Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

[PERSON], звернувшись до суду із даним позовом і остаточно уточнивши свої вимоги просила: постановити рішення про відібрання малолітньої [PERSON], [INFO]. від [PERSON] та повернути її матері [PERSON]; визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO]. разом з її матір'ю [PERSON]; встановити порядок спілкування [PERSON] з малолітньою [PERSON] [INFO]. лише у присутності її матері [PERSON], та/або уповноваженої особи органу опіки та піклування протягом 2-х годин на тиждень у місці проживання матері та без права забирати дитину з місця її проживання з обов'язковим попереднім узгодження часу спілкування з [PERSON]; під час розгляду справи заслухати думку малолітньої [PERSON], [INFO]., з приводу бажаного місця проживання; стягнути з [PERSON] іпн [NUMBER], зареєстрованого по [ADDRESS] на користь [PERSON] іпн [NUMBER], зареєстрованої по [ADDRESS] завдану моральну шкоду за викрадення дитини та недопущення контактів з дитиною протягом півроку у розмірі 10 000 гривень. стягнути з [PERSON] іпн [NUMBER], зареєстрованого по [ADDRESS] на користь [PERSON] іпн [NUMBER], зареєстрованої по [ADDRESS] судовий збір в сумі 243 гривні 60 коп.. Позивач у судовому засіданні підтримала свої вимоги на підставах викладених у позові 3-тя особа на боці позивача, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову вимоги позивача на підставах викладених у позові підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач проти позову заперечував, просив відмовити посилався на безпідставність заявленого позивачем. Вивчивши матеріали справи, заслухавши думки учасників судового розгляду, на підставах наданих доказів і доведення їхньої переконливості суд вважає наступне. 16 вересня 2006 р. був зареєстрований шлюб між сторонами по справі, що було зареєстровано у Міському відділ реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управлінню юстиції а.з.№1506, який був розірваний за рішенням Приморського районного суду Одеської області від 14 серпня 2012 р.. При цьому як зазначено у рішенні Приморського районного суду м. Одеси сторони з лютого 2012 р. проживають окремо один від одного, спільного побуту не мають, спільних інтересів у тому числі і щодо виховання дитини не мають. Від шлюбу у сторін народилась дочка [PERSON] [INFO]., що було зареєстровано третім приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, а.з.№949. Після розірвання шлюбу малолітня дитина [PERSON], [INFO]. мешкала разом із матір'ю [PERSON] у квартирі по [ADDRESS]. Через погіршення стосунків між сторонами, та зміною вхідних замків у квартирі по [ADDRESS] позивач з дитиною була вимушена переїхати до будинку свої х батьків за адресою [ADDRESS], де почала мешкати з початку жовтня 2013 р.. При цьому у вказаному будинку були створені всі умови необхідні для розвитку та виховання дитини, що підтверджувалось відповідними актами обстеження складеними депутатом Березівської міської ради Соловйовим О.Ю. від 22 травня і 11 липня 2014 р. та довідкою з НВК "ЗНЗ 1 ст .- ДНЗ" м. Березівки від 21 травня 2014 р. за №100 Надалі після звернення відповідача [PERSON] до опікунської ради Виконавчого комітету Березівської міської ради Одеської області 21 березня 2014 р. було вирішено визначити участь у його спілкуванні з малолітньою дочкою щотижня з 15-30 годин п'ятниці до 19-00 годин неділі за адресою його проживання по [ADDRESS], з обов'язковим телефонним попередження до вихователя дитячого садка НВК м. Березівка, про свої наміри щодо зустрічі з дитиною. Як свідчить з довідки №90 від 21 травня 2014 р. малолітня [PERSON] доглядалась у дитячій консультації КЗ Березівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги з жовтня 2013 р. по час видачі довідки. При цьому дитина на диспансерному обліку не перебувала, діагноз здорова. У зв'язку з захворюванням нирок малолітня [PERSON] була направлена 16 квітня 2014 р. з Комунального закладу Березівський районний центр первинної медико-санітарної допомоги на обстеження до лікаря нефролога Комунальної установи Одеська обласна дитяча клінічна лікарня з діагнозом інфекція сечовивідних шляхів. У зв'язку із зайнятістю позивача на роботі відповідач разом із начальником служби у справах дітей Березівської районної державної адміністрації Одеської області Лунговим О.М., та з дозволу баби малолітньої дитини [PERSON] забрав дитину для проходження обстеження та лікування. Однак, як свідчить з довідки з Одеської обласної дитячої клінічної лікарні малолітня [PERSON] обстежень та лікувань в установі з квітня 2014 р. по 30 вересня 2014 р. не проходила і не зверталась. Також, як свідчить з довідки за №543 від 03 жовтня 2014 р. з Дитячої міської поліклініки у квітні 2014 р. на амбулаторний прийом до заступника головного лікаря з медичних питань звернувся відповідач разом із малолітньою дочкою. При цьому будь яких направлень до цієї установи та медичної картки на дитину не було. За результатами аналізів у дитини були виявлені підстави для госпіталізації дитини для всебічного обстеження і уточнення діагнозу від чого позивач відмовився. Була призначена антибактеріальна терапія. Надалі у дитини були загострення захворювання у липні та у серпні 2014 р., у зв'язку з чим з відповідачем - батьком дитини проводились неодноразові бесіди про необхідність госпіталізації дитини від чого він відмовлявся. На дому в умовах проживання дитина не оглядалась. Перебуває у стані ремісії і потребує госпіталізації до Одеської дитячої клінічної лікарні для уточнення клінічного діагнозу. За час знаходження малолітньої [PERSON] у відповідача вона дошкільних навчальний заклад не відвідує, потреби дитини у фізичному та духовному розвитку відповідачем не забезпечуються, спілкування з дітьми свого віку та з матір'ю не має, що у свою чергу може викликати психічні захворювання, психологічні страхи та комплекси. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав суду, що є знайомим сторін. Він бачив малолітню дитину вона виглядала добре. Також свідок показав. Що дитина мешкає у однієї кімнаті із батьками і що за проханням позивача допомагав йому у пошуку лікаря для дитини яка захворіла на захворювання нирок. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала суду. що є матір'ю відповідача, яка показала суду, що дитина лікується через захворювання пієлонефритом, відвідує психолога до дитячого садка поки не влаштована. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала суду, що є подругою позивач позивача. Позивач є гарною матір'ю, дитина завжди охайна, та чисто одягнута. А у будинку де вона мешкала були створені усі умови для проживання та розвитку дитини. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала суду, що дитина під час перебування із матір'ю завжди була весела, ухоже на та нагодована. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала суду, що є матір'ю позивача. Пояснила суду, що дитина є розвиненою, вчила англійську мову. Вивчивши матеріали справи, заслухавши думки учасників судового розгляду, на підставі наданих ними доказах і доведення їхньої переконливості суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до положень ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 р., у принципі 6 проголошення, що малолітня дитина не повинна крім випадків виняткових обставин бути розлученою із матір'ю. Однак під час розгляду даної справи відповідачем [PERSON] не були доведені жодного з виняткових випадків. При цьому позбавлення відповідачем можливості матір'ю спілкуватись із дитиною є прямим порушенням Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. та вищенаведеної декларації прав дитини. Суд вважає, що відповідач своїми діями завів в оману службу у справах дітей Березівської районної державної адміністрації Одеської області, прикриваючись необхідністю обстежувати та лікувати малолітню [PERSON] безпідставно позбавив як матір дитини так і саму дитину взаємного спілкування. При цьому, у судовому засіданні відповідачем не надано жодного доказу, що спростовують дане твердження. Крім наведеного у судовому засіданні відповідач крім гучних заяв про нібито своє піклування здоров'ям дитини та провокування конфлікту із учасниками судового розгляду не надав суду жодного з доказів на підтвердження своїх слів. На думку суду таки дії відповідача вочевидь свідчать про те, що розвитком духовних та фізичних потреб дитини він не займався, безпідставно ізолював дитину від звичайного кола спілкування, що безумовно є шкідливим для фізичного та психічного розвитку дитини. Згідно до положень ст. 14 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатись в супереч їх волі. За винятком випадків коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало чинності. У судовому засіданні наявність рішення суду щодо розлучення дитини з матір'ю, що набрало чинності відповідачем н наведено. Відповідно до ст.162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб. з якими на підставі закону чи рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи) у якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання у тому числі способом її викрадення суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відбирання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому ї ким дитина проживала раніше. Згідно ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. Батьки або особи які їх замінюють мають право і зобов'язані виховувати дитину піклуватись про її здоров'я. фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Однак. в порушення вищевикладеного відповідач тримає дитину біля себе перешкоджаючи її спілкуванню з матір'ю. При цьому жодного з належних доказів про місце та умови проживання малолітній дитини відповідач суду не надав, підтверджень про свої дії щодо фізичного, духовного та морального розвитку дитини підтверджень суду не представив. Відповідно до положень ч.2 ст.158 СК України рішення опікунської ради є обов'язковим для до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування зобов'язані відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, який мешкає окремо. На думку суду поведінка відповідача свідчить про його ігнорування рішення органу опіки та піклування та небажання знаходити порозуміння щодо умов виховання утримання та спілкування з малолітньою дитиною. Дані обставини свідчать по необхідність відібрання дитини від відповідача та повернення її до місця проживання матері. Згідно до положень ч.ч.1,2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина спір може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення такого спору беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину на проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У судовому засіданні відповідачем не було надано суду жодного доказу про наявність у нього власного житла, а не частки разом із матір'ю, та про його дохід, та сферу його діяльності. Разом із тим позивач працює юристом в ТОВ "Агротехсервіс", позитивно характеризується за місцем роботи і отримує стабільну заробітну плату. Також, відповідач не надав суду жодного доказу щодо свого сімейного положення і стосунків із іншою жінкою та про умови проживання своєї малолітньої дочки у одній кімнаті із сином цієї жінки 1999 року народження. Згідно ч.2 ст.159 СК України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання, місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках коли це викликано інтересами дитини суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, у тому числі психічне здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольних напоїв або наркотичними засобами. За таких обставин суд вважає, що в інтересах малолітньої [PERSON] буде проживання разом із матір'ю, за місцем проживання якої створені всі необхідні умови для проживання, що позитивно впливає на фізичний, духовний та моральний розвиток дитини. Згідно до положень раніше наведених ст.158 та ст.162 СК України відповідач, як особа, що порушила порядок участі у вихованні дитини, встановленого рішенням органу опіки і піклування від 21 березня 2014 р. та без згоди матері змінила місце проживання дитини з подальшим позбавлення матері брати учать у вихованні та розвитку дитини має відшкодувати моральні витрати, яки зазнала позивач через позбавлення її можливостей безпосереднього контакту зі своєю дитиною. Згідно до положень ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її прав. Згідно п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її родини чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб . Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації. Ступеню вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Згідно до правової позиції визначеної п.3 Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди №4 від 31.595 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати не майнового характеру в наслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ. Заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб Під час визначення розміру моральної шкоди судом також обов'язково враховуються вимоги розумності виваженості та справедливості. Оцінюючи у сукупності всі вищенаведені обґрунтування завданої позивачу моральної шкоди діями відповідача суд вважає. що часткове задоволення її вимог у цієї частині є достатньою компенсацією її моральних страждань. Згідно до положень п.5 ч.1 ст.367 ЦК України судом допускає негайне виконання рішення суду у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України суд стороні на користь якої ухвалено рішення присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом не встановлені підстави для заслуховування думки самої малолітньої дитини оскільки на час вирішення спору між батьками вона не досягла 10-ти річного віку та її думка не є вирішальною для суду.

Outcome: partial