Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб [PERSON] в інтересах Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк звернулася в Царичанський районний суд Дніпропетровської області з позовом до [PERSON], предмет якого склала вимога про стягнення з нього на користь Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк заборгованості за кредитним договором №9/в від 12 лютого 2007 року у розмірі 2442334,06 грн. (два мільйона чотириста сорок дві тисячі тридцять чотири) гривень 06 копійок, з них: - заборгованість за кредитом - 38280,00 доларів США; - відсотки за користування кредитом - 38617 доларів США 40 центи (Заборгованість по тілу та за відсотками по кредиту (по курсу НБУ 25,845149 на 12.03.2016 року) становить 1987424,76 (один мільйон дев'ятсот вісімдесят сім тисяч чотириста двадцять чотири) гривні 76 копійок); - комісія за РО - 0,0 грн.; - пеня за несвоєчасне погашення кредиту (неустойка) - 454909,30 грн. (що по курсу НБУ станом на 12.03.2016 року становить 25,845149 грн. за 1 долар США). Також клопоталася стягнути з відповідача на користь позивача суму судових витрат в розмірі 6890 грн. 00 коп. Свої позовні вимоги обґрунтовує посиланням на ст.ст. 4, 6, 11, 15, 16, 202, 207, 215, 253, 261, 267, 526, 527, 530, 543, 610, 611, 625, 651, 1048, 1049, 1050, 1052, 1054 Цивільного кодексу України. Як на докази посилається на такі документи: ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.11.2015 року у справі № 201/13773/15-ц (а.с. 4); рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20.03.2015 року №63 (а.с. 5, 78, 90); рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22.02.2016 року №213 (а.с. 6, 77, 90, 94); витяг з ЄДРПОУ (а.с. 7-9); розрахунок заборгованості за кредитним договором № 9/в (а.с. 10-11); кредитний договір № 9/в від 12.02.2007 року (а.с. 12-17, 84-86 ); меморіальний валютний ордер № 40897 від 21.09.2008 року (а.с. 18, 87); додаток №1 до кредитного договору №9/в з 12.02.2007 року, Графік погашення кредиту (а.с. 19-20, 21-22, 87-88); додаткова угода №1 до "Кредитного договору № 9/в від 12 лютого 2007 року", від 21.03.2008 року (а.с. 25, 82); Графік (а.с. 26-27, 28-29, 82-83); Додатковий договір до "Кредитного договору №9/в від 12 лютого 2007 року" (а.с. 3); свідоцтво про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи [PERSON] (а.с.31); довідка про присвоєння ідентифікаційного номера (а.с.31); паспорт громадянина України на ім'я відповідача (а.с.32); заява на видачу готівки №215045 від 03.03.2007 року (а.с. 79); заява на видачу готівки № 30631 від 31.05.2007 року (а.с. 79); заява на видачу готівки №221 від 01 серпня 2007 року (а.с. 80); заява на видачу готівки №1237936 від 27.12.2007 року (а.с.80); додатковий договір до "Кредитного договору №9/в від 12 лютого 2007 року" від 20.08.2008 року (а.с.81); меморіальний валютний ордер № 40897 від 21 березня 2008 року (а.с.88). В обґрунтування позовних вимог вказує на таке. 12 лютого 2007 року між Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський Акціонерний Банк і [PERSON] був укладений кредитний договір № 9/в, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 35000,00 доларів США (тридцять п'ять тисяч доларів США 00 центів), цільове призначення кредиту на споживчі потреби, термін користування по 24 лютого 2014 року. Відповідно до п. 1.1.3 кредитного договору позичальник зобов'язаний був за користування кредитом сплачувати банку плату у розмірі 14% (чотирнадцять) процентів річних. Факт одержання кредитних коштів в розмірі 35000,00 доларів США позичальником підтверджується наступними документами: заява на видачу готівки №1662 від 01.10.2017 року № 1237936 від 27.12.2007 року, 215045 від 03.03.2007 року, №30631 від 31.05.2007 року, №221 від 01.08.2007 року. Також, 21.03.2007 року між банком та позичальником було укладена "Додаткова угода №1", відповідно до умов якої в рамках ліміту банк надав позичальнику транш кредит у розмірі 11287,00 доларів США (одинадцять тисяч двісті вісімдесят сім доларів США 00 центів), що складало еквівалент 56999,00грн., за курсом НБУ на момент укладання кредитного договору. Факт одержання кредитних коштів в розмірі 11287,00 доларів США позичальником підтверджується його заявою на видачу готівки №40897 від 21.03.2007 року. Позивач зазначає, що відповідно до п. 3.3 кредитного договору позичальник зобов'язаний щомісячно повертати частинами кредитні кошти, сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а також на вимогу банку сплачувати можливі штраф та пеню. На сьогоднішній час позичальник свої обов'язки по поверненню кредиту згідно графіку погашення кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом не виконує. Позичальник тривалий час порушує умови договору та не виконує своїх зобов'язань перед позивачем, тим самим порушуючи вимоги договору, звичаїв ділового обороту та вимоги ст.ст. 526, 530, 536, 543, 1048, 1049, 1054 ЦК України. Зобов'язання щодо повернення коштів за користування кредитом, сплати відсотків користування коштами, суми комісій та інші плати згідно договору станом на 16.03.2016 року не виконуються. Банком надсилалися листи до позичальника та майнових поручителів про порушення зобов'язання по кредитному договору. У зв'язку, з тим, що позичальником порушені умови зобов'язань згідно кредитного договору банк вимушений звернутися з позовною заявою про стягнення з позичальника заборгованості. Так, станом на 16.03.2016 року заборгованість позичальника по кредиту складає 38280,00 доларів США. Позичальник, порушуючи виконання умов кредитного договору, всупереч ст. 629 Цивільного кодексу України, припинив повертати основну суму кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом, тим самим порушив норми ст. 1054 ЦК України, відповідно до якої позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до п. 2.3.2 кредитного договору розрахунок процентів за користування кредитними коштами здійснюється у валюті кредиту щомісячно у день сплати, який визначений у Графіку. При розрахунку процентів враховується перший день видачі кредитних коштів та не враховується останній день терміну користування кредитом. Оскільки відсотки є платою за користування кредитом, то вони нараховуються та підлягають сплаті за весь час користування кредитними коштами, до моменту повного погашення суми наданого кредиту. Тому, станом на 16.03.2016 року заборгованість по відсоткам за користування кредитом складає 38617,40 доларів США. Внаслідок порушення основного зобов'язання згідно ст.ст. 549, 611 ЦК України у кредитора виникло право на стягнення неустойки. За неналежне виконання зобов'язань передбачених п.п. 3.3.3 - 3.3.7 кредитного договору позичальник сплачує банку пеню у розмірі 5 % (п'ять) відсотків від суми невиконаного грошового зобов'язання (згідно п. 4.3 кредитного договору). Тому, станом на 16.03.2016 року пеня за несвоєчасне погашення кредиту (неустойки) по кредиту складає 455536,25 грн. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - ст. 530 ЦК України. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Умовами п.п. 3.2.3, 3.2.6 кредитного договору банк має право, вимагати дострокового погашення кредиту та сплати процентів за користування ним у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником та/або поручителем/майновим поручителем своїх зобов'язань за кредитним договором та/або договором іпотеки. Право вимоги банка, як позикодавця, на дострокове повернення позичальником заборгованості за кредитом також встановлене ст. 1050 ЦК України. Згідно ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язані визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Станом на 16.03.2016 року заборгованість за кредитним договором становить 2442334,06 грн. (два мільйона чотириста сорок дві тисячі триста тридцять чотири) гривень 06 копійок, з них: заборгованість за кредитом - 38 280,00 доларів США; відсотки за користування кредитом - 38 617 доларів США 40 центи (Заборгованість за тілом та відсотками по кредиту (по курсу НБУ 25,845149 на 12.03.2016року) становить 1 987424,76 (один мільйон дев'ятсот вісімдесят сім тисяч чотириста двадцять чотири) гривні 76 копійок); - комісія за РО - 0,0 грн.; - пеня за несвоєчасне погашення кредиту (неустойка) - 454 909,30 грн. Розрахунок заборгованості зроблений в перерахунку на національну грошову одиницю України (еквівалент по курсу НБУ станом на 12.03.2016р., становить 25,845149 грн. за 1 долар США). У зв'язку з набуттям чинності Закону України "Про акціонерні товариства" та з метою приведення установчих документів банку у відповідність до чинного законодавства України 18 травня 2010 року Відкрите акціонерне товариство "Всеукраїнський Акціонерний Банк" змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський Акціонерний Банк" (скорочене найменування - ПАТ «ВіЕйБі Банк») і являється повним правонаступником Відкритого акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк. Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 20.03.2015 № 63 було розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків [PERSON]. Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22.02.2016 року № 213 продовжений строк здійснення процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонер6неий Банк" та повноваження ліквідатора ПАТ "ВіЕйБі Банк", провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків [PERSON] строком на два роки до 19.03.2018 включно. Представник позивача підтримав позовні вимоги, у зв'язку з чим наполягав на задоволенні позову повністю. Відповідач [PERSON] заперечив проти позову та пред'явив зустрічний позов, у зв'язку з чим ухвалою Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2016 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський Акціонерний Банк" зустрічний позов [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору № 9/в від 12.02.2007 року із усіма доповненнями між Відкритим акціонерним товариством "Всеукраїнський Акціонерний Банк" та [PERSON] на суму кредиту 46287 доларів США із сплатою за користування кредитом в розмірі 14 відсотків річних та строком повернення до 11 лютого 2014 року. В обґрунтування своїх заперечень послався на те, що подана позивачем копія кредитного договору №9/в від 12.02.2017 року не містить його підпису, що позивач діє недобросовісно, зазначаючи заборгованість по тілу кредиту в розмірі 38280 доларів США, в той час як у позовній заяві стверджує, що на підставі вказаного договору ним було одержано 35000 доларів США., а також, що позивач вже тричі звертався до суду з приводу стягнення з нього 38280 доларів США, коли між першим та другим зверненням до суду щодо стягнення з нього заборгованості минуло чотири роки та три повних місяці (04.05.2011 року - 26.08.2015 року), а між першим і третім позовом ПАТ "ВАБ" минуло вже п'ять років (04.05.2011 року - 18.04.2015 року). Заявив про застосування позовної давності до вимог позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №9/в від 12.02.2007 року. Свої зустрічні позовні вимоги обґрунтовує посиланням на ст.ст. 203, 215, 207, 638, 1054, 1055 ЦК України, підтверджуючи їх вимогою ПАТ "ВАП" щодо повернення суми кредиту №7 від 19.01.2012 року (а.с.105). На обґрунтування своїх зустрічних позовних вимог послався на таке. Позовні вимоги ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" (до 2009 року мало назву Відкрите акціонерне товариство "Всеукраїнський акціонерний банк") ґрунтуються на змісті кредитного договору №9/в від 12.02.2007 року із додатками і доповненнями та заявах на видачу готівки на підтвердження отримання позичальником кредитних коштів. На виконання ухвали суду позивач надав для дослідження та доведення своїх доводів оригінали письмових доказів. У наданому оригіналі кредитного договору №9/в від 12.02.2007 року відсутній підпис позичальника - [PERSON] (стаття 8 "Реквізити та підписи сторін" стор.6 договору №9/в від 12.02.2007 року). У наданому оригіналі додаткової угоди №1 від 21.03.2008 року до кредитного договору №9/в від 12.02.2007 року його, [PERSON], підпис міститься лише на останній (третій) сторінці додаткової угоди, яка не містить суттєвих умов кредитного договору, зокрема не визначає суму кредиту, відсотки, строк повернення кредиту. Наданий додатковий договір від 20.08.2008 року до кредитного договору №9/в від 12.02.2007 року не містить суттєвих умов кредитного договору, зокрема, не визначає суму кредиту, відсотки, строк повернення кредиту. ПАТ "Всеукраїнський акціонерний банк" не виконало ухвалу суду та не надало для огляду оригіналів заяв на видачу готівки №1662 від 01.10.2007 року (на цю заяву ПАТ "ВАБ" посилається у своєму позові) та заяву на видачу готівки на суму 11287 доларів США у відповідності до наявної копії меморіального ордеру №40897 від 21.03.2008 року. На наявну заяву на видачу готівки №40897 від 21.03.2007 року ПАТ "ВАБ" посилається у власному позові до нього, в свою чергу копія меморіального ордеру від 21.03.2008 року із тим же номером не може вважатися доказом отримання ним, [PERSON], кредитних коштів, оскільки меморіальний ордер не містить його підпису. Отримання ним кредитних коштів на підставі заяви на видачу готівки №1662 від 01.10.2007 року та заяви на видачу готівки №40897 від 21.03.2007 року (або ж меморіального ордеру з тим же номером №40897, проте виданого на рік пізніше - 21.03.2008 року), банком не доведено. Належних доказів отримання ним цих коштів ПАТ "ВАБ" до суду не надав та не має взагалі. Щодо підстав недійсності договору №9/в від 12.02.2007 року виявив бажання зазначити таке. У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Як встановлено в ч. 2 ст. 1055 ЦК України кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. У відповідності до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як встановлено п. 7.5 кредитного договору №9/в від 12.02.2007 року, оригінал якого наданий ПАТ "ВАБ" до суду, цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до повного виконання ними прийнятих на себе зобов'язань. Згідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим, актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч 1 ст. 203 ЦК); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК). У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно до ч. 2 ст. 215 ЦК недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Як визначено ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як встановлено ч. 1 ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Стосовно наданого ПАТ "ВАБ" кредитного договору №9/в від 12.02.2007р. із доповненнями хочу зазначити таке. Фактично надані документи, які можна визнати кредитним договором №9/в від 12.02.2007 року, складаються із кредитного договору, додаткової угоди №1 від 21.03.2008 року, додаткового договору від 20.08.2008 року та чотирьох заяв на видачу готівки на суму 31000 доларів США. Стосовно кредитного договору від 12.02.2007 року [PERSON] звертає увагу на те, що "Кредитний договір №9/в" від 12.02.2007 року на суму 35000 доларів США із сплатою 14% річних у строк до 24.02.2014 року не підписаний ним, [PERSON], як позичальником, тому він не може вважатися укладеним у письмовій формі у відповідності до ч. 2 ст. 207, ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Цей договір може вважатися нікчемним правочином, оскільки його недійсність встановлена законом, а саме ч. 2 ст. 1055 ЦК України. Про нікчемність цього договору можна судити також виходячи з невідповідності задекларованої суми кредиту (35000 доларів США) фактично підтвердженій банком сумі виданих коштів - 31000 доларів США. Стосовно додаткової угоди №1 від 21.03.2008 року [PERSON] зазначає, що згода на укладання позичальником додаткової угоди №1 від 21.03.2008 року до кредитного договору №9/в від 12.02.2007 року на загальну суму 46287 доларів США з видачею 11287 доларів США із сплатою за користування кредитом в розмірі 14% річних у строк до 11.02.2014 року ним, [PERSON], не надавалася. У цій редакції він додаткову угоду не підписував. Про це свідчать такі обставини. Основний кредитний договір №9/в від 12.02.2007 року, зміст якого змінює додаткова угода, є нікчемним. Його підпис міститься на останній - третій сторінці додаткової угоди №1, яка не визначає ні суми кредиту, ні процентів за користування ним. Визначена у додатковій угоді сума траншу в розмірі 11287 доларів США йому не видавалася, і належні докази цього ПАТ "ВАБ" не надав. Копія меморіального ордеру від 21.03.2008 року не може вважатися доказом надання кредитних коштів, до того ж ПАТ "ВАБ" не надав на вимогу суду оригінал меморіального ордеру для огляду. У повідомленні ПАТ "ВАБ" про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання вих.№7 від 19.01.2012 року, що було направлено на його, [PERSON], адресу повідомлялося про укладання 12.02.2007 року кредитного договору №9/в на суму кредиту в розмірі 35000 доларів США (копія - додається). Про існування додаткової угоди №1 від 21.03.2008 року повідомлення ПАТ "ВАБ" у 2012 році не згадує. Інформація банка щодо дати укладення додаткової угоди №1 та отримання за нею коштів та інформація, що міститься у наданих ним доказах, щодо дати укладення угоди та отримання коштів - не співпадають. Також не співпадає інформація банку щодо документальних підстав "видання" додаткового траншу. Так, у первісному позові ПАТ "ВАБ" повідомляє суд, що додаткова угода №1 до кредитного договору була укладена 21.03.2007 року та сума додаткового траншу була видана позичальнику 21.03.2007 року на підставі заяви на видачу готівки №40897. Фактично ПАТ "ВАБ" надано додаткову угоду №1 від 21.03.2008 року та на підтвердження видачі кредитних коштів - лише копію меморіального ордеру від 21.03.2008 року. Терміни користування кредитом у додатковій угоді №1 та кредитному договорі №9/в від 12.02.2007 року - не співпадають. Додаткова угода №1 містить дату останнього платежу на виконання зобов'язань позичальника - 11.02.2014 року, а незмінений п. 1.1.2 кредитного договору №9/в від 12.02.2007 року - визначає інший термін користування кредитом до 16-00 24.02.2014 року. [PERSON] переконаний, що додаткова угода №1 від 21.03.2008 року до кредитного договору №9/в від 12.02.2007 року може вважатися нікчемною, як доповнення нікчемного кредитного договору. Також додаткова угода №1 не відповідає моральним засадам суспільства, не відповідає його, [PERSON], волевиявленню, як учасника кредитної угоди, та не була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Враховуючи вищенаведене, додаткова угода №1 від 21.03.2008 року до кредитного договору №9/в від 12.02.2007 року може бути визнана недійсною на підставі ч.ч. 1, 2, 5 ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України. Стосовно додаткового договору від 20.08.2008 року зазначає, що цей Договір не містить істотних умов кредитного договору та за змістом є частиною кредитного договору №9/в від 12.02.2007 року. Додатковий договір не може виконуватися окремо від основного кредитного договору та не може породжувати юридичних наслідків у відповідності до ст. 216 ЦК України, як частина нікчемного правочину. Представник відповідача підтримав вимоги за зустрічним позовом, наполягав на їх задоволенні та клопотався про залишення первісного позову без задоволення. Заперечуючи проти зустрічного позову представник позивача заявив про застосування позовної давності до вимог відповідача про визнання недійсним "Кредитного договору № 9/в" від 12.02.2007 року та вважає вимоги про визнання договору недійсним безпідставними та необґрунтованими, а також такими, що суперечать суті договірних відносин з таких підстав. Щодо строків позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. За змістом вказаної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти. Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-7цс14, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України. Про наявність положень кредитного договору 9/в від 12.02.2007 року позивач дізнався з часу підписання вказаного договору, про що свідчить його підпис під вищевказаною угодою. З цього ж часу позивач мав об'єктивну можливість знати про невідповідність вищезазначених і оспорюваних ним положень кредитного договору вимогам п. 5 ч. 3 ст. 18 вищевказаного Закону України "Про захист прав споживачів", а відтак про порушення свого права. Отже, у даному випадку днем початку перебігу строку позовної давності є день укладення правочину, а саме кредитного договору № 9/в , оскільки він збігається з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Згідно з 257 ЦК України позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч.1 ст.258 ЦК України). Водночас законодавець не допускає зміни порядку обчислення позовної давності, встановленого імперативними нормами ст.ст.253-255 ЦК. Із зазначеним позовом позивач звернувся 22 липня 2016 року. Кредитний договір було укладено 12.02.2007 року, тобто на момент пред'явлення позову про визнання і цього договору недійсним, строк позовної давності сплив. Щодо суті позовних вимог боржника. У зустрічній позовній заяві відповідач посилається на порушення ст. 207 Цивільного кодексу України, зокрема, на відсутність підпису [PERSON] на останній сторінці кредитного договору № 9/в від 12.02.2007 року. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог статті 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання зобов'язань. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України встановлює вимоги для чинності правочину, які додержані сторонами при укладенні кредитного договору: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Твердження [PERSON] вважають неправдивими та такими, що спрямовані на уникнення зобов'язань, що виникли перед боржником відповідно до кредитного договору, виходячи з наступного. На сторінках кредитного договору № 9/в, укладеного між ПАТ "ВіЕйБі Банк" та [PERSON] 12.02.2007 року підписи боржника відсутні тільки на декількох з них, а саме: 2, 4, 6 стр., тобто через одну сторінку, що трапилося у зв'язку з тим, що даний кредитний договір являє собою документ на 3 листах, умови якого надруковані з обох сторінок листа, і саме зворотні сторінки договору не були підписані, що є необачністю працівника банку, яким не було проконтрольовано в момент підписання виконання належним чином [PERSON] умов вчинення правочину в належній, відповідно до законодавства, формі. Графік погашення кредиту, що є додатком до кредитного договору № 9/в, боржником підписаний. Також в подальшому, а саме 20.08.2008 року між банком та [PERSON] укладено "Додатковий зговір до Кредитного договору № 9/в від 12.02.2007 р.", відповідно до якого сторони досягли згоди внести до тексту кредитного договору положення, відповідно до яких в разі прострочення виконання боржником зобов'язань терміном більше ніж у 7 днів від дати визначеної Графіком, позичальник сплачуватиме банку штраф у розмірі, визначеному умовами кредитного договору, який розраховується від суми невиконаних зобов'язань, а саме неповернення кредиту та/або несплачених процентів та/або плати за обслуговування кредиту, строк виконання яких настав на восьмий календарний день прострочення такого виконання. Підписавши даний договір, боржник підтвердив існування вищезазначеного кредитного договору та насамперед існування зобов'язань перед банком, що виникли перед боржником у зв'язку з укладанням кредитного договору та надання банком кредиту [PERSON], адже в разі ненадання банком [PERSON] кредитних коштів, немало сенсу підписання через рік після укладання кредитного договору боржником додаткового договору, в якому зазначається спосіб погашення ним кредитної заборгованості. Що стосується "Додаткової угоди № 1" від 21.03.2008 року, твердження боржника, що він не підписував договір в даній редакції є безпідставними, адже у зв'язку із підписанням даної угоди між банком, [PERSON] та [PERSON], як з майновими поручителями боржника, відповідно до "Іпотечного договору № 1", посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишовим С.О., від 02.03.2007 року та зареєстрованого в реєстрі за № 177, того ж дня, а саме 21.03.2008 року укладено додаткову угоду № 1 до вищезазначеного іпотечного договору, де зазначається сума, що надана боржнику в розмірі 46287,00 доларів США. Факт одержання кредитних коштів в сумі 11287,00 доларів США підтверджується заявою на видачу готівки № 1902 від 21.03.2008 року. Дана заява містить підпис боржника, тому є прямим підтвердженням того, що боржником дані кошти було особисто отримано. Кошти в сумі 11287,00 доларів США видані боржнику того ж дня, коли й був підписаний вищезазначений додатковий договір, а саме 21.03.2008 року. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Банк зі своєї сторони виконав договірні зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, а позичальник від виконання зобов'язань ухиляється. Згідно ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу до відносин за кредитними договорами застосовується положення параграфа 1, тобто положення про позику. Так, згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Також, згідно ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Також звернуто увагу на те, що позивачем раніше частково сплачувалася заборгованість, що свідчить про визнання умов кредитного договору. З моменту укладення кредитного договору [PERSON] не звертався до компетентних органів зі скаргою або до суду з метою визнати кредитного договору недійсними, а сумлінно виконував свої зобов'язання. Боржник звернувся до суду з позовом про визнання договору недійсним тільки після звернення ПАТ "ВіЕйБі Банка" до нього з позовом про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором. У цих діях [PERSON] чітко просліджується намір уникнути від правосуддя, своїх обов'язків по сплаті кредитної заборгованості, цивільно- правової відповідальності та ввести в оману суд, зазначивши в своєму позові безпідставні правові вимоги. Проте, згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов Договору. Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Також клопоталися зважити на те, що в ПАТ "ВіЕйБі Банк" розпочато процедуру ліквідації. Відповідно до частини 1 статті 35 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасовим адміністратором неплатоспроможного банку та ліквідатором банку (крім ліквідації банку за рішенням власників) є Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні (стаття 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"). Статтею 19 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлені джерела формування коштів Фонду, серед яких зокрема: - кредити, залучені від Національного банку України; - кошти, що були внесені Національним банком України в розмірі 20 мільйонів гривень на день створення Фонду; - кошти з Державного бюджету України. У ПАТ "ВіЕйБі Банк" відсутні власні кошти на виконання зобов'язань перед всіма вкладниками та іншими кредиторами банку. З метою виконання вимог Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в тому числі, для забезпечення виконання зобов'язань банку, передбачених пунктом 1 частини шостої статті 36 спеціального Закону, ПАТ "ВіЕйБі Банк" отримав від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб цільову позику. Таким чином, у відповідності до статті 29 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд набув право кредитора банку на всю суму, що підлягає відшкодуванню вкладникам такого банку відповідно до цього Закону на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, а також на суму нарахованого, але не сплаченого регулярного збору до Фонду. Фонд також набув права кредитора на суму сплачених Фондом витрат, пов'язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, а також на суму цільової позики, наданої ПАТ "ВіЕйБі Банк" протягом дії тимчасової адміністрації. Враховуючи викладене, позивач дійшов переконання про те, що Фонд, являючись отримувачем та розпорядником коштів Державного бюджету України, набув права кредитора ПАТ "ВіЕйБі Банк". У зв'язку з чим, ухилення боржником [PERSON] від сплати заборгованості за кредитним договором порушує права держави, в особі Фонду, інших кредиторів ПАТ "ВіЕйБі Банк", спричиняє невиправдані видатки з Державного бюджету України, а також збитки для держави в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. За викладених обставин представник позивача просив відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог. Перевіривши надані суду документи, з'ясувавши правові позиції сторін в судовому процесі, з'ясувавши відсутність підстав для застосування позовної давності як до вимог за первісним, так і за застрічним позовами, суд дійшов висновку, що позов Публічного акціонерного товариства Всеукраїнський Акціонерний Банк частково, стягнувши з відповідача 25580,50 доларів США заборгованості за Кредитним договором №9/в від 12 лютого 2007 року, а також задовольнити вимоги [PERSON] за зустрічним позовом частково, визнавши недійсним вказаний кредитний договір в частині його умов, передбачених пунктами: 1.1.3; 2.3; 2.4; 2.5. Також, суд дійшов висновку, що в інших частинах позовних вимог сторін слід відмовити за недоведеністю. Ухвалюючи рішення суд виходив з такого. Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно частини третьої цієї статті кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд вважає встановленими на підставі належних і допустимих доказів такі обставини, що мають значення для справи. 12 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський Акціонерний Банк, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Всеукраїнський Акціонерний Банк (а.с.7-9), та [PERSON] (а.с.31-32), було підписано "Кредитний договір №9/в" від 12 лютого 2007 року, згідно якого позивач зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 35000,00 доларів США, власником яких є банк, строком до 16-00 (шістнадцятої) години 24 лютого 2014 року, а відповідач прийняв на себе зобов'язання частинами повертати та сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 14 процентів річних (а.с.84-87). 03 березня 2007 року відповідач одержав від позикодавця 20000,00 доларів США згідно заяви на видачу готівки №215045 від 03.03.2007 року (а.с. 79). 31 травня 2007 року відповідач одержав від позикодавця 8000,00 доларів США згідно заяви на видачу готівки №30631 від 31.05.2007 року (а.с. 79а). 01 серпня 2007 року відповідач одержав від позикодавця 2000,00 доларів США згідно заяви на видачу готівки №221 від 01.08.2007 року (а.с. 80). 27 грудня 2007 року відповідач одержав від позикодавця 1000,00 доларів США згідно заяви на видачу готівки №123736 від 27.12.2007 року (а.с. 80а). Згідно додаткової угоди №1 до "Кредитного договору № 9/в від 12 лютого 2007 року" від 21 березня 2008 року банк та позичальник досягли згоди про збільшення ліміту по кредиту до 46287,00 доларів США та надання додаткового "Траншу Кредиту" в розмірі 11287,00 доларів США, у зв'язку з чим [PERSON] погодився сплатити банку комісію в розмірі 1% від суми кредиту за перегляд ліміту по "Кредитному договору № 9/в від 12.02.2007 року" (а.с. 82-83). 21 березня 2008 року відповідач одержав від позикодавця 11287,00 доларів США згідно меморіального ордера №40897 від 21.03.2008 року (а.с. 88). 20 серпня 2008 року між банком та [PERSON] було підписано додатковий договір до "Кредитного договору № 9/в від 12 лютого 2007 року" від 20 серпня 2008 року про доповнення договору положеннями щодо умов і термінів погашення заборгованості та сплати неустойки (штрафу, пені), врегулювавши питання заборгованості позичальника, строк сплати якої настав ( а.с. 81). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі й на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення Параграфа 1 ("Позика") цієї Глави ("Позика. Кредит. Банківський вклад"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти та інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно частини другої статті 1048 ЦК України договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Позичені відповідачеві 42287,00 доларів США суд відносить до категорії речей, які наділені родовими ознаками, а тому вони не можуть виступати предметом кредитного договору, так як відповідно до ст. 1054 ЦК України під кредитом розуміється надання лише грошових коштів. В силу цього, до договору, предметом якого є іноземна валюта, не можуть бути застосовані правові наслідки, передбачені зокрема ст. 1057-1 ЦК України, що виключає застосування приписів Параграфа 2 Глави 71 ЦК України до відносин, які виникли між позивачем та відповідачем. Згідно статті 192 ЦК України грошовими коштами є гроші. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею в Україні є гривня. Відповідно до п.1. ч.2. ст. 92 Конституції України виключно законами України встановлюються засади створення і функціонування грошового ринку, так само як відповідно до п.7 ч.1 ст. 92 Конституції України виключно законами визначається правовий режим власності, що, на переконання суду, не допускає можливості зміни таких засад та правового режиму іншими правовими актами. Приписами ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що договірні відносини, які виникли між сторонами регулюються нормами, які містяться в Параграфі 1 Глави 71 ЦК України, і стосуються речей, визначених родовими ознаками. За викладених обставин суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення процентів в силу ст. 1048 ч.2 ЦК України заявлена безпідставно. При цьому судом взято до уваги й приписи ст. 536 ЦК України, згідно яких боржник зобов'язаний сплачувати проценти лише за користування чужими грошовими коштами, а їх розмір встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Нарахована позивачем пеня за несвоєчасне погашення кредиту не може бути стягнена з відповідача в силу того, що згідно ст. 549 ЦК України пенею розуміється грошова сума, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, а не певна кількість іноземної валюти. Правова позиція, яка запропонована позивачем в позовній заяві, на думку суду, спрямована на формування переконання, що грошовою одиницею (грошима, грошовими коштами) в Україні також є й іноземна валюта. Таке суперечить приписам ст. 99 Конституції України та ст. 192 ЦК України. З таких самих підстав суд дійшов висновку, що положення договору №9/в від 12 лютого 2007 року в частині встановлення процентної ставки та пені за прострочення виконання договірних зобов'язань у відсотках до неповернутої кількості іноземної валюти вказують на невідповідність таким загальним засадам цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність, а їх зміст суперечить Цивільному кодексу України. У зв'язку з цим суд дійшов переконання про необхідність часткового задоволення зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору від 12.02.2007 року між Відкритим акціонерним товариством Всеукраїнський Акціонерний Банк та [PERSON] в частині умов цього договору, передбачених пунктами: 1.1.3; 2.3; 2.4; 2.5. Доводи відповідача щодо необхідності визнання оспорюваного ним договору недійсним повністю суд не вважає переконливими. У відповідності зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу - ст. 526 ЦК України. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Позикодавець свої зобов'язання за договором виконав в частині надання позичальникові 42287,00 доларів США, що підтверджується документально (а.с.79, 79а, 80, 80а, 88). Відповідач не вимагав повного виконання договору зі сторони банку та перестав повертати позичене за договором, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка породила цивільно-правовий спір. Останній платіж відповідачем вчинено 28.12.2009 року (а.с.10). Жодна зі сторін питання про розірвання укладеного між ними договору не піднімала. За весь час дії договору (до 16-00 години 24.02.2014 року) відповідачем перераховано банку 16706,50 доларів США (а.с. 10-11). Таким чином, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконував належним чином, у зв'язку з чим позивач вимагає повернення заборгованості. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань, передбачених договором, за відповідачем дійсно утворилась заборгованість. Вирішуючи питання про розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача, суд дійшов таких висновків. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню 25580,50 доларів США заборгованості за договором №9/в від 12 лютого 2007 року (42287,00 доларів США - 16706,50 доларів США = 25580,50 доларів США), так як згідно частини другої статті 1048 ЦК України договір позики вважається безпроцентним, якщо позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками, а в силу вимог статті 1046 ЦК України за договором позики позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, яку одержав за договором. Вирішуючи питання про пропущення строків позовної давності сторонами, які заявили про їх застосування, суд дійшов висновку, що існування таких фактичних даних не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду з огляду на те, що згідно частини третьої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, а сторонами за договором №9/в від 12.02.2007 року визначено "термін користування Кредитом" до 16-00 (шістнадцятої) години 24 лютого 2014 року (а.с. 84). Тому суд вважає, що сторони звернулися в суд за захистом прав і інтересів в межах строку позовної давності. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд,

Outcome: partial