Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

У квітні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (далі по тексту - третя особа), в якому просив позбавити відповідача батьківських прав відносно [PERSON], [INFO] Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач є батьком позивача. З моменту розлучення по сьогоднішній день відповідач проживає в квартирі, яка належить матері позивача, а позивач зі своєю матір'ю проживає у своєї бабусі. Більше того, відповідач у подарованій матері позивача квартирі проживає зі своєю новою дружиною та їх новонародженим сином. Деякий час після розлучення відповідач цікавився життям свого сина, але вже майже 10 років не проявляє інтересу до позивача. Є рішення Шевченківського районного суду про стягнення аліментів, але відповідач аліменти не платив, а коли утворилась заборгованість в сумі 47708,90 грн. змусив матір позивача відмовитись від отримання аліментів, а саме від суми вказаної заборгованості. Усі питання щодо виховання позивача вирішуються його матір'ю самостійно без участі та підтримки з боку батька. Так, як відповідач ніяким чином не піклується про свого сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, підготовку до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкується з позивачем, не виявляє інтересу до нього, не створює умов для отримання ним освіти, позивач вимушений звернутись до суду із даним позовом. У запереченнях та відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що після розірвання шлюбу з колишньою дружиною [PERSON] у 2003 році та по теперішній час, навіть не зважаючи другий шлюб відповідача, останній ніяким чином не уникав участі у вихованні сина [PERSON]. Так, в період 2005-2006 роки колишня дружина та син [PERSON] мешкали з відповідачем. В цей час останній також виховував сина та ходив до садочка на збори та інші заходи розвитку дитини. У 2004 році було подаровано квартиру, що поставило відповідача у вкрай невигідне положення. Відповідач подарував квартиру, бо було бажання забезпечити дитину житлом на майбутнє. На всі прохання про допомогу відповідач реагував і допомагав по господарству колишній дружині та сину. За весь період з 2008 по 2012 роки зі сторони відповідача була допомога в ремонті господарських та сантехнічних виробів в помешканні де проживає син, користування моїм автомобілем для вирішення сімейних питань. Весь цей час відбувалось спілкування з сином відповідача, його виховання та навчання. Також дбаючи про розвиток дитини, відповідач оформив дозвіл для виїзду за кордон сина разом з колишньою дружиною. Відповідач неодноразово приходив до сина, де він мешкає, часто з ним спілкувався по телефону. Неодноразово їздили в село де мешкала мати відповідача на відпочинок. Після одруження відповідача вдруге у 2013 році [PERSON] почав не відповідати на дзвінки, казав що не чув або не бачив дзвінків, відносно відповідача поводився неприязно та деколи агресивно (соціальні мережі). На думку відповідача, такі дії з боку позивача, в тому числі і даний позов це вплив колишньої дружини на сина. Відповідач вважає, що жодним чином не ухилявся від участі у спілкуванні та вихованні сина [PERSON], всіляко допомагав йому по життю щодо вирішення різного роду питань, брав участь у спілкуванні з ним. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд задовольнити. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві. Представник третьої особи просив задовольнити позов та просив позбавити відповідача батьківських прав відносно [PERSON], [INFO] Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦПК Укрїни). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. від 04.05.2017 року відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання, а ухвалою суду від 14.07.2017 року дону справу призначено до судового розгляду. Як відомо, з 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Ухвалою судді від 20.022018 року призначено підготовче судове засідання по даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. В зв'язку з перебуванням судді Малинникова О.Ф. на лікарняному на підставі розпорядження керівника апарату №01-08-239 від 17.05.2018 року було проведено повторний автоматизований розподіл вказаної цивільної справи. 17.05.2018 року цивільна справа надійшла до провадження судді Осаулова А.А., а ухвалою судді від 21.05.2018 року і порядку загального позовного провадження призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 16.10.2018 року ухвалено викликати і допитати в якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Протокольною ухвалою суду від 28.02.2019 року прийнято відмову представника відповідача про виклик і допит в якості свідків [PERSON] та [PERSON] Суд, вислухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши документи, , заслухавши покази свідків, вивчивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільного сина [PERSON], [INFO] (а.с. 7). 02.09.2003 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 8). Сторонами не заперечувалось, що [PERSON] проживає разом з матір'ю [PERSON] Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). 30.11.2013 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб (а.с. 9), а 10.06.2014 року у них народився син [PERSON] (а.с. 10). Станом на 30.09.2017 року [PERSON] мав заборгованість зі сплати аліментів, яка становить 72824,20 грн. (а.с. 48). Сторони зазначали, що 23.11.2004 року [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] [PERSON] (матері позивача) на підставі договору дарування квартири, який [PERSON] намагався визнати недійним у судовому порядку, що знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи та вбачається із рішень Шевченківського районного суду м. Києва від 19.03.2015 року, 02.06.2016 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 25.10.2016 року (а.с. 14-17). Як вбачається із довідки від 06.10.2017 року №102, виданої директором шкоди №169 Шевченківського району м. Києва [PERSON], [PERSON], 2001 р.н., який мешкає за адресою: [ADDRESS], навчався в школі І-ІІІ ступенів № 169 з 01.09.2008 р. по 01.09.2017 р. [PERSON] займалася матір [PERSON]: відвідувала батьківські збори, була присутньою на шкільних святах, переймалася суспільним життям школи та класу. З класним керівником постійно спілкується матір [PERSON] (а.с. 47). У відповідності до висновку Органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 18.10.2017 №109/05/40-9746, комісія з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації вважає за доцільне позбавити громадянина [PERSON], батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 55-56). У вказаному висновку комісія з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації встановила, що з грудня 2013 року [PERSON] перестав спілкуватися з сином, не провідує сина та не виявляє бажання до спілкування з ним, не вітає його з днем народження та іншими святами, не приймає участь у вихованні, не цікавиться долею та успіхами дитини, не турбується про фізичний та духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, має заборгованість по сплаті аліментів. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов проживання неповнолітнього [PERSON] за адресою: [ADDRESS], створені належні умови для проживання, повноцінного та всебічного розвитку дитини. [PERSON] [PERSON] займається утриманням, вихованням та навчанням сина, піклується про його стан здоров'я та дозвілля. Згідно висновку №139 від 24.10.2017 року психологічного обстеження неповнолітнього [PERSON], [INFO], складеного Міським центром дитини, враховуючи вік [PERSON], його свідому позицію у відносинах з батьком, високий рівень емоційної прихильності до матері, стабільний психоемоційний стан хлопця, а також те, що гр. [PERSON] тривалий час не брав участь у житті сина, на думку психолога, позбавлення його батьківських прав, в даній ситуації, не матиме травматичного впливу на психічний розвиток [PERSON] (а.с. 58-59). Станом на 31.01.2019 року заборгованість у [PERSON] зі сплати аліментів на утримання сина [PERSON] відсутня. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] пояснив суду, що останній раз на його дні народженні батько був у 2014 році. До 2014 року батько йому телефонував, він спілкувався з ним, проте після 2014 року спілкування по телефону не відбуваються. Спроб батька зв'язатись і зустрітись з ним не було. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала пояснення, що [PERSON] не спілкується з сином вже 6 років. Аналогічні пояснення надала і свідок [PERSON] Враховуючи вищевказане, суд прийшов до висновку, що підтверджується поясненнями сторін та свідків, що між позивачем та відповідачем погіршилися відносини з 2014 року після одруження відповідача друге та народження у даному шлюбі другої дитини відповідача. Окреме проживання відповідача об'єктивно ускладнює його спілкування з сином, в порівнянні з тим, коли [PERSON] та [PERSON] проживали разом з їх сином однією сім'єю. Судом встановлено, що відповідач до 2014 року вживав заходи задля спілкування з сином та його матеріального утримання, станом на 31.01.2019 року у нього відсутня заборгованість зі сплати аліментів, а також підтверджено факт дарування квартири відповідачем для забезпечення житлом позивача і його матері. Отже, судом встановлено факт участі батька у вихованні свого сина протягом спірного періоду. Внаслідок дослідження та оцінки вищевказаних письмових доказів судом встановлено, що мати позивача піклується дитиною, дитина проживає разом з нею, умови проживання належні. Водночас позивач не зміг в судовому засіданні пояснити, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача змінить існуючу ситуацію і сприятиме захисту його інтересів. В даній ситуації суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод( далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі"Савіни проти України", пункт 49 рішення у справі"Хант проти України"). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. При цьому, відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року N 3477-IVсуди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права і особливості даної ситуації свідчать про необхідність врахування наведених міжнародних стандартів, які знаходяться у тісному взаємозв'язку із національним правовим регулювання описуваних правовідносин. Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов'язків держави, які невід'ємні від реальної "поваги" до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі "Мамчур проти України"). Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України"). Застосування вказаних принципів в даній справі: чи здійснювалось втручання "згідно із законом". Досліджуючи питання чи "передбачено втручання у право відповідача "законом" Суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Між тим, суд звертає увагу на те, що позивач в судовому засіданні не зміг обґрунтувати мету, яку він прагне досягнути позбавленням батьківських прав і яким чином позбавлення батьківських прав відповідача змінить існуючу ситуацію і сприятиме захисту його інтересів, проте виходячи з особливостей даної справи вказані обставини будуть враховані судом при дослідженні питання про пропорційність втручання у право відповідача. Суд наголошує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що "основні інтереси дитини" є надзвичайно важливими. Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад пункт 100 згадуваного вище рішення у справі "Мамчур проти України"). Отже, повертаючись до обставин даної справи судом встановлено, що відповідачу, як батьку дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК), що зазначив і позивач в позовній заяві. Основним твердженням позивача є те, що відповідач не сплачує аліменти на утримання сина, не спілкується з ним, не цікавиться його справами та не забезпечує усім необхідним для життя. При цьому, така обставина, як те, що відповідач не сплачує аліменти на утримання сина не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду справи допустимими та належними доказами. Натомість, у судовому засіданні було встановлено, що і сам позивач не здійснює дій, спрямованих на спілкування з батьком. Зі своєї сторони суд не може покласти твердження позивача про те, що відповідач не спілкується з сином в основу для позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки останній не має заборгованості по сплаті аліментів, вживав заходи задля спілкування з сином. Відповідач також в судовому засіданні висловив бажання підтримувати зв'язок з дитиною і вживати заходів по їх виконанню, тому виходячи із особливостей правовідносин, що склалися між сторонами факт погіршення взаємовідносин між сином та батьком не є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав. Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про позбавлення батьківських прав відповідача, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі і чи мали заінтересовані сторони, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (наприклад див. пункт 51 згадуваного раніше рішення Європейського Суду у справі "Савіни проти України"). Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, та вважає, що позбавляти батьківських прав відповідача відносно його сина є недоцільним. Далі продовжуючи аналіз необхідності позбавлення відповідача батьківських прав для суду є важливим питання, яким чином така юридична процедура (мається на увазі позбавлення батьківських прав) змінить існуючу ситуація в бік покращення "положення дитини" та сприятиме реалізації її інтересів. Суд розуміє можливе існування між сторонами неприязних відносин, що навіть вбачається в показах свідків, допитаних в судовому засіданні і в такій ситуації суд допускає, що можуть існувати проблеми у спілкуванні між батьком та сином, на що послався і позивач, але дані обставини не повинні йти на шкоду позивачі і ніяк не свідчать про необхідність позбавлення батька батьківських прав. Важливим для суду є те, що відповідачу ніколи раніше не виносились попередження про неналежне виконання батьківських обов'язків і його поведінка не була предметом розгляду компетентних органів і сам відповідач в судовому засіданні висловив бажання приймати участь у вихованні дитини, що в сукупності з іншими обставинами переконує суд, що відповідача не потрібно позбавляти батьківських прав. При цьому, висновок органу опіки та піклування від 18.10.2017 №109/05/40-9746 не є для суду беззаперечним доказом ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків, оскільки досліджені докази вказують на зворотнє. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Таким чином, в даній конкретній ситуації, суд співставляючи інтереси окремої особи в право якої здійснюється втручання (відповідача), враховуючи суспільні інтереси та інтереси дитини, суд знаходить, що не позбавлення батьківських прав відповідача буде кращим заходом для дитини ніж зворотне, оскільки позбавлення батьківських прав не вплине ні на обставини щодо виховання і розвитку дитини, не створює додаткових умов щодо її безпечного виховання, захисту її здоров'я, не сприяє захисту її прав взагалі, а не вжиття такої процедури створює умови для дитини і батька для належного спілкування і розвитку дитини, особливо в тій ситуації, коли батько виявив таке бажання, це створить умови для додаткових гарантій для дитини, навіть матеріального характеру. Беручи до уваги всі наведені вище міркування, суд доходить висновку, що, незважаючи на доводи позивача, якими він обґрунтовує доцільність позбавлення батьківських прав, ці аргументи не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя відповідача, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. З цих підстав,

Outcome: dismissed