Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

28 листопада 2019 року позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Південбуд", про визнання права власності, просить суд визнати право власності на об`єкт незавершеного будівництва - квартиру [ADDRESS] ; зобов`язати ТОВ «Південбуд» передати [PERSON] по акту приймання передачі вищевказану квартиру. Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18.05.2015 року між ТОВ «Південбуд» та споживачем [PERSON] було укладено у простій письмовій формі договір купівлі-продажу майнових прав №1-5-13 на 2-кімнатну квартиру [ADDRESS] за ціною 863559,20 грн. Вказує, у той же день ним було внесено у касу ТОВ «Південбуд» 150 000 грн, згодом 29.05.2015 року ще 150 000 грн, 12.06.2015 року - ще 150 000 грн, 24.06.2015 наступну частку від загальної суми у розмірі 150 000 грн, 06.07.2015 року ще 150 000 грн, та 04.09.2015 року останню частку передбаченої договором грошової суми у розмірі 130 559, 20 грн. Посилаючись на положення договору, зазначає, що відповідач зобов`язаний був завершити будівництво багатоквартирного житлового будинку, здати його в експлуатацію, виготовити технічний паспорт та всіляко сприяти покупцю в оформленні права власності на квартиру та його вселення. Оскільки конкретні строки виконання зобов`язання з боку продавця не передбачались, а тому зобов`язання по договору відповідач повинен був виконати у розумні строки. На його думку, оскільки від дати укладання договору пройшло майже 4 роки, а зобов`язання по договору до даного часу відповідач не виконав, то він обґрунтовано має право звинувати продавця у порушенні розумних строків повного виконання умов договору, та просить визнати за ним право власності на об`єкт незавершеного будівництва, про що і звернувся до суду з даним позовом. 02 грудня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду було закрито загальне позовне провадження та справа призначена до підготовчого судового розгляду на 14 січня 2020 рік о 09.10 годину. 09 січня 2020 року відповідачем наданий відзив на позовну заяву, відповідно до якого він просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, вказуючи, що дійсність позовних вимог підтверджується виконанням умов складених між позивачем та відповідачем договорів купівлі - продажу майнових прав на об`єкти нерухомості, про що свідчать наявні касові ордери та довідки щодо виконання умов договорів. 14 січня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. В судове засідання позивач не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, згідно наявного в матеріалах справи відзиву від 09.01.2020 року повністю підтримує позовні вимоги, просить їх задовольнити. Суд розглядає справу за відсутність позивача та представника відповідача, відповідно до наданих заяві та відзиву, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що дійсно 18.05.2015 року між ТОВ «Південбуд» та [PERSON] у простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 1-5-13. За умовами вказаного договору, продавець ТОВ «Південбуд» продає, а покупець [PERSON] покупає двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно п.1.2 Договору, право власності майнових прав на об`єкт нерухомості переходить від продавця до покупця після вводу житлового будинку в експлуатацію за актом приймання-передачі та після внесення вартості, вказаної в п.1.2 в повному обсязі. Пунктом 1.3 сторони обумовили, що укладання цього договору та в подальшому виконання сторонами усіх зобов`язань за договором є підставою для проведення державної реєстрації права власності за покупцем на об`єкт нерухомості з видачею йому свідоцтва про право власності на об`єкт нерухомості згідно діючого законодавства України. Відповідно п.2.1. Договору, вартість майнових прав на об`єкт нерухомості визначена сторонами у розмірі 863559,20 грн. З матеріалів справи вбачається, що позивач як покупець за договором купівлі-продажу майнових прав № 1-5-13, 18.05.2015 року сплатив у касу ТОВ «Південбуд» 150 000 грн, згодом 29.05.2015 року ще 150 000 грн, 12.06.2015 року - ще 150 000 грн, 24.06.2015 року наступну частку від загальної суми у розмірі 150 000 грн, 06.07.2015 року ще 150 000 грн, та 04.09.2015 року останню частку передбаченої договором грошової суми у розмірі 130 559,20, що підтверджується копіями квитанцій до прибуткового касового ордеру № 34 від 18.05.2015 року, № 36 від 29.05.2015 року, №10 від 12.06.2015 року, № 15 від 24.06.2015 року, № 9 від 06.07.2015 року та № 4 від 04.09.2015 року . У відповідності до довідки від 04.09.2015 року, виданої директором ТОВ «Південбуд», [PERSON] здійснив оплату за договором № 1-5-13 від 18.05.2015, а саме 863 559,20 грн у повному обсязі. Разом з тим, позивач посилаючись на невиконання умов договору з боку відповідача, як продавця майнових прав наполягав на необхідності зобов`язати відповідача передати [PERSON] по акту приймання - передачі об`єкт незавершеного будівництва та можливості визнання за ним права власності на об`єкт незавершеного будівництва - квартиру [ADDRESS] в судовому порядку. Однак, суд не погоджується з даним ствердженням позивача, з огляду на наступне. Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст.3 Закону). У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. До майнових обов`язків належать, зокрема, договірні зобов`язання майнового характеру, зобов`язання з утримання тощо, обов`язки з відшкодування шкоди, а також обов`язки щодо вчинення певних дій стосовно майна, передбачених законом або договором, та на інших підставах (наприклад, обов`язок щодо знесення самочинного будівництва). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно положень ст. 334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно положень ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч.1 ст.1 Закону України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ", державна реєстрація прав на об`єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень у випадках, установлених законом, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об`єкта. Статтею 2 Закону України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень " визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 3 Закону України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ", державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно; інші речові права відповідно до закону. Таким чином, діючим законодавством, що регулює спірні правовідносини, передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно, виникає з моменту завершення будівництва та право власності підлягає обов`язковій державній реєстрації. Як вбачається з матеріалів справи, обов`язковими умовами договору купівлі-продажу майнових прав, про що вказано у розділі предмета договору, так і у зобов`язанні сторін, було чітко обумовлено введення в експлуатацію об`єкту нерухомості, що є підставою для подальшої державної реєстрації права власності за покупцем на вказаний об`єкт. Доказів завершення будівництва та введення житлового будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , в експлуатацію, позивачем не надано. Разом з тим, як на єдину підставу неналежного виконання зобов`язань за договором, позивач посилається на порушення розумних строків будівництва багатоквартирного будинку. Однак, виходячи із системного аналізу положень договору, то дійсні конкретні строки виконання зобов`язань за договором з боку продавця не були вказані, сторони договору їх не обумовлювали. Враховуючи усе вищенаведене, суд вважає, що вимоги позивача про зобов`язання ТОВ «Південбуд» передати йому по акту-приймання передачі об`єкт незавершеного будівництва суперечать вимогам закону. Щодо вимог позивача про визнання за ним права власності на об`єкт незавершеного будівництва, суд вважає за необхідне зауважити наступне. Відповідно до ст. 328 ЦК України, кожен громадянин має право набути право власності на нерухоме майно, одержане внаслідок укладення угод не заборонених законом. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб . Статтею ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно із ст. 656 Цивільного кодексу України, до договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає зі змісту або характеру цих прав. Статтею 657 ЦК України, встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. У постанові ВСУ від 17.04.2019 року по справі № 2-4783/07, провадження № 61-14587св18, суд зокрема вказав про таке: Відповідно до частин першої, четвертої статті 203 ЦК України , зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із частинами першою та третьою статті 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону. Відповідно до частини першої статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Враховуючи усе вищевикладене, а саме те, що договором було обумовлено виникнення права власності майнових прав у покупця після введення будинку в експлуатацію за актом приймання-передачі, доказів чого матеріали справи не містять, а вимоги про приймання за актом приймання - передачі об`єкта незавершеного будівництва суперечать вимогам даного правочину та закону. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі вищевикладеного, надавши правову оцінку представленим доказам у сукупності з фактичними обставинами справи, проаналізувавши характер спірних правовідносин, що склалися між сторонами, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з не обґрунтованістю позовних вимог також підлягають стягненню з позивача на користь держави судовий збір у розмірі 840, 80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved