Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

01.06.2018 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту\~що має\~юридичне значення, в якій просила встановити юридичний факт загибелі [PERSON] , [INFO] , 06.04.2014 року при виконанні обов`язку військової служби в смт. Новофедорівка Сакського району Автономної Республіки Крим, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Україна. Свої вимоги обґрунтувала тим, що її чоловік - [PERSON] , був кадровим військовим, та проходив військову службу з 1999 року. З 2007 по 2014 рік він служив на посаді начальника оперативного відділення штабу 10-ї Сакської окремої морської авіаційної бригади в/ч [NUMBER] Військово-Морських Сил Збройних Сил України. Між українськими військовослужбовцями та російськими військовими, які несли службу на КПП, відбувся конфлікт, в результаті якого російські військові викликали підкріплення. Неозброєні українські військові зайшли в гуртожиток за речами, але група прибулих росіян почала їх переслідувати. Далі, 06.04.2014 року, близько 23:40 год., російські військові підірвали світлошумові гранати у приміщенні гуртожитку, в якому, до слова, знаходилися жінки та діти. [PERSON] сховався в одній із кімнат. ЇЇ чоловіка - [PERSON] було застрелено двома пострілами впритул з автомату АК-74 моловшим сержантом Чорноморського флоту РФ [PERSON] . Одна куля влучила йому в груди, друга - районі ока. Тіло її чоловіка одразу забрали представники ФСБ, повернувши тільки через три дні. Лікарським свідоцтвом про смерть та довідкою про причину смерті №90 від 09.04.2014 року було встановлено, що причиною смерті її чоловіка [INFO] стало вогнепальне поранення грудної клітини з ушкодженням легені. Свідоцтвом про смерть була підтверджена смерть її чоловіка - [PERSON] [INFO] , яка трапилась в районі смт. Новофедорівка, Сакського району, Автономної Республіки Крим, Україна. Витягом з протоколу Військово-лікарської комісії №154 від 13.08.2014 року було встановлено, що вогнепальне кульове поранення грудної клітини з пошкодженням легені, яке призвело до його смерті дійсно пов`язане з виконанням обов`язків військової служби. ЇЇ звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язку військової служби 06.04.2014 року в смт. Новофедорівка, Сакського району, Автономної Республіки Крим, Україна, що сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, обумовлено, тим, що я вона на меті визначення статусу [PERSON] , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права. ВВажає, що встановлення факту загибелі її чоловіка, внаслідок саме військової агресії Російської Федерації, можливе лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку встановити такий факт чинним законодавством України не передбачено. Заявниця та її представник в судове засідання не з`явились. Представник заявниці [PERSON] надав суду заяву, в якій вимоги заяви підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України на розгляд справи не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заступник міністра [PERSON] надав суду клопотання, в якому просив слухати справу без участі представника Міністерства соціальної політики України. Представник заінтересованої особи Російської Федерації (Посольство Російської Федерації в Україні) в судове засідання не з`явився, заперечень по суті заяви не надав. Дослідивши та оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено при огляді копії свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Севастополя від 08.04.2005 року [PERSON] є чоловіком [PERSON] (а.с.29). При огляді лікарського свідоцтва про смерть №90 від 09.04.2014 року та довідки про причину смерті №90 від 09.04.2014 року було встановлено, що причиною смерті [PERSON] 07.04.2014 року стало вогнепальне поранення грудної клітини з ушкодженням легені. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого виконкомом Новофедорівської сільської ради Сакського району Автономної Республіки Крим від 09.04.2014 року [PERSON] [INFO] помер в смт. Новофедорівка Сакського району Автономної Республіки Крим. Згідно Витягу з протоколу Військово-лікарської комісії №154 від 13.08.2014 року було встановлено, що вогнепальне кульове поранення грудної клітини з пошкодженням легені, яке призвело до смерті [PERSON] дійсно пов`язане з виконанням обов`язків військової служби. Як вбачається\~з витягу\~із наказу\~командира військової\~частини [NUMBER] \~(по\~стройовій частині)\~№74\~від 09.04.2014\~року майора\~ [PERSON] старшого\~помічника начальника\~оперативного відділення,\~який загинув\~07.04.2014\~року в\~результаті вогнепального\~кульового поранення\~грудної клітки\~з пошкодженням\~легені,\~08.04.2014\~року виключено\~зі списків\~особового складу\~частини та\~всіх видів\~забезпечення. Як загальновідомо, у кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015 року №337-VIII, зазначені події розвивались за таким сценарієм: Збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20.02.2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків. 27.02.2014 \~ \~ \~ \~року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських сил України. За цих обставин лідер партії «Русское единство» Сергій Аксьонов у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, а також положення Будапештського меморандуму, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 01.03.2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. 03.03.2014 \~ \~ \~ \~року Державна прикордонна служба України повідомила про те, що протягом останніх діб спостерігаються чисельні випадки прибуття до Автономної Республіки Крим підрозділів Збройних сил Російської Федерації з порушенням міжнародних норм та угод. Так, 28.02.2014 року зафіксовано порушення повітряного простору держави України 10 бойовими гвинтокрилами Російської Федерації. Крім того, на аеродром "Гвардійський", всупереч забороні начальника гарнізону вказаного аеродрому, прибуло 8 військово-транспортних літаків Збройних сил Російської Федерації ІЛ-76. Також повідомляється, що 01.03-02.03.2018 року у порт Севастополя зайшли десантні кораблі Балтійського флоту Російської Федерації «Калінінград», «Мінськ», «Георгій обедоноеєц» \~ \~ \~ \~та Північного \~ \~ \~ \~флоту «Олені \~ \~ \~ \~горський Горняк». Міжнародною розвідувальною спільнотою «InformNapalm» зафіксовано, що операцію щодо окупації Криму виконували військовослужбовці Збройних Сил Російської Федерації з різних областей Росії. Зокрема, 15 окрема мотострілкова бригада Збройних сил РФ з місцем дислокації в Самарській області у 2014 році виконувала воєнні операції щодо окупації Криму, за що її особовий склад був нагороджений 4 медалями "За повернення Криму". Непоодинокими були блокування українських військових та прикордонних пунктів пропуску в Криму. Зокрема, Державна прикордонна служба України повідомила про блокування російськими військовослужбовцями українських прикордонників для того, щоб російська військова техніка могла вільно проходити на півострів. Крім того, повідомляється, що техніка та матеріальні засоби доставлялись десантними кораблями Чорноморського плоту Росії. Як приклад, у період з 28.02.2014 року в бухті «Казача» з двох кораблів вивантажили спочатку 18 вантажних автомобілів «Урал», а згодом - 17 автомобілів «Камаз» та один бронетранспортер. Міжнародно-правовий аналіз подій у Криму 2014 р. доводить, що Російська Федерація не отримала суверенітет над півостровом відповідно до жодного із передбачених міжнародним правом способів набуття території. Натомість, відбулась військова окупація Автономної Республіки Крим та м. Севастополь. При цьому, Росією порушено практично усі обов`язки держав, передбачені принципом територіальної цілісності та її ж міжнародно-правові зобов`язання, зокрема, за Статутом ООН, Гельсінським заключним актом НБСЄ, ст. 5 Угоди про створення Співдружності Незалежних Держав 1991 р., п. 2 Будапештського меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 р., ст. 2 Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною та Російською Федерацією 1997 p., Договором про україно-російський державний кордон 2003 р. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Згідно статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VII від 15.04.2014 року Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20.02.2014 року. Цей Закон визначив особливості діяльності державних \~ \~ \~ \~органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. З \~ \~ \~ \~метою правової протидії агресору Верховною Радою України також прийнято Закон України "Про санкції" від 14.08.2014 року №1644-VII, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської Операції. На виконання зазначеного Закону Кабінетом Міністрів України видано розпорядження від 11.09.2014 року №829-р "Про пропозиції \~ \~ \~ \~щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів" саме у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації. Преамбулою Закону України "Про особливості державної політики із забезпеченнядержавного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року № 2268-VІІІ визначено ставлення міжнародного співтовариства на незаконну окупацію та анексію Автономної Республіки Крим Російською Федерацією. Так, представники Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО. Парламентської Асамблеї ОБСЄ, [PERSON] , національних парламентів держав світу не визнають тимчасову окупацію Російською Федерацією частини території України та підтверджують невіддільне суверенне право \~ \~ \~ \~України на відновлення і збереження її територіальної цілісності в межах міжнародно визнаного державного кордону, включаючи територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Зазначають, що дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права, закладені, зокрема, в Європейській конвенції, в Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року та в Загальній декларації прав людини від 10.12.1948 року. За змістом абзацу 2 постанови Верховної ради України "Про Заяву Верховної Ради України "Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками незаконних квазідержавних територіальних утворень "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян" від 04.02.2015 року №145-VIII, з 20.02.2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незазежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки". Резолюція Європарламенту (2014/2965 (RSP)) від 15.01.2015 року щодо ситуації в Україні рішуче засуджує агресивну та експансіоністську політику Росії, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію Криму та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганда, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації, підкреслює, що такі дії є порушенням міжнародного права. Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи "Зниклі особи під час конфлікту в Україні" №2067 від 25.06.2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації та вводить термін "окупований" по відношенню до Автономної Республіки Крим та м. Севастополь. Резолюцією Генеральної асамблеї ООН віл 19.12.2016 року підтримано резолюцію Третього комітету Генеральної Асамблеї ООН "Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь (Україна)" та визнано Російську Федерацію державою - окупантом. 31.10.2017 року Третім комітетом (фокусується на тематиці прав людини) Генеральної Асамблеї ООН була ухвалена резолюція "Положение в области прав человека в Автономной Республике Крым и городе Севастополе, Украина" відповідно до якої Російська Федерація вважається державою - окупантом. 19.12.2017 року Генеральна асамблея ООН схвалила оновлену резолюцією про стан дотримання прав людини в окупованому Росією Криму, яка підтверджує, що між Україною і Росією існує міжнародний збройний конфлікт. Разом з тим, у документі засуджується ретроактивне застосування Російською Федерацією власних законів на окупованій території, примусове автоматичне присвоєння кримчанам російського громадянства та відсутність доступу до Криму \~ \~ \~ \~для Моніторингової Місії ООН з прав людини в Україні. Також резолюція вимагає від Російської Федерації «повністю і негайно» виконати проміжне рішення Міжнародного суду ООН від 19.04.2017 року у справі "Україна проти Російської Федерації" щодо відновлення громадян України на півострові і закликає російську окупаційну владу забезпечити освітній процес українською та кримськотатарською мовами, утриматись від збереження або накладання нових обмежень на можливості кримськотатарської спільноти зберігати свої представницькі інституції, включаючи Меджліс кримськотатарського народу. Крім цього, Гаазький трибунал визнав, що ситуація на території Криму та Севастополя -є рівнозначною міжнародному збройному конфлікту між Україною та РФ. Це вказано в щорічному звіті попереднього розслідування прокурора Міжнародного кримінального суду Фату Бенсуда від 14.11.2016 року. Судом також визначено, що встановлення факту правомірності початкової інтервенції, яка мала наслідком за собою окупацію територій України, не є необхідним. Таким чином, даний міжнародний конфлікт може бути розслідуваний згідно норм Римського Статуту. Відповідно до щорічного звіту попереднього розслідування прокурора Міжнародного кримінального суду від 04.12.2017 року міжнародний збройний конфлікт між Україною і Російською Федерацією розпочався не пізніше 26.02.2014 року, коли Російська Федерація задіяла особовий склад своїх збройних сил для отримання контролю над частинами території України без згоди уряду України. У звіті йдеться про утиски кримських татар, насильницьке переміщення 179 заарештованих осіб на територію РФ, примусову мобілізацію на військову службу жителів Криму, зникнення і вбивства, жорстоке поводження, порушення права на справедливе судочинство, захоплення майна. Також вказується, що право міжнародних збройних конфліктів можна застосувати і після 18.03.2014 року в тій мірі, в якій ситуація на території Криму і Севастополя буде рівнозначна триваючому стану окупації. Згідно з ч.3 ст.82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не потребують доказування, згідно приписам ч. 3 ст. 82 ЦПК України. У статті 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин першої та другої статті 124 Конституції України, делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) зазначено, що частину другу статті 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України. У Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) визначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території. У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі "Ілієску та інші проти Молдови та Росії" від 08 липня 2004 року № 48787/99; рішення ЄСПЛ у справі "Катан та інші проти Молдови та Росії" від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 та 18454/06; рішення ЄСПЛ у справі "Саргсян проти Азербайджану" від 16 червня 2015 року № 40167/06). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника ( рішення ЄСПЛ у справі "Ілієску та інші проти Молдови та Росії" від 08 липня 2004 року № 48787/9 , § 335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі "Саргсян проти Азербайджану" від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму. Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі "Саргсян проти Азербайджану" від 16 червня 2015 року №40167/06, § 132). Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої статті 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Таким чином, як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати судовий захист прав та свобод людини і громадянина, тобто саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до конституційних норм; право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Встановлення такого юридичного факту заявниці потрібно для визнання статусу [PERSON] , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права. Наведене тлумачення та застосування норм законодавства України узгоджується з практикою Верховного Суду. Так, постановою Верховного суду від 14.03.2018 року у справі № 363/632981/16-ц заяву фізичних осіб про встановлення факту, що має юридичне значення, задоволено та встановлено, що вимушене переселення з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області. Така ж правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах сформульована Верховним Судом в цивільній справі № 428/12368/16-ц. Отже, обставини, які свідчать про факт збройної агресії Російської Федерації проти України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні і тому, на підставі ч. 3 ст. 82 ЦПК України, не потребують доказування, а тому суд не може відмовити у встановленні цього факту. За таких обставин, суд вважає встановленим, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації загинув чоловік заявниці - [PERSON] , а тому порушено невід`ємне право на життя. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне задовольнити заяву у повному обсязі та встановити юридичний факт загибелі [PERSON] , [INFO] , 06.04.2014 року при виконанні обов`язку військової служби в смт. Новофедорівка Сакського району, Автономної Республіки Крим, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Україна.

Outcome: approved