Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

12.04.2017 року [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] - [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. У обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20 червня 2012 року померла [PERSON], яка по день смерті постійно проживала та була зареєстрована в [INFO] - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майно, яке складається із 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями по вул. Чудо-Михайлівська (колишня Леніна), 96 в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області, спадкоємцем за заповітом якого є [PERSON], яка прийняла спадщину шляхом подачі відповідної письмової заяви до [PERSON] державної нотаріальної контори. У ході підготовки матеріалів для оформлення спадщини на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями встановлено, що правовстановлюючий документ на нерухоме спадкове майно [PERSON] при житті не отримала. У зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно державним нотаріусом було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом і рекомендовано звернутися до суду. [PERSON] просить визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину житлового будинку, що складається з трьох житлових кімнат, позначеного в плані під літерою "А", веранди, сарая "Б", погріба під сараєм "Б-1" вартістю 61534 грн., що знаходяться по вул. Чудо-Михайлівська, 96 в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася. Від представника позивача за довіреністю від 20.03.2017 року [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області в судове засідання не з'явився, від представника відповідача за довіреністю від 04.05.2017 року [PERSON] поступила заява про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, не заперечує щодо задоволення позовних вимог [PERSON] Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 20 червня 2012 року в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-АМ № 240093, виданим виконкомом [PERSON] - [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницькій області 21 червня 2012 року (а.с.10). [PERSON] постійно проживала та була зареєстрована в [INFO] -Шаргородська Шаргородського району Вінницької області по вул. Леніна (Чудо Михайлівська), 96, що підтверджується довідкою Виконкому [PERSON] - [PERSON] сільської ради № 1932 від 17.08.2012 року (а.с.11) та погосподарськими книгами (а.с.12-37), оглянутими судом. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Спадкоємцем за заповітом померлої [PERSON] є [PERSON] (до одруження [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-АМ №014733, виданого виконкомом Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області 15 лютого 2006 року) (а.с.8,9). Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем Слободо - Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області 27 березня 1976 року за реєстром № 4, [PERSON] заповіла своїй племінниці [PERSON] все майно, яке буде належати їй на день смерті, а саме одну другу частину житлового будинку, який складається з трьох кімнат, веранди, сараю та погребу під сараєм в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області (а.с.9). На день смерті [PERSON] вказаний заповіт не змінено і не відмінено (а.с.9-на звороті). Позивач [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняла шляхом подачі у визначений законом термін заяви про прийняття спадщини до [PERSON] державної нотаріальної контори. В ході підготовки матеріалів для оформлення спадщини за заповітом з'ясувалося, що спадкодавцем не був отриманий правовстановлюючий документ на житловий будинок з господарськими будівлями, у зв'язку з чим позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Із оглянутого в судовому засіданні технічного паспорту на житловий будинок по вулиці Чудо-Михайлівська, 96 в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області вбачається, що свідоцтво про право власності на домоволодіння в матеріалах технічного паспорту відсутнє. Згідно довідки КП "Могилів - Подільське МБТІ" №138 від 7 квітня 2017 року право власності на житловий будинок по вулиці Чудо-Михайлівська (Леніна), 96, що знаходиться в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області, не реєструвалося (а.с.41). Згідно довідки Виконкому Слободо-Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області №486 від 16.03.2017 року одна друга частина житлового будинку в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області по вул. Чудо-Михайлівська, 96 належить [PERSON] на підставі рішення [PERSON] районної ради №102 від 20.06.1991 року (а.с.42). Відповідно до рішення 11 сесії 21 скликання від 21.12.1993 року зі змінами та доповненнями рішенням 7 сесії 6 скликання від 30.09.2011 року Слободо-Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку орієнтовною площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану у с. Слобода - [PERSON] по вул. Леніна, 96 (а.с.38,39). На зазначеній земельній ділянці знаходиться спадковий будинок. Державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори Вінницької області [PERSON] 4 березня 2016 року винесено постанову про відмову у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на одну другу частину житлового будинку, розташованого за адресою: Вінницька область, Шаргородський район, с. Слобода - [PERSON], вул. Чудо - Михайлівська, 96 через відсутність правовстановлюючого документу на вказане спадкове майно (а.с.50). Із звіту №2714 про незалежну оцінку спадкової частини камяного житлового будинку літера «А», загальною площею 84,7 м.кв., розташованого по вул. Чудо-Михайлівська, 96 в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області вбачається, що спадкове домоволодіння складається із одної другої частини камяного житлового будинку літера «А», який складається з трьох житлових кімнат, веранди, сарая, погріба під сараєм. Загальний стан будівлі задовільний. Загальна вартість вказаного нерухомого майна станом на 21.03.2017 року становить 61534 грн. ( а.с. 43-48). Таким чином, факт належності спадкодавцю [PERSON] на праві власності одної другої житлового будинку по вулиці Чудо-Михайлівська (Леніна), 96 в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області підтверджений вище зазначеними письмовими доказами, дослідженими і перевіреними судом. При вирішенні даного спору суд враховує норми цивільного законодавства, які діяли на час виникнення права у спадкодавця [PERSON] на момент закінчення будівництва, зокрема зміну редакції ч.4 ст.331 і ч.4 ст.334 ЦК України та інших норм цивільного законодавства, положення ЦК України 1963 року, Законом України " Про власність", ЗУ від 07.12.1990 року " Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування" ЗУ від 25.12.1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 року № 105 " Про порядок обліку житлового фонду в Українські РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими ЦСУ СРСР 13.04.1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5 24. За змістом зазначених нормативних актів питання узаконення будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги відносилось до компетенції місцевих рад, а виникнення права власності на житлові будинки незалежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом МЮ Української РСР від 31.10.1975 року за № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року, і записи в них визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності на нерухоме та рухоме майно. Згідно з Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства УРСР 31.01.1966 року, погодженої з заступником Голови Верховного Суду УРСР 15.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року за № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу. Будинки та домоволодіння в селах державній реєстрації не підлягали. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 року № 105 у 1985 1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалося рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Рішенням виконавчого комітету [PERSON] районної ради народних депутатів Вінницької області від 22.10.1987 року № 244 "Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району зобовязано виконкоми сільських рад забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду громадян, що мають житлові будинки на праві особистої власності в селах району. На час проведення інвентаризації житлового фонду в селах Шаргородського району Вінницької області [PERSON] була головою двору, що знаходиться в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області по вул. Чудо - Михайлівська (Леніна), 96, до складу якого входить одна друга частина житлового будинку, веранда, сарай, погріб під сараєм, рік забудови до 1918 року, що підтверджується даними погосподарських книг за 1971-2015 роки (а.с.12-37). Відповідно до погосподарських книг, оглянутих судом, у спадковій частині будинку № 96 по вулиці Леніна в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області постійно, з дня забудови будинку і до дня смерті 20 червня 2012 року проживала і була зареєстрована [PERSON] (а.с.12-46). Таким чином, на день смерті [PERSON] її право власності на одну другу частину житлового будинку з господарськими будівлями по вулиці Чудо-Михайлівська (Леніна), 96 в с. Слобода - Шаргородська Шаргородського району Вінницької області було набуто та посвідчено у порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, а тому зазначена частина житлового будинку з господарськими будівлями входить до складу спадщини після її смерті. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно і регулюються ст.ст. 13,41,55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 328, 1216, 1217, 1218,1220, 1223, 1269, 1270 ЦК України. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом. Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року; статей 7, 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 3 ст. 10, ст.ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно з п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК\~ України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного цивільно правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на\~рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004\~у справі № 1-33/2004. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом… Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). За правилами ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до вимог ч.1 ст. 1269 спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За приписами ст.1270 для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з відкриття спадщини. В силу ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Умовою для переходу в порядку спадкування прав власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що право [PERSON] на отримання у власність спадкового майна порушено і підлягає судовому захисту.

Outcome: approved