Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

Позивач 19.12.2016року звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що [INFO] померла його мати - [PERSON], після смерті якої залишилось спадкове майно, а саме житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а також право на земельну частку (пай) колгоспу ім..Кірова у с.Конюшки Мостиського району Львівської області розміром 0,39 га. Зазначає, що даний будинок станом на 15.04.1991року відносився до суспільної групи «колгоспний двір», а мати [PERSON] була головою домогосподарства та єдиним членом колгоспного двору. Крім того, мати до моменту смерті працювала у колгоспі ім.Кірова у с.Конюшки Мостиського району Львівської області та на час своєї смерті мала право на середню земельну частку (пай) в розмірі 0,39 га, оскільки при життя була включена у списки осіб, які мають право на земельну частку (пай). Стверджує, що після смерті матері відповідно до ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадщину він прийняв, оскільки вступив в управління її спадковим майном - вищевказаним житловим будинком, доглядав за ним та присадибною земельною ділянкою. Зазначає, що мати за життя склала заповіт на іншого спадкоємця - його рідну сестру [PERSON], проте така спадщину не прийняла. Вказує, що за оформленням своїх спадкових прав він звернувся до приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С., який повідомив його про те, що у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок йому слід звернутися до суду для реалізації своїх спадкових прав. З огляду на наведені обставини просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та право на середню земельну частку (пай) розміром 0,39 га, яка знаходиться на території Мишлятицької сільської ради Мостиського району Львівської області. В попереднє судове засідання позивач не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить справу розглядати у його відсутності. Представник відповідача - Мишлятицької сільської ради Мостиського району Львівської області у попереднє судове засідання не з'явився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Третя особа - [PERSON] у попереднє судове засідання не з'явилася, однак подала заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу у її відсутності. Третя особа - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Р.С. у попереднє судове засідання не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. Представник третьої особи - Відділу Держгеокадастру у Мостиському районі Львівської області, у попереднє судове засідання не з'явився, та не повідомив про причини неявки, а також від нього не надходила заява про розгляд справи у його відсутності. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.130, 174 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні попереднього судового засідання. Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. У зв'язку з введенням у дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені. Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленум Верховного Суду "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.95 N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 Закону України "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] відносився до суспільної групи «колгоспний двір», а єдиним членом зазначеного двору, яка станом на 15.04.1991року не втратила та зберегла право на частку в майні такого, була [PERSON] - голова двору, яка померла [INFO]. Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, право власності на майно вищевказаного колгоспного двору належало [PERSON] в цілому. Судом також встановлено, що [PERSON] працювала у колгоспі ім.Кірова у с.Конюшки Мостиського району Львівської області та на час своєї смерті мала право на середню земельну частку (пай) в розмірі 0,39 га, оскільки була включена у списки осіб, які мають право на земельну частку (пай), відповідно до ухвали сесії Мишлятицької сільської Ради народних депутатів №2 від 28.04.1995року Так, право на земельну частку (пай), згідно з п.2 Указу Президента України "Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.1995року за №720/95, мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»№ 899-IV від 05.06.2003 року право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008року «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990року, Указу Президента України "Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.1995року за №720/95 та відповідні норми ЦК УРСР. Відповідно до ст. 5 Земельного кодексу 1990 р., право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна, та статутом відповідного колективного підприємства. 09.03.1996 року відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] Як вбачається із матеріалів справи, зокрема із копії спадкової справи №1009/2016, заведеної у приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Яксманицького Р.С., за життя спадкодавець [PERSON] склала заповіт від [INFO], яким усе своє майно заповіла дочці - [PERSON], проте остання спадщину після смерті матері відповідно до вимог ст. 548 ЦК УРСР в редакції 1963 року не прийняла і на таку не претендує, що вбачається із поданої нею до суду заяви. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом є син померлої - [PERSON] (позивач у справі), який відповідно до ст.549 ЦК України в редакції 1963 року спадщину прийняв, оскільки фактично вступив в управління спадковим майном. Інших спадкоємців після смерті [PERSON], які б прийняли спадщину чи претендують на таку, крім позивача, немає. Таким чином, після смерті [PERSON] її право власності на спірний житловий будинок та право на середню земельну частку (пай) перейшло за загальними правилами в порядку спадкування до сина - [PERSON] як до спадкоємця першої черги спадкування за законом, яки прийняв спадщину. В той же час, через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок та у зв'язку із тим, що спадкодавець [PERSON] за життя не одержала сертифіката на право власності на земельну частку (пай), позивач [PERSON] не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв'язку із чим звернувся до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON]; копією свідоцтва про народження позивача [PERSON]; довідкою, виданою виконавчим комітетом Мишлятицької сільської ради Мостиського району Львівської області №1225 від 28.11.2016року; випискою із по господарських книг за 1988-1991 роки по с.Конюшки, виданою виконавчим комітетом Мишлятицької сільської ради Мостиського арйону Львівської області №1526 від 28.11.2016року; копією технічного паспорта на спірний житловий будинок [ADDRESS]; копією ухвали сесії Мишлятицької сільської Ради народних депутатів «Про затвердження списків осіб, які мають право на середню земельну частку» №2 від 28.04.1995року з Додатком 1; листом приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Яксманицького Р.С. Вих.№1463/02-14 від 13.12.2016року; копією спадкової справи №1009/2016, заведеної після смерті [PERSON] та іншими матеріалами справи. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 р.) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а тому, враховуючи, що спірні правовідносини виникли до набрання цим кодексом чинності, суд вважає, що при розгляді даної справи слід керуватися положеннями ЦК УРСР (в редакції 1963р.). Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК УРСР в редакції 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до вимог ст. 548 цього кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом положень ст.ст.560, 561 цього кодексу спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок та сертифікату на право на середню земельну частку (пай), тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved