Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON]В, третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Копищенської сільської ради Олевського району Житомирської області про визначення місця проживання дітей, в якому зазначила, що перебувала у зареєтрованому шлюбі з відповідачем, який в подальшому рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 жовтня 2016 року розірвано. Від спільного проживання мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], однак при постановленні рішення про розірвання шлюбу місце проживання неповнолітніх дітей, з ким саме із батьків будуть проживати діти, не було вирішено.Тому позивачка вимушена звернутись до суду з позовом про визначення місця проживання дітей. Позивач в судове засідання не з'явилася, хоч про час та день слухання справи була повідомлена належним чином, однак надала суду заяву, в якій свої вимоги підтримала у повному обсязі, просила задоволити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоч про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, заперечень проти позову не надав. Третя особа представник Олевської міської ради Житомирської області в судове засідання не зявився, хоч про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, однак надали заяву, в якій позовні вимоги підтримали та просили розглянути справу без їх участі. Проаналізувавши матеріалами справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у зареєтрованому шлюбі з відповідачем, який в подальшому рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 жовтня 2016 року розірвано (а.с.7). Від спільного проживання мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.5,6), однак при постановленні рішення про розірвання шлюбу місце проживання неповнолітніх дітей, з ким саме із батьків будуть проживати діти, не було вирішено. Відповідно до ст.157 ч.1,2,3 Сімейного кодексу України "Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини". Стаття 161 ч.1 Сімейного кодексу України передбачає "Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом". Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.24 постанови №16 від 12 червня 1998 року\~ "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи з рівності прав та обовязків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків\~ виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у п.6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.\~ У відповідності до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України "Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати." Оскільки позивачкою, згідно платіжного доручення, понесені судові витрати по оплаті судового збору на користь держави в сумі 551,20 грн, тому позов в цій частині також підлягає задоволенню. Враховуючи встановлені обставини справи, положення вищевказаних норм національного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved