Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, на обґрунтування якого зазначив, що 14.09.2017 року придбав автомобіль Mercedes-Benz Sprinter, модель 316 CDI, д.н.з. [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] у суб`єкта господарювання, що здійснює оптову та роздрібну торгівлю транспортними засобами та перебуває на обліку в ГСЦ МВС за\~реєстраційним № 6976 від 11.03.2014 року, сплативши останньому грошові кошти у розмірі 38300,00 грн. Підставою для укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу між позивачем та ФОП [PERSON] передував укладений договір комісії № 6976/17/001524 від 14.09.2017 року між останньою та попереднім власником транспортного засобу [PERSON] , відповідно до якого комісіонер зобов`язався за дорученням комітента та винагороду, здійснити від свого імені угоду з продажу спірного транспортного засобу. В подальшому позивач звернувся до територіального сервісного центру № 1841 регіонального сервісного центру в Житомирській області з відповідними документами для здійснення перереєстрації транспортного засобу. Разом з тим, працівниками територіального сервісного центру позивачу було відмовлено у здійсненні реєстрації права власності на вказаний транспортний засіб, оскільки на нього накладено арешт постановою державного виконавця Житомирського районного відділу ДВС від 17.09.2018 року та від 27.11.2018 р. Враховуючи, що даний автомобіль перебуває у його володінні, а накладення арешту на майно порушує його права як власника вказаного транспортного засобу, позивач просить визнати за ним право власності на автомобіль Mercedes-Benz Sprinter, модель 316 CDI, д.н.з. [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] , та звільнити його з-під арешту. 17.05.2021 року на адресу суду надійшли письмові додаткові пояснення від Регіонального сервісного центру в Житомирській області, в якому зазначено, що позивач 14.09.2017 року придбав транспортний засіб Mercedes-Benz Sprinter, модель 316 CDI, д.н.з. [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] , проте протягом тривалого часу не зареєстрував його у встановленому законодавством порядку, тим самим порушив вимоги законодавства, а саме ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» та п.7 Порядку здійснення відомчої реєстрації та ведення обліку транспортних засобів. Разом з тим, відповідно до наданої копії витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна на транспортний засіб марки Mercedes-Benz Sprinter, модель 316 CDI, д.н.з. [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] , постановою про арешт майна боржник від 17.09.2018 року виданої Житомирським РВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області накладено обтяження та заборону відчуження, що забороняє вчиняти будь-які\~ операції з транспортним засобом (а.с. 170-172 т.2). У судове засідання з`явились представник позивача [PERSON] , позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник третьої\~особи Заруцький Ю. О. просив при розгляді справи прийняти правову позицію Регіонального сервісного центру в Житомирській області, яка викладена письмово в додаткових поясненнях. Відповідач [PERSON] \~у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (т. 2 а.с. 133-134, 168-169), причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов до суду не подав. Інші учасники справи в судове засідання також не з`явилися, хоча про дату час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (т. 2 а.с. 129-142, 166-167), причини неявки суду не повідомили. З урахуванням положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 14.09.2017 року відповідач [PERSON] (комітент) та ФОП [PERSON] (коміссіонер) уклали договір комісії № 6976/17/001524 (а.с.14 т.1), відповідно до якого коміссіонер зобов`язався за дорученням комітента та винагороду, здійснити від свого імені угоду з продажу транспортного засобу марки Mercedes-Benz Sprinter, модель 316 CDI, д.н.з. [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] , який належить [PERSON] на праві власності (а.с.17 т. 1). Того ж дня між [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вище вказаного транспортного засобу, за умовами якого в момент його підписання позивач передає 38300,00 грн (а.с. 13 т.1), вартість якого визначена висновком про оцінку вартості транспортного засобу від 12.09.2017 року (а.с. 16 т. 1), а продавець - ФОП [PERSON] зобов`язалась передати у власність покупцеві - [PERSON] вказаний транспортний засіб. У відповідності до п. 2.1. договору передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна в момент підписанння цього договору. Покупець, в свою чергу, згідно до п. 2.2. договору набуває право власності на транспортний засіб з моменту підписання сторонами даного договору купівлі - продажу. Зі змісту витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 27.11.2018 року (а.с. 28-29 т. 1) щодо боржника [PERSON] вбачається наступне: - вантажний автомобіль марки Mercedes-Benz Sprinter, модель 316 CDI, д.н.з. [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] є об`єктом обтяження, зареєстрованого 17.09.2018 року за № 17074279, вид обтяження - публічне, підстава обтяження: постанова державного виконавця Житомирського РВ ДВС ГТУЮ у Житомирській області про арешт майна боржника № 57227778 від 17.09.2018 року; - все рухоме майно боржника обтяжено арештом зареєстрованого 27.11.2018 року за №17185883 на підставі постанови про арешт майна боржника від 27.11.2018 року №57792726 державного виконавця Житомирського районного відділу ДВС ГТУЮ у Житомирській області. Так, судом встановлено, що старшим державним виконавцем ДВС у виконавчому провадженні №57792726 згідно постанови від 27.11.2018 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника [PERSON] (а.с. 132 т. 1). Під час розгляду справи судом також встановлено, що вантажний автомобіль марки Mercedes-Benz Sprinter, модель 316 CDI, д.н.з. [NUMBER] , номер кузову [NUMBER] , є об`єктом обтяження, що підтверджується витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 18.03.2021 року (а.с. 152 т. 2). Згідно із ч. 1\~ст.\~16\~ЦК України кожна\~особа має\~право звернутися\~до суду\~за захистом\~свого особистого\~немайнового або\~майнового права\~та інтересу. \~Частиною другою статті 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Згідно з частинами 1 та 4 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2, ст. 328 ЦК України). Відповідно до статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 34 Закону України "Про дорожній рух" державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Згідно з п. 7 Порядку державної реєстрації\~(перереєстрації),\~зняття з\~обліку автомобілів,\~автобусів,\~а також\~самохідних машин,\~сконструйованих на\~шасі автомобілів,\~мотоциклів усіх\~типів,\~марок і\~моделей,\~причепів,\~напівпричепів,\~мотоколясок,\~інших прирівняних\~до них\~транспортних засобів\~та мопедів, затвердженого\~постановою Кабінету\~Міністрів України\~№ 1388\~від 07\~вересня 1998\~року (далі - Порядок) власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється. Так, п. 8 Порядку визначено, що документом, який підтверджує правомірність придбання транспортного засобу, є, зокрема, оформлений в установленому порядку договір комісії між власником транспортного засобу і суб`єктом господарювання, який за таким договором є комісіонером, та договір купівлі-продажу транспортного засобу, за яким продавцем є такий суб`єкт господарювання, які підписані від імені суб`єкта господарювання уповноваженою особою, - у разі продажу транспортних засобів суб`єктами господарювання, що здійснюють оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами на підставі договору комісії, укладеного з власником транспортного засобу. Відповідно до ст.\~655\~ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Вимог щодо обов`язкової державної реєстрації договорів купівлі - продажу транспортних засобів чинне законодавство не містить. Згідно зі\~ст.\~1011\~ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Оскільки наявними\~у справі\~доказами,\~оціненими судом\~у їх\~єдності та\~взаємозв`язку,\~підтверджується як\~факт передачі\~ФОП [PERSON] \~позивачу [PERSON] \~автомобіля марки Mercedes-Benz Sprinter, д.н.з. [NUMBER] , так і отримання нею коштів за його продаж, суд не вбачає підстав ставити під сумнів факт укладення договорів комісії та купівлі-продажу транспортного засобу, та, як наслідок, набуття позивачем права власності на вищевказаний автомобіль. Таким чином, правовстановлюючим документом, який підтверджує набуття права власності, є саме договір комісії транспортного засобу та договір купівлі-продажу транспортного засобу. Видане за результатами проведення реєстраційних дій свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу лише підтверджує проведення реєстраційної процедури\~та внесення до Єдиного державного реєстру МВС відомостей про транспортний засіб і його власника, проте як самостійний документ право власності у особи не породжує. Наслідком порушення Порядку є покладення на порушників відповідальності, встановленої законом (пункт 5), а не позбавлення права власності на придбаний особою транспортний засіб. Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.02.2018 року у справі № 910/11266/17 (Касаційний господарський суд) та від 04.09.2019 року у справі № 761/24050/17(Касаційний цивільний суд). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 391 ЦК України). Згідно з ст.\~1\~Закону України\~"Про\~виконавче провадження" (далі - ЗУ "Про виконавче провадження") виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені\~Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього\~Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього\~Закону\~підлягають примусовому виконанню. Частиною 1 ст.\~5\~ЗУ "Про\~виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Відповідно до ст.\~10\~ЗУ "Про\~виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Статтею 18\~ЗУ "Про\~виконавче провадження" передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна (стаття 56 ЗУ "Про виконавче провадження"). Відповідно до ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з його майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у ч. 6 ст. 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. Відповідно до вимог ч. 5 цієї статті Закону, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Статтею 13 Європейської конвенції визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Спосіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у\~законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява № 38722/02). Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Аналогічні положення за змістом закріплені у\~ст. 5 ЦПК України. Згідно з ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи викладене, також приймаючи до уваги, що позивач набув право власності на транспортний засіб законним шляхом, а наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про арешт майна позивача здійснює перешкоди у здійсненні ним свого права розпоряджання майном, у зв`язку з чим вважає за потрібне задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Враховуючи задоволення позову, за правилами ст.\~141\~ЦПК України суд покладає судові витрати у вигляді судового збору у сумі 2114,40 грн на відповідача та стягує їх на користь позивача.

Outcome: approved