Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Кудрявцева Тетяна Миколаївна про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння. Представник [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд ухвалити рішення, яким скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 1221486200:01:134:0370), загальною площею 0,059 га, серії ЯЖ № 135171, зареєстрований 21.10.2008 року, реєстраційний номер - 010812006189, виданий на ім`я [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та державну реєстрацію права власності за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на земельну ділянку (кадастровий номер 1221486200:01:134:0370), загальною площею 0,059 га, розташованою за адресою: [ADDRESS] ; витребувати у [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) і повернути у власність [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) земельну ділянку (кадастровий номер 1221486200:01:134:0370), загальною площею 0,059 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку у садовому товаристві «Дорожник» №3 Новоолександрівської сільської ради в с. Старі Кодаки, Дніпровського (попередня назва Дніпропетровський) району Дніпропетровської області BMP №028062 від 23 березня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Кудрявцевою Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 402, укладений між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) від 28.04.2010 року за реєстраційним номером 24464050 на садовий будинок [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідачів. [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином \~через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик зазначені особи вважаються повідомленими про дату, час і місце розгляду справи (а.с. 117,118, 163, 164, 165). [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву (а.с. 125-128), згідно з яким вважає позовні вимоги необґрунтованими, оскільки реєстрація права власності на його ім`я на спірне нерухоме майно була проведена у відповідності до вимог чинного законодавства. Крім того, зауважив на пропущення [PERSON] строку позовної давності та наявність судових рішень за аналогічними справами №175/541/2019 та №2-6434/11 та вирішенням спору по суті рішеннями у зазначених справах. [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав суду відзив на позов (а.с. 66-73), згідно з яким зауважив про безпідставність позову у зв`язку з ухваленням судових рішень за аналогічними справами №175/541/2019 та №2-6434/11 та вирішенням спору по суті рішеннями у зазначених справах. Представник [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визав з підстав, викладених у відзиві на позов. Приватний нотаріус Кудрявцева Т.М. у судове засідання не з`явилася, надала суду письмові пояснення (а.с. 51), згідно яких нею у відповідності до вимог чинного законодавства 23 березня 2010 року було посвідченого Договори купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером 1221486200:01:134:0370 за адресою: [ADDRESS] . Будь-яких порушень при посвідченні зазначених Договорів вчинено не було. Просила суд ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства та розглядати справу за її відсутності. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими\~ст. 89 ЦПК України, дійшов до наступного. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)\~вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1\~ст.4 ЦПК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У абзаці 10 пункту 9\~рішення Конституційного Суду України від 30 січня\~\~2003 року № 3-рп/2003\~правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Окрім того, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу\~в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1\~ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може\~захистити цивільне\~право або\~інтерес іншим\~способом,\~що встановлений\~договором або\~законом чи\~судом у\~визначених законом\~випадках.\~ Разом із цим, відповідно до ч 3. ст. 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень\~частин другої - п`ятої статті 13\~цього Кодексу. Так, відповідно до ч.ч. 2 - 4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ст.\~76,\~77,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 27 листопада 2011 року [PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності, витребування нерухомого майна та зобов`язання вчинити певні дії. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2015 року по справі №2-6434/11 задоволено позовні вимоги частково. Відповідно до зазначеного судового рішення, витребувано у [PERSON] і повернути у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 590 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язано Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського районного управління юстиції скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 590 кв.м.,що розташована за адресою: [ADDRESS] . Обставини,\~які визнаються\~учасниками справи,\~не підлягають\~доказуванню,\~якщо суд\~не має\~обґрунтованого сумніву\~щодо достовірності\~цих обставин\~або добровільності\~їх визнання.\~Обставини,\~які визнаються\~учасниками справи,\~зазначаються в\~заявах по\~суті справи,\~поясненнях учасників\~справи,\~їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ст. 82 ЦПК України). Так, у ході розгляду справи №№2-6434/11 судом встановлено, що 29 листопада 2007 року між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі укладено договір №1 купівлі-продажу будівлі та земельної ділянки № [NUMBER] у садовому товаристві «Дорожник» Новоолександрівської сільської ради в с. Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області. На підтвердження виконання зобов`язань за вищевказаним договором сторонами складено акт приймання-передачі будівлі та земельної ділянки, згідно з яким [PERSON] передав у власність [PERSON] будівлю та земельну ділянку № [NUMBER] у садовому товаристві «Дорожник» Новоолександрівської сільської ради в с. Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області, за що отримав грошові кошти у розмірі 25 250,00 грн. Після звернення [PERSON] до Дніпропетровського районного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» їй стало відомо, що на підставі рішення третейського суду від 08 липня 2008 року та ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2008 року власником спірного нерухомого майна є [PERSON] . Встановлено, що рішенням третейського суду від 08 липня 2008 року у справі №0707/08-59 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору кулівлі-продажу та визнання права власності. Так, 30 жовтня 2008 року за заявою [PERSON] рішення третейського суду від 08 липня 2008 року скасовано у зв`язку з нововиявленими обставинами, а ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2008 року за заявою третейського судді скасовано ухвалу Новомосковського міськрайонного суду від 17 липня 2008 року про видачу [PERSON] виконавчих листів на підставі рішення третейського суду від 08 липня 2008 року. Згідно матеріалів судової справи №2-6434/11, в подальшому рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2009 року було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 328 250,00 грн. А ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2010 року змінено спосіб та порядок виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2009 року, а саме: звернуто стягнення на дачний будинок у садовому товаристві «Дорожник» № 3 Новоолександрівської сільської ради в с. Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області та визнано за [PERSON] право власності на нього. Так, на підставі ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2010 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на дачний будинок у садовому товаристві «Дорожник» №З Новоолександрівської сільської ради в с. Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Далі, 23 березня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого останній набув право власності на дачний будинок у садовому товаристві «Дорожник» № 3 Новоолександрівської сільської ради в с. Старі Кодаки Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Однак, судом встановлено і те, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серія ДН № 043540 від 18 вересня 2000 року [PERSON] є власником земельної ділянки № [NUMBER] площею 0,059 га у садовому товаристві «Дорожник» Новоолександрівської сільської ради. Як вбачається з матеріалів судової справи № 2-6434/11, зокрема із довідки садового товариства «Дорожник», [PERSON] був членом садового товариства з 1987 року до 2007 року включно, земельна ділянка приватизована відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ДН № 043540 від 18 вересня 2000 року. Відповідно до державного акта [PERSON] від 18 вересня 2000 року, перший примірник державного акта видано [PERSON] , а другий зберігається у Новоолександрівській сільській раді народних депутатів. Підчас розгляду справи №2-6434/11, у судовому засіданні судом було оглянуто оригінал державного акта серії ДН № 043540 від 18 вересня 2000 року [PERSON] на право приватної власності на земельну ділянку, який зберігається в архівній справі Управління Держземагентства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області та завірено його копію судом. Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову у справі №2-6434/11, виходив з того, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а саме в частині витребування у [PERSON] і повернення у власність [PERSON] земельної ділянки [ADDRESS] , садове товариство «Дорожник», та зобов`язання відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського районного управління юстиції скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку. В іншій частині в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Не погодившись з рішенням суду, [PERSON] подав апеляційну скаргу на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2015 року. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2016 року апеляційну скаргу задоволено частково, відмовлено [PERSON] в частині задоволення позовних вимог щодо скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Обґрунтовуючи своє рішення суд апеляційної інстанції зазначив, що після скасування рішення третейського суду (30 жовтня 2008 року) на підставі якого була здійснена реєстрація права власності на нерухоме майно (садовий будинок та земельна ділянка) за [PERSON] , вказана реєстрація права власності скасована не була, у зв`язку з чим в подальшому на підставі ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2010 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на садовий будинок [ADDRESS] у зв`язку із зміною способу виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики на користь [PERSON] та останній став власником спірного нерухомого майна, після чого відчужив його [PERSON] . З матеріалів судової справи № 2-6434/11 вбачається, що згідно договору купівлі- продажу садового будинку від 23 березня 2010 року [PERSON] продав [PERSON] садовий будинок [ADDRESS] в садівничому товаристві «Дорожник» на земельній ділянці площею 590 кв.м приватної власності з кадастровим номером 1221486200:01:134:0370, садовий будинок належить продавцю [PERSON] на праві приватної власності та був отриманий ним згідно рішення Дніпропетровського районного суду від 08.06.2009 року та ухвали Дніпропетровського районного суду від 01.02.2010 року і зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 09.03.2010 року за реєстраційним №24464050. Цей договір купівлі-продажу садового будинку посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Кудрявцевою Т.М. та зареєстровано в реєстрі за № 402. Згідно з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №25996067 від 28.04.2010 року зазначений садовий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.2010 року у зв`язку з чим прийняте рішення про реєстрацію права власності 28.04.2010 року та зареєстровано за реєстраційним номером 24464050. Згідно відповіді управління Держземагенства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області за № 31-403-0.4-3480/2-15 від 05.10.2015 року на запит [PERSON] вбачається, що відповідно до Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі, - спірна земельна ділянка зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі рішення третейського суду від 08 липня 2008 року та йому видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №135171, зареєстрований 21.10.2008 року, реєстраційний номер - 010812006189. Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції від 01 лютого 2016 року, [PERSON] подав касаційну скаргу на рішення судів першої та апеляційної інстанції. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2016 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2016 року залишено без змін. Таким чином в судовій справі №2-6434/11 судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій були встановлені наступні факти, які відповідно до ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню: ?земельна ділянка № [NUMBER] у садовому товаристві «Дорожник» Новоолександрівської сільської ради в с. Старі Кодаки, площею 590 кв. м з кадастровим номером 1221486200:01:134:0370 з 1987 року належала на [PERSON] . На підставі рішення Новоолександрівської сільської Ради народних депутатів від 09 вересня 1999 року [PERSON] було видано державний акт серії ДН № 043540 від 18 вересня 2000 року про право приватної власності на землю; ?станом день розгляду справи земельна ділянка зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі рішення третейського суду від 08 липня 2008 року та йому видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 135171, зареєстрований 21.10.2008 року, реєстраційний номер - 010812006189; ?30 жовтня 2008 року рішення третейського суду від 08 липня 2008 року скасовано у зв`язку з нововиявленими обставинами, а ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 листопада 2008 року за заявою третейського судді скасовано ухвалу Новомосковського міськрайонного суду від 17 липня 2008 року про видачу [PERSON] виконавчих листів на підставі рішення третейського суду від 08 липня 2008 року; ?на підставі договору купівлі-продажу садового будинку від 23 березня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Кудрявцевою Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 402, [PERSON] продав [PERSON] садовий будинок [ADDRESS] в садівничому товаристві «Дорожник» на земельній ділянці площею 590 кв.м приватної власності з кадастровим номером 1221486200:01:134:0370, у зв`язку з чим прийняте рішення про реєстрацію права власності 28.04.2010 року та зареєстровано за реєстраційним номером 24464050; Таким чином, на момент укладання спірного договору купівлі-продажу садового будинку земельна ділянка не належала продавцю будинку [PERSON] та станом на день ухвалення судового рішення у даній справі, право власності на земельну ділянку зареєстроване за [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно із правовим висновком Верховного Суду України від 28 січня 2015 року (справа № 6-218цс14) за змістом ч. 1 ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення третейського суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Отже, спірне нерухоме майно, а саме спірна земельна ділянка вибула із володіння [PERSON] на підставі рішення третейського суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, а тому це майно вибуло з володіння власника поза його волею. Оскільки нерухоме майно вибуло з володіння [PERSON] у зв`язку з шахрайськими діями [PERSON] , тобто незаконно та без волі [PERSON] , останній має право витребувати своє майно з чужого незаконного володіння. Згідно з ч.1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відтак, витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога позивача до відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння, яка повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки. Таким чином, вказані позивачем у позовній заяві підстави повинні підтверджувати його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном (безтитульний статус його володіння). Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього. За вищенаведеними обставинами, встановленими в судовій справі №2-6434/11 вбачається, що [PERSON] , як власник спірної земельної ділянки втратив володіння цим майном поза своєї власної волі, у зв`язку з чим останній вимушений звернутися до суду з цією позовною заявою щодо витребування вказаної земельної ділянки у [PERSON] . Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 373 ЦК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Як вбачається з вищевикладеного, після того як спірна земельна ділянка вибула з володіння [PERSON] поза його власної волі, на цій земельній ділянці було збудоване самочинне будівництво. Згодом, на підставі ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2010 року змінено спосіб та порядок виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 червня 2009 року, а саме: звернуто стягнення на дачний будинок [ADDRESS] , який нібито належав кредитору - [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на нього. Але, спірний дачний будинок ніколи не перебував у власності [PERSON] , а мав статус самочинно збудованого нерухомого майна. Відповідно до позиції Верховного Суду, аналіз норми частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об`єкт нерухомості за такою особою (постанова від 19.09.2018 у справі № 2-962/2009). Після цього, 23.03.2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу (посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Кудрявцевою Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 402), на підставі якого [PERSON] набув право власності на дачний будинок [ADDRESS] . Як рішення\~Дніпропетровського районного\~суду Дніпропетровської\~області від\~08\~червня 2009\~року й\~ухвала Дніпропетровського\~районного суду\~Дніпропетровської області\~від 01\~лютого 2010\~року,\~так і\~договір купівлі-продажу\~спірної нерухомості\~від 23.03.2010\~року,\~відбулися вже після того, як ухвалою Третейського суду від 30 жовтня 2008 року було скасоване рішення Третейського суду від 08 липня 2008 року про визнання договору купівлі- продажу дійсним та визнання права власності на об`єкти спірного майна, та 05 листопада 2008 року ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області було скасовано ухвалу цього ж суду від 17 липня 2008 року про видачу виконавчого листа [PERSON] та відмінено реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкти спірного нерухомого майна (земельної ділянки). Відповідно до\~предмету договору\~купівлі-продажу\~від 23.03.2010\~року,\~продавець ( [PERSON] )\~передав,\~а покупець\~( [PERSON] )\~прийняв у\~власність садовий\~будинок [ADDRESS] \~у садівничому\~товаристві «Дорожник»\~на земельній\~ділянці площею\~590\~кв.м.,\~приватної власності,\~з кадастровим\~номером 1221486200:01:134:0370,\~і сплатив\~за нього\~оговорену цим\~договором суму\~грошей. Садовий будинок відчужується разом із земельною ділянкою. Таким чином [PERSON] відчужив [PERSON] земельну ділянку, яка ніколи йому не належала. Відповідно до ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В силу ч. ч. 1,2 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відтак, належним способом захисту порушеного права власності [PERSON] на земельну ділянку є, серед іншого, визнання недійсним договору купівлі-лродажу садового будинку від 23 березня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Кудрявцевою Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 402. [PERSON] є власником спірної земельної ділянки та має намір користуватися нею на власний розсуд у тому числі вести садівництво, побудувати на неї будинок та в подальшому зареєструвати у єдиному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідне право власності на таке майно. Але, реєстрація права власності на житловий будинок за [PERSON] фактично порушує право [PERSON] на розпорядження належним йому майном (земельною ділянкою). Згідно з ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з п. З ч, 2 ст. 16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. Відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відтак,\~єдиним вирішенням\~спірного питання\~є захист\~у судовому\~порядку,\~шляхом скасування\~державної реєстрації\~права власності\~на дачний\~будинок [ADDRESS] за [PERSON] . Суд не бере до ували доводи відповідачів у вид визах на позов, оскільки фактично дана позовна заява подана на виконання вимог Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2016 року та Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2016 року. У відповідності до положень\~статті 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України стягнути з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суму сплаченого судового збору у розмірі 3073,60 грн., тобто по 1024,50 грн. з кожного.

Outcome: approved