Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

10 березня 2015 року позивачка [PERSON] звернулась до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовною заявою до Донецької обласної державної адміністрації про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог, позивачка посилалась на те, що вона з 26 серпня 2009 року працювала вчителем в Дзержинській спеціальній школі інтернат № 26 Донецької обласної ради. 28 листопада 2014 року позивачка була звільнена на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується записом в трудовій книжці. Заробітна плата за період з 01 листопада 2014 року по 28 листопада 2014 року [PERSON] не була нарахована та виплачена. Ставка вчителя вищої категорії спеціальної школи інтернат для дітей з особливими вадами складає 2257,50 гривень. Оскільки стаж педагогічної роботи позивачки більше 20 років то надбавка за вислугу років складає 677,25 гривень, а загалом заробітна плата за період з 01.11.2014 року по 28.11.2014 року складає 3 386,25 гривень. Згідно ст. 44 КЗпП України у випадку завершення трудових відносин на підставі п. 1,2 ст. 40 КЗпП України, робітнику виплачується вихідна допомога в розмірі не менше середнього місячного заробітку, що складає 3 386,25 гривень. Також позивачці була нарахована, але не була сплачено заробітна плата, за серпень 2014 року в розмірі 3896,25 гривень, вересень 2014 року в розмірі 5779,20 гривень, жовтень 2014 року в розмірі 2 709,00 гривень, за невикористану відпустку в розмірі 3752,84 гривні. При цьому позивачка [PERSON] зазначає, що оскільки при звільненні з роботи, їй не було виплачено заробітну плата, вона має законі підстави стягнути з відповідача середній заробіток за період з 01.12.2014 року по 28.02.2015 року в розмірі 10 158,75 гривень. На підставі вище викладеного позивачка [PERSON] просить суд стягнути з Департаменту освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації заборгованість по заробітній платі в сумі 16137,29 гривень, заборгованість по заробітній платі з 01 листопада 2014 року по 28 листопада 2014 року в розмірі 3386,25 гривень, вихідну допомогу в розмірі 3386,25 гривень, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 10157,75 гривень, надбавку за вислугу років за жовтень 2014 року в розмірі 677,25 гривень, моральну шкоду в розмірі 3000 гривень. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні на задоволенні заявлених вимог наполягала, та просила суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] (яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг) просила суд, позовні вимоги [PERSON] просила задовольнити в повному обсязі, посилаючись на письмові докази, які маються в матеріалах справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився від нього на адресу суду надійшла заява з проханням слухати справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував. Згідно письмових заперечень наданих Департаментом освіти і науки Донецької обласної Державної адміністрації, з яких вбачається, що [PERSON] дійсно працювала вчителем в Дзержинській спеціальній школі інтернат № 26 Донецької обласної ради. Школа інтернат перебуває на території, яка тимчасово не підконтрольна українській владі. Фінансування школи-інтернат здійснюється за рахунок коштів обласного бюджету за казначейською формою обслуговування. Листом Державної казначейської служби України від 19 вересня 2014 року № 9-09/265-21096 визначено, що Казначейство України керуються постановою Правління Національного банку України від 06 серпня 2014 року № 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій», якою призупинено здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою. Враховуючи проведення антитерористичної операції на території Новоазовського району, Державною казначейською службою України була призупинена діяльність відповідного територіального управління. Школа інтернат самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, питання про переведення школи на територію підконтрольною українській владі не вирішено. На підставі чого Донецька обласна Державна адміністрація Департаменту освіти і науки просить суд в задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі. Вислухав позивача та її представника, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 26.08.2009 року по 28.11.2014 року перебувала у трудових відносинах з Дзержинською спеціальною школою інтернат № 26 Донецької обласної ради. А саме 26.08.2009 року на підставі наказу № 142 від 17.08.2009 року її було прийнято до Дзержинської спеціальної школи інтернат № 26 Донецької обласної ради. 28 жовтня 2014 року [PERSON] було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП, за скороченням штату працівників, відповідно до чого було видано наказ № 76 від 28.11.2014 року, що також підтверджується трудовою книжкою серії БТ-1 № 2742175 ( а.с. 9-11) Відповідно до ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Статтею 115 ч.1 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плати виплачується напередодні. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Згідно довідки № 102 від 28.11.2014 року виданої Дзержинською спеціальною школою інтернат № 26 Донецького обласної ради, з якої вбачається, [PERSON] дійсно працювала на посаді вчителя в школі інтернат № 26 з 26.08.2009 року по 28.11.2014 року. З 28.11.2014 року звільнена за ст. 40 п. 1 КЗпП України. У зв'язку з блокуванням рахунків підприємства, які знаходяться в зоні АТО, [PERSON] не виплачена: компенсація за невикористану відпустку за період з 30.07.2014 року по 28.11.2014 року у розмірі 3 752,84 гривень; заробітну плату за другу половину серпня 2014 року в сумі 3896,25 гривень; за вересень 2014 року в сумі 5 779,20 гривень, за жовтень 2014 року в сумі 2709,00 гривень. (а.с.7) Згідно довідки № 103 від 28.11.2014 року виданої Дзержинською спеціальною школою інтернат № 26 Донецького обласної ради, з якої вбачається, [PERSON] не виплачена вихідна допомога в розмірі 4 244,10 гривні, у зв'язку з блокуванням рахунків. (а.с. 7) З огляду на представленні суду докази суд дійшов висновку, що заборгованість в розмірі 12 384,45 гривень повинна бути стягнута із відповідача на користь позивача. Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 43 ЗУ « Про загально середню освіту» фінансово-господарська діяльність загальноосвітніх навчальних закладів здійснюється відповідно до цього Закону, законів України "Про освіту", "Про місцеве самоврядування в Україні", Бюджетного кодексу України та інших нормативно-правових актів. Згідно зі ст. 14 ЗУ «Про освіту» Місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування здійснюють державну політику в галузі освіти і в межах їх компетенції, встановлюють, не нижче визначених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері освіти мінімальних нормативів, обсяги бюджетного фінансування навчальних закладів, установ, організацій системи освіти, що є комунальною власністю, та забезпечують фінансування витрат на їх утримання. Відповідно до ст. 90 Бюджетного кодексу України, до витрат, які здійснюються із обласних бюджетів відносяться витрати, в тому числі на загальну освіту, спеціалізовані школи, ( школи інтернати) державної власності, а також спеціалізовані школи інтернати, ліцеї інтернати, гімназії інтернати, якщо не менш 70 відсотків кількості учнів які отримують освіту у відповідному загальноосвітньому закладі є жителями населених пунктів, розташованих на території області . Таким чином суд прийшов до висновку що фінансування Дзержинської школи-інтернат № 26 Донецької обласної ради покладено на Департамент освіти та науки Донецької обласної державної адміністрації. Щодо позовних вимог позивачки [PERSON] в частині стягнення заробітної плати за період з 1 листопада 2015 року по 28 листопада 2015 року, то суд погоджується із зазначеною сумою з наступних підстав. Відповідно до додатку № 5 до Приказу Міністерства науки та освіти» від 26 вересня 2005 року № 557 «Про приведення умов оплати праці та затверджених схем тарифних розрядів працівників учбових установ, установ освіти та наукових установ», педагогічним працівникам загальноосвітніх установ, учбових установ для громадян, які потребують соціальної допомоги та реабілітації ( школ-інтернатів всіх типів та найменувань) вищої категорії відповідає 12 тарифний розряд. Відповідно до додатку № 1 до вищезазначеного наказу, посадовий оклад працівника 1 тарифного розряду відповідає 852 гривні. Тарифному розряду 12 відповідає тарифний коефіцієнт 2,12. Таким чином посадовий оклад 12 розряду складає 852х2,12 = 1806,24 гривні. Відповідно до інструкції про нарахування заробітної плати працівників освіти, затвердженої наказом міністерства освіти та науки № 102 від 15 квітня 1993 року, посадові оклади керівних працівників, діяльність яких безпосередньо пов'язана з навчально-виховним процесом, підвищуються: Керівним працівникам, діяльність яких безпосередньо пов'язана з навчально-виховним процесом, педагогічним працівникам та помічникам вихователів загальноосвітніх, вищих I-II рівнів акредитації, професійно-технічних навчальних закладів (або за наявності в них груп) для дітей, які потребують корекції фізичного та/або розумового розвитку, посадові оклади (ставки заробітної плати) підвищуються на 25 відсотків. Таким чином підвищення посадового окладу складає 1806 х 0,25 = 451,50 гривень. А тому ставка вчителя вищої категорії спеціальної школи інтернат складає 1806 + 451,5 = 2257,50 гривень. Відповідно до ч.1 ст. 57 ЗУ «Про освіту»розмір надбавки за вислугу років визначений порядком виплати надбавок за вислугу років педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів та учрежний освіти, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2001 року № 78 а. Відповідно до зазначеного Порядку, педагогічним та науково- педагогічним працівникам навчальних закладів та закладів освіти виплачуються щомісячні надбавки за вислугу років у відсотках до посадового окладу ( ставці заробітної плати) в залежності від стажу педагогічної роботи: вище 20 років 30 відсотків. Згідно трудової книжки позивачки [PERSON] її педагогічний стаж складає більш ніж 20 років а тому надбавка за вислугу років складає 30 відсотків, тоб то 2257,50х0,3 = 677,25 гривень. Таким чином заробітна плата в період з 1 листопада 2014 року по 28 листопада 2014 року складає 2257,5 + 677,25 + 451,50 = 3386,256 гривень. Щодо позовних вимог в частині стягнений середнього заробітку за час затримки заробітної плати, то суд розглядаючи зазначене питання прийшов до наступного. Згідно ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці № 13 від 24 грудня 1999 року суд, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення по справі, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відповідно до ст.15 ЗУ «Про оплату праці» оплата праці працівникам підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються після виконання зобовязань щодо оплати праці. Таким чином відповідачем не було надано суду доказів щодо відсутності його вини в затримці виплати заробітної плати. Оскільки позивача було звільнено 28 листопада 2014 року а відповідач не розрахувався з [PERSON], то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за затримку виплати заробітної плати не виходячи за межі позовних вимог з 1 грудня 2015 року по 28 лютого 2015 року. Відповідно до п.2 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, середня заробітна плата і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Згідно п.8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Таким чином середньоденний заробіток складає: (2709,00+677,25+386,25) = 6772,5 гривень заробітна плата за останні відпрацьовані 2 місяці. 6772,5 : 42 дні = 161,25 гривні середньоденна заробітна плата. 161,25 х 63= 10 158,75 гривні середній заробіток за 63 дні затримки розрахунку. Враховуючи той факт, що відповідачем не було доведено суду той факт, що заборгованість по виплаті зарплати та компенсації за невикористані відпустки сталася не з його вини, суд вважає, що сума 10158,75 гривень середній заробіток за 63 дні затримки розрахунку, підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ст.. 44 КЗпП України в разі припинення трудового договору з підстав зазначених в пунктах 1,2,6 ст. 40 КЗпП України працівнику сплачується вихідна допомога в розмірі не менше середньо місячного заробітку. Оскільки судом було встановлено що позивачку було звільнено на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, а середньомісячна заробітна плата її складає 3386,25 гривень то зазначені кошти підлягають стягненню з відповідача. Щодо позовних вимог позивачки [PERSON] про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, судом встановлено, що внаслідок не виплати відповідачем позивачу частини заробітної плати, останній була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений позивачем у 3000,00 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у його житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 500 гривень. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 243 гривни 60 копійок, від сплати якого позивач був звільнений при подачі позову.

Outcome: partial