Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

Позивач ПАТ «Акцент-Банк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва під головуванням судді [PERSON] від 21.10.2016 року відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до [PERSON], третя особа: СПД [PERSON] про стягнення заборгованості. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 січня 2018 року, вищезазначена справа за єдиним унікальним номером 754/12172/16-ц, номер провадження 2/754/69/18, передана судді Бабко В.В. у зв'язку з звільненням судді [PERSON] 19.01.2018 року Деснянським районним судом винесено ухвалу про прийняття до розгляду справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» до [PERSON], третя особа: СПД [PERSON] про стягнення заборгованості. 23.05.2018 року в судовому засідання за клопотанням представника відповідача СПД [PERSON] було залучено до справи в якості третьої особи. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 30.06.2015 року між позивачем ПАТ «Акцент-Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір №АВНОRG155230022 відповідно до укладеного договору, відповідач отримала споживчий кредит у розмірі 14352,00грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач свої зобов'язання за договором АВНОRG155230022 виконав, надав споживчий кредит в розмірі 14352,00грн. Отже, в результаті невиконання відповідачем своїх зобов'язань позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «Акцент-Банк» суму заборгованості за договором АВНОRG155230022 від 30.06.2015 року в розмірі 28581,86грн, а саме заборгованість за кредитом 14352,00грн, заборгованість по відсоткам за користування кредитом в розмірі 17,15грн, заборгованість по комісії за користування кредитом в розмірі 8037,12грн, пеня за несвоєчасність виконання за договором в розмірі 4338,36грн, а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00грн штраф (фіксована частина), 1337,23грн штраф (процентна складова). 17.05.2018 року представник відповідача надав суду відзив в якому пояснив, що 28.06.2015 року до відповідача [PERSON] в квартиру прийшов незнайомий їй чоловік, який назвався підприємцем [PERSON], який виготовляє на замовлення металопластикові вікна. Він надав їй для ознайомлення рекламу, в якій було зазначено його адресу: вул. [PERSON]. 11, та номери телефонів, а також було зазначено, що розстрочка платежу становить 0% та знижка як пенсіонеру 17 %. [PERSON] повідомив їй, що вартість замовлення для квартири буде становити приблизно 25000грн, з яких потрібно заплатити при укладенні договору 3000грн, а 22000грн сплачувати рівними частками протягом трьох років, оформивши в банку з його допомогою безпроцентний кредит. Відповідач погодилась на оформлення замовлення на таких умовах. Підприємець [PERSON] здійснив заміри вікон і підрахував, що вартість замовлення становить 25745грн, які замовник буде сплачувати на умовах, які він повідомив. На вимогу [PERSON] відповідачка сплатила йому кошти в сумі 3100грн (в якості часткової оплати замовлення, оплати замірів). Жодних розрахункових документів [PERSON] їй не видав. Того ж дня між ними було укладено Договір на виконання замовлення і [PERSON] повідомив відповідачу, що 30.06.2015 року він приїде за нею і відвозе до відділення банку, в якому їй оформлять безпроцентний кредит на три роки на суму 22745грн. Відповідач [PERSON] 30.06.2015 року приїхала в офіс до підприємця [PERSON] ( по [ADDRESS] і він відвіз її в Торговий центр «Караван» по проспекту Московському, 23, в якому знаходився представник відділення ПАТ «Акцент-Банк» [PERSON] підвів відповідача до менеджера банку [PERSON] і попросив її оформити відповідачу кредит в сумі 23000грн. Менеджер відповіла, що може оформити лише на 14000грн, взяла у відповідача паспорт і код, і оформила на її ім'я заяву позичальника №АВНОлбі55230022, довідку про умови кредитування і графік погашення кредиту. Все було надруковано дуже дрібним шрифтом, і відповідач не могла прочитати, вважала, що оформила безпроцентний кредит на три роки, як їй обіцяв [PERSON] Менеджер банку не роз'яснювала відповідач жодних умов кредиту. Відповідач отримала від менеджера банку свої екземпляри заяви позичальника, довідки про умови кредитування та графіку погашення кредит і поїхала додому. В квартирі за допомогою окулярів вона уважно прочитала текст вказаних документів і з'ясувала, що умови викладені в заяві позичальника, а також в інших документах складених банком не відповідають умовам пропозиції підприємця [PERSON] оскільки згідно умов кредиту і графіку платежів вона повинна сплачувати банку крім суми кредиту 14000грн ще щомісяця винагороду в сумі 574грн, що становить 20566,00грн, а загальна сума повернення коштів банку 35045,00грн при отриманні нібито безпроцентного кредиту в сумі 14000грн.Наступного дня, відповідач поїхала до менеджера банку і повідомила, що вона розриває кредитний договір (примірник якого вона не отримувала, так як я підписувала тільки заявку на кредит) і просить нікому не перераховувати кошти від її імені. Менеджер банку повідомила відповідачу, що грошові кошти в сумі 14000грн перераховані від її імені підприємцю [PERSON] одразу після підписання заявки на кредит і їй було відмовлено в розірванні кредитного договору. Відповідач поїхала до офісу підприємця [PERSON] і повідомила про те, що він разом з менеджером банку обманули її про умови повернення безпроцентного кредиту і стала вимагати розірвання договору на виготовлення вікон і повернення грошей в сумі 14000грн банку, а 3100грн їй. [PERSON] відмовився розривати договір замовлення і повертати гроші. 18.06.2018 року представник позивача надав відповідь на відзив, зазначив, що пояснення представника відповідача в даному відзиву є такими, що не відповідають дійсності, а саме відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Однак варто зазначити, що банком було виконано всі умови кредитного договору, надано позивачці кредит, за її вказівкою у кредитному договорі перераховане отримані нею грошові кошти на рахунок її контрагента у споживчому договорі щодо надання послуг з виготовлення виробів ПВХ. Однак позивачка не повернула Банку отримані нею кошти разом з заявою про відмов від договору споживчого кредиту. Також, що відповідач підписала заяву позичальника, довідку про умови кредитування та графік погашення кредиту. Всі дані документи разом складають кредитний договір (разом з Умовами та Правилами, що розміщені на сайті Банку) і містять особистий підпис позивачки. Приймаючи до уваги таку кількість підписаних відповідачем документів, не можливе не сумніватись у її словах щодо нерозуміння того факту, на яких умовах вона підписує кредитний договір. Та й викладені всі вказані документи звичним шрифтом, розмір якого дозволяє вільного його читати без додаткових засобів. А якщо відповідач, в силу віку чи з інших причин, має вади зору, то вона вільно могла скористатись окулярами підписанням даних документів. Доказів, що б підтверджували наявність обставин щодо примушування обманом до підписання вказаних документів в позовній заяві не вказано. В судове засідання 30.07.2018 року представник позивача не з'явився, до суду надійшла відповідь на відзив, в якому представник позивача підтримує вимоги та просить суд задовольнити позовну заяву. Представник відповідача в судовому засіданні 30.07.2018 року заперечував проти позовних вимог, просив відмовити посилаючись на викладені обставини у відзиві. Третя особа - СПД [PERSON] належним чином повідомлений про час, дату та місце судового засідання не з'явився, про причини не явки суд не повідомив. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши представника відповідача, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені та підтверджені матеріалами справи наступні факти. 28.06.2015 року між підприємцем [PERSON] та [PERSON] був укладений договір на виконання замовлення СU-1233R. Відповідно до п.1.1. Договору СU-1233R замовник поручається, а виконавець зобов'язується організувати роботу по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкції за розцінками виконавця. Згідно п.2 Договору СU-1233R, вартість виробів становить 24745грн, завдаток 3000грн, борг «до передачі у власність» 22745грн. 30.06.2015 року між позивачем ПАТ «Акцент-Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір шляхом підписання Заяви позичальника №АВНОRG155230022 відповідно до укладеного договору відповідач отримала кредит у розмірі 14352грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до п.10 Заяви № АВНОRG155230022 від 30.06.2015 року, кредит надається позичальнику на наступні цілі оплати товару згідно з переліком (Товару) шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок СПД [PERSON] [NUMBER] у АТ «Уккрсиббанк», МФО 351005, код ЄДПОУ [NUMBER]. Опис предмету застави: вікна/двері металопластикова конструкція (балкон Б/К вікна), кількість - 1шт, загальна вартість 23000грн. Згідно п.16 Заяви № АВНОRG155230022 від 30.06.2015 року, згодна, що ця заява разом із запропонованими ПАТ «Акцент-Банк» Умови та правилами, що розміщенні на сайті банку, тарифами складає між мною та Банком кредитно-заставний договір. Підтверджую, що вся надана інформація достовірна. Зобов'язуюсь про всі зміни повідомляти в банк не пізніше 15 днів від моменту їх виникнення. Пункт 2.1. Умов та правил, банк зобов'язується надати позичальнику кредит шляхом перерахування на рахунок торгівельно-сервісному підприємству. Пункт 2.2. Умов та правил, позичальник доручає Банку, без додаткового узгодження, здійснювати списання та перерахування кредитних коштів з кредитного рахунку на користь ТСП та Банку на рахунки зазначені у Заяві. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов'язків. Згідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ст. 205, ч.1, 2 ст.207, ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що наявність договору чи іншого правочину є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно ст. 1056 Цивільного кодексу України, позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] встановивши, що підписана заява №АВНОRG155230022 від 30.06.2015 року ускладнює її матеріальне становище, відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.16 Заяви, 03.07.2015 року направила до ПАТ «Акцент-Банк» письмову заяву про відмову від кредитного договору укладеного 30.06.2015 року. Однак, листом 09.07.2015 року ПАТ «Акцент-Банк» було повідомлено відповідача, що банк виконав свої зобов'язання і відмовляє їй в проханні розірвати кредитний договір № АВІ-КЖОІ55230022 від 30.06.2015 року. Також відповідачу було повідомлено, що після надання нею Банку документів про неотримання товару Банком буде підготовлено запит на повернення коштів від продавця, що були перераховані за товар згідно умов кредиту. Відповідач направила лист-повідомлення підприємцю [PERSON] про розірвання договору замовлення і повернення коштів в сумі 17 100грн. 22.07.2015 року ФОП [PERSON] направив відповідачу письмову відповідь про те, що вона сплатила не 17100грн, а 16800грн і він вимагає від неї сплатити ще 8945грн. Також у листі підприємець [PERSON] зазначив, що якщо до 05.08.2015р. [PERSON] не сплатить борг до передачі у власність відповідно до п.2.3 договору, буде прийнято рішення про розірвання в односторонньому порядку на підставі п. 4.1. Договору СU-1233R. 04.08.2015 року відповідач повторно звернулась до ПАТ «Акцент-Банк» з проханням розглянути її заяву від 03.07.2015 року по суті, додавши письмо відповідь ФОП [PERSON], якою підтверджується, що товар від продавця [PERSON] не отримувала. Листом 08.09.2015 року ПАТ «Акцент-Банк» повідомив відповідачу, що їй було повторно відмовлено в розірванні кредитного договору № АВЬКЖС155230022 від 30.06.2015 року. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 року. За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Як встановлено судом ФОП [PERSON] отримав кошти від відповідача в розмірі 3100грн, та ПАТ «Акцент-Банк» відповідно до договору №АВНОRG155230022 споживчого кредиту перерахував грошові кошти на поточний рахунок СПД [PERSON], але після цього свої зобов'язання [PERSON] відповідно до Договору СU-1233R не виконав. Відповідач виконала умови як п.17 Заяви так і ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», протягом чотирнадцяти календарних днів повідомила Банк про бажання відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту та надала належні докази про відсутність товару. Банк порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів. Банк не надав відповідачу повної, всебічної, об'єктивної та достовірної відповіді щодо відмови про розірвання кредиту. Банком не було дотримано вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що є грубим порушенням прав та інтересів споживача. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини. здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо ціну продукції визначено неналежним чином. Відповідно до принципу Верховенства права, через призму ст. 3 Конституції України, людина та її права визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. За визначенням Конституційного Суду України у постановлених ним рішенням, верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема, у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується законодавством як однією з його форм, включаючи інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традиції, звичаї, які легітимовані суспільством та відповідають ідеології справедливості. Зазначені принципи справедливості, добросовісності, рівності та свободи у відносинах споживчого кредитування в повній мірі знайшли своє відображення у ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Положеннями ст. 42, 92 Конституції України визначено, що громадянам України гарантовано, що держава захищає права споживачів, здійснюючи контроль за якістю і безпечністю усіх видів послуг та, встановлюючи законами України засади створення та функціонування грошового та кредитного ринків, має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Враховуючи те, що споживач фінансових послуг фактично є слабким суб'єктом економічних відносин, держава забезпечує його захист, а також рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Наведений підхід до правовідносин у сфері споживчого кредитування прописано і Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" Міжнародними актами і, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985 року № 39/248 констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів, серед яких визначено сприяння у боротьбі зі шкідливою діловою практикою підприємств, яка негативно відбивається на споживачах. Хартією захисту споживачів, ухваленою 25 сесією консультативної асамблеї Європейського союзу у 1973 році за № 543 передбачено, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, оскільки споживачу під час укладення кредитного договору об'єктивно бракує знань для здійснення правильного вибору послуг із запропонованих на ринку та оцінки укладеного договору. Між тим, обставин щодо наявності таких цивільних правовідносин між сторонами, на що як на правову підставу позову посилався представник позивача, судом не встановлено, у зв'язку з чим обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає встановленим обставинам. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 76-79 та 81 ЦПК України. Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. У відповідності до ч.2 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати у справі стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed