, що позивачі [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 17 червня 1994 року, (а.с.9). 02 листопада 2000 року позивач [PERSON] за договором купівлі-продажу придбав житловий будинок розміром житлової площі 23,5 кв.м., розташований на земельній ділянці розміром 1683 кв.м., де знаходиться сарай «В», вбиральня «Г», погріб «Д», а також газопровід (а.с.10). 28 вересня 2002 року за договором купівлі-продажу позивач [PERSON] придбав земельну ділянку 1000 кв.м. розташовану в м. Миргороді по вул. Личанській 115/2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ведення особистого підсобного господарства (а.с.11). На придбаний житловий будинок мається технічний паспорт (а.с.13-17). При складенні нового технічного паспорту на садибний житловий будинок встановлено, що загальна площа земельної ділянки складає 1957 кв.м., що було добудовано житлову прибудову «А-11» тамбур «а», сарай «Е» (а.с.18-22). Зі слів позивачки [PERSON] вбачається, що сарай «Е» є тимчасовою деревяною будівлею, яка вкрита шифером. [PERSON] державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області повернуто на доопрацювання позивачеві [PERSON] декларацію про готовність самочинно збудованого обєкта за адресою: м. Миргород, вул. Личанська 115/2 до експлуатації, оскільки серед іншого відсутні дані про кількість поверхів, матеріал стін та не заповнена таблиця «Кількість квартир у житловому будинку та їх площа», кожна сторінка декларації не підписана замовником. Також розяснено позивачеві, що відповідно до п.20 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів» після усунення недоліків, що стали підставою для повернення декларації на доопрацювання, замовник повторно може звернутися до [PERSON] для реєстрації декларації (а.с.56). Позивачами подано звіт про проведення технічного обстеження житлового будинку в м. Миргороді по вул.. Личанській 115/2. За результатами проведеного технічного обстеження житлового будинку встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації (а.с.23-32). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6 при розгляді справ даної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якій вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку визначеному законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Відповідно до ст.10 вказаного Закону Державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури. Державний контроль та нагляд у системі центрального органу виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури здійснює Державна архітектурно-будівельна інспекція України та її територіальні органи (далі - інспекції державного архітектурно-будівельного контролю). За приписами ч. 1 ст. 23 Закону України "Про планування і забудову територій" будівництво об'єктів містобудування здійснюється згідно з законодавством, державними стандартами, нормами та правилами, регіональними і місцевими правилами забудови, містобудівною та проектною документацією. Згідно з ч. ч. 1 - 6 ст. 24 Закону України "Про планування і забудову територій" фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво об'єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво об'єкта містобудування (далі - дозвіл на будівництво). Статтею 10 Закону України "Про архітектурну діяльність" визначено, що для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об'єктів архітектури додержання суб'єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд. Державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури. Державний контроль та нагляд у системі центрального органу виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури здійснює Державна архітектурно-будівельна інспекція України та її територіальні органи. Згідно із п. 2-4 ст. 4 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України Державна архітектурно-будівельна інспекція приймає в установленому порядку в експлуатацію закінчені будівництвом об'єкти (видає відповідні сертифікати, реєструє декларації про готовність об'єкта до експлуатації та повертає такі декларації); реєструє повідомлення та декларації про початок виконання підготовчих робіт, повідомлення та декларації про початок виконання будівельних робіт та у визначених законодавством випадках повертає такі декларації; у визначених законодавством випадках надає дозволи на виконання будівельних робіт, відмовляє у видачі таких дозволів, анулює дозволи на виконання будівельних робіт. Тобто, діючим законодавством визначений певний порядок здійснення будівельних робіт з будівництва новоствореного нерухомого майна, реконструкції, перебудови, добудови, порядок отримання дозвільної документації, перевірку об'єктів встановленим нормам і правилам, отримання правовстановлюючого документу і державної реєстрації права власності на новостворене нерухоме майно. Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Частиною 2 наведеної норми передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За наявності спору право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнано відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. На підставі ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно наведеного, визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише за вимогою особи, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно та власника (користувача) земельної ділянки, що здійснив самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно роз'яснень, які містяться у п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Таким чином, наявність однієї з умов, визначених у статті 376 ЦК України, є підставою для ствердження, що житловий будинок, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом. Водночас, згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. З наданих позивачами документів вбачається, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1000 га. за адресою м. Миргород, вул. Личанська 115/2. Цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.12). В той же час з наданого технічного паспорта (а.с.18-22) вбачається, що загальна площа земельної ділянки із забудовами по вул. Личанській 115/2 становить 1957 кв.м. Жодних документів, які підтверджують право власності позивачів на земельну ділянку площею 1957 кв.м. суду не надано. Позивачами не подано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що спірний добудований житловий будинок та господарські споруди на які вони просять визнати право спільної сумісної власності подружжя розташовані саме на земельній ділянці площею 0,1000 кв.м. Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року по справі № 6-1328цс15 право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід урахувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості. Належним чином затверджена проектна документація на обєкт самочинного будівництва позивачами [PERSON], [PERSON] суду не надана, належного дозволу на проведення будівельних робіт позивачами не отримувалось. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Полтавській області зазначена декларація була повернута на доопрацювання оскільки вона оформлена з порушенням вимог встановлених «Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів. Також позивача було інформовано, що після усунення недоліків, що стали підставою для повернення декларації на доопрацювання, замовник повторно може звернутися до Інспекції для реєстрації декларації (а.с.56). Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Полтавській області не відмовлено позивачеві в оформленні за ним права на самочинно збудоване нерухоме майно, а лише рекомендовано йому подати додаткові документи для прийняття відповідного рішення про прийняття обєктів в експлуатацію. Крім того, позивачі просять визнати їх право власності на тимчасову будівлю з дерева сарай «Е». Жодних документів, які свідчать про те, що сарай є безпечним для експлуатації суду не надано, а стосовно визнання за позивачами права власності на сарай «В» та вбиральню «Г» і погріб «Д» , то позивач [PERSON] на даний час являється їх власником на підставі договору купівлі-продажу, а отже відсутні правові підстави для повторного визнання права власності за позивачами на ці споруди. Позивач, замість виконання законних вимог Інспекції державного архітектурно будівельного контролю у Полтавській області, звернувся з позовом до суду, а отже, підстави, визначені законом про можливість визнання права власності на таке будівництво судом, відсутні.

Outcome: dismissed