Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

10 травня 2016 року звернувся до Дружківського міського суду звернулось публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог [PERSON], про виселення та зняття з реєстрації. 17 травня 2015 року до Дружківського міського суду надійшла уточнена позовна заява публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до [PERSON], [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог [PERSON] про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що між ПАТ КБ Приватбанк та [PERSON] укладено договір № 834М-07 від 28.12.2007 року , відповідно до умов якого банк надав позичальнику [PERSON] кредит у сумі 150 000,00 грн. зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 20,00 на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 27.12.2012 року. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON] 28.12.2007 року були укладені договори іпотеки, за якими відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: жилий будинок загальною площею 54,9 кв. м, житловою площею 33,3 кв.м, який розташовано за адресою: Донецька область, місто Дружківка, вул. Привокзальна, буд.9 та домоволодіння, загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м., яке розташоване за адресою: Донецька обл., м. Дружківка, вул. Привокзальна, буд.8. Свої зобов'язання за кредитним договором ПАТ КБ "Приватбанк" виконало в повному обсязі, надавши [PERSON] кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Проте, [PERSON] не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином [PERSON] у порушення норм закону та умов договору, свої зобов'язання за кредитним договором не виконала. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 04.01.2011 року звернуто стягнення на вказані предмети іпотеки. Банк просив передати в управління публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" нерухомість, щодо якої 04 січня 2011 року по справі №2-21/2011 винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: жилий будинок загальною площею 54,9 кв. м, житловою площею 33,3 кв.м, який розташовано за адресою: Донецька область, місто Дружківка, вул. Привокзальна, буд.9 та домоволодіння, загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м., яке розташоване за адресою: Донецька обл., м. Дружківка, вул. Привокзальна, буд.8, на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору №834М-07 від 28.12.2007 р. Зобов'язати [PERSON], [PERSON] на період до реалізації предмету іпотеки або повного виконання умов кредитного договору №834-М від 28.12.2007 року, повністю вивільнити предмети іпотеки від будь-яких осіб та їх майна. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 21 червня 2016 року позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задоволений частково. Передано публічному акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» в управління предмет іпотеки, а саме: жилий будинок загальною площею 54,9 кв.м., житловою площею 33,3 кв.м., розташований за адресою: Донецька обл., м. Дружківка, вул. Привокзальна, буд.9, що належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 2006 року та домоволодіння, загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м., яке розташоване за адресою: Донецька обл., м. Дружківка, вул. Привокзальна, буд.8, що належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04 вересня 1995 року, на період до його реалізації. Надано публічному акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» право здійснювати дії, пов'язані з управлінням, здійснювати спільне управління з будь-якими особами, передавати в наступне управління, змінювати, розривати, укладати правочини, у тому числі договори оренди, суборенди, отримання платежів за користування житловою будівлею, а також укладати, змінювати, розривати договори щодо надання послуг з утримання предмету іпотеки, його обслуговування і забезпечення збереження. Отриманий прибуток внаслідок передачі предмету іпотеки в оренду чи іншого використання житлового приміщення, за вирахуванням витрат, понесених на утримання майна, звертати в рахунок погашення заборгованості [PERSON], [PERSON], [PERSON] за кредитним договором №834М-07 від 28 грудня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ "Приватбанк" із [PERSON], договором іпотеки від 28 грудня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON], договором іпотеки від 28 грудня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON]. Стягнуто з [PERSON], [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» витрати по оплаті судового збору в сумі 2067 (дві тисячі шістдесят сім) гривень 00 копійок. В задоволенні решти позовних вимог публічному акціонерному товариству комерційному банку «Приватбанк» відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ "Приватбанк" ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відмовляючи у задоволені позовних вимог про зобовязання відповідачів на період до реалізації предмету іпотеки або до повного виконання умов кредитного договору повністю вивільнити предмет іпотеки жилий будинок №8 по вулиці Привокзальній в місті Дружківка від будь-яких осіб та їх майна, суд зробив необґрунтований висновок про те, що вказані дії є тотожними з діями при виселенні, передбаченому у статті 40 Закону України «Про іпотеку», на які накладено мораторій статтею 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Позивач вважає, що суд невірно тлумачив та застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін, грубо порушив норми матеріального права. Розглядаючи справу, суд не врахував, що стаття 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не впливає, не передбачає, тим паче не встановлює заборону на право іпотекодержателя отримати в управління предмет іпотеки вивільнений від осіб і майна, які у ньому знаходяться, оскільки протилежне є безпосередньою перешкодою управління цим майном. В засідання апеляційного суду представник Банку не прибув, просив розглядати справу у його відсутність. Відповідач [PERSON] в засіданні апеляційного суду пояснила, що в іпотечному жилому домі не проживає, там майна не утримує. Зареєстрована і фактично проживає в [INFO]. В іпотечному домі зареєстрований і проживає [PERSON] Відповідач [PERSON] в засіданні апеляційного суду пояснила, що є зареєстрованою і проживає в [INFO]. Там же була зареєстрованою і проживала [PERSON] і на час її смерті саме ця адреса була постійним місцем її проживання. Відповідач [PERSON] в засіданні апеляційного суду пояснив, що є зареєстрованим в [INFO], там проживає і там знаходиться його майно. С заявою про прийняття спадщини після смерті матері він до нотаріальної контори не звертався. Зараз він звернувся в суд з позовом про надання додаткового строку на прийняття спадщини. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення відповідачів, перевіривши доводи апеляційної скарги і, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду в частині спору про вивільнення іпотечних будинків від осіб, що там проживають і їх майна скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права . Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Але вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, не відповідає. Судом при розгляді справи встановлено, що 28 грудня 2007 року між ПАТ КБ Приватбанк та [PERSON] укладено договір № 834М-07 , відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит у сумі 150 000,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення 27 грудня 2012 року ( а.с. 5) В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та відповідачем [PERSON] 28 грудня 2007 року був укладений договір іпотеки, за яким [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: жилий будинок загальною площею 54,9 кв. м, житловою площею 33,3 кв.м, розташований за адресою: Донецька область, місто Дружківка, вул. Привокзальна, буд.9 (а.с.11). В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та відповідачем [PERSON] 28 грудня 2007 року укладений договір іпотеки, за яким [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння, загальною площею 60,3 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м., розташоване за адресою: Донецька обл., місто Дружківка, вул. Привокзальна, буд.8 (а.с. 14). Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 04.01.2011 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №834М-07 від 28 грудня 2007 року звернуто стягнення на вказані предмети іпотеки з укладанням від імені [PERSON] і [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с. 17-19). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] померла 1 січня 2015 року, тобто до звернення банку в суд з цим позовом і до розгляду справи по суті судом першої інстанції. Вказаний факт підтверджується свідоцтвом про смерть, що видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дружківського міського управління юстиції у Донецькій області серії 1-НО № 818398, що видане 8 січня 2015 року (а.с. 108). Відповідно до статті 37 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку він замінив. Враховуючи положення приведеного вище Закону, суд першої інстанції мав обговорити питання про залучення до участі у справі правонаступників померлої [PERSON] Суд першої інстанції, розглядаючи справу в частині, що оскаржується, не повно зясував обставини, які мають значення для справи, залишив поза увагою факт смерті відповідача [PERSON] і не вирішив питання про заміну померлого відповідача його правонаступниками. Розглядаючи справу, апеляційний суд встановив, що [PERSON] на випадок своєї смерті залишила заповіт. Згідно заповіту, посвідченому [PERSON] - приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу 4 вересня 1995 року, який надійшов до апеляційного суду 4 жовтня 2016 року, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належний померлій будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в місті Дружківка по вулиці Привокзальній номер 8. Вказаний жилий будинок [PERSON] заповідала синові [PERSON]. Факт походження [PERSON] від померлої [PERSON] підтверджений свідоцтвом про його народження, що видане Дружківським міським бюро ЗАГС 26 січня 1959 року. Крім того, судом встановлено, що спадкоємцем першої черги є також донька померлої [PERSON], [INFO]. Цей факт підтверджується свідоцтвом про її народження, виданим 24 липня 1957 року Дружківським міським бюро ЗАГС, а також свідоцтвом про укладання шлюбу, виданим 30 липня 1977 року Ал-Дружківською селищною радою міста Дружківка Донецької області. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 жовтня 2016 року замінено [PERSON] - відповідача по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк " Приватбанк" до [PERSON], [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог [PERSON] про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя у звязку зі смертю її правонаступниками [PERSON], та [PERSON]. Проаналізувавши докази, що надійшли до апеляційного суду під час розгляду справи, апеляційний суд встановив, що належним відповідачем у цій справі є [PERSON] правонаступник померлої [PERSON] [PERSON] належним відповідачем по цій справі не є. При цьому апеляційний суд виходить з таких міркувань. Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до частини 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У пункту 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004, № 20/5 з подальшими змінами та доповненнями свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Спадкоємці, які пропустили строк для прийняття спадщини, можуть за згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину, подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини за місцем відкриття спадщини. Такі заяви спадкоємців мають бути викладені у письмовій формі і подані нотаріусу до видачі свідоцтва про право на спадщину. Справжність підписів спадкоємців на заяві має бути засвідчена у відповідності до правил, викладених у пункті 207 цієї Інструкції. Спадкоємець, якому за рішенням суду встановлено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, повинен у межах установленого судом строку прийняти спадщину шляхом подання нотаріусу за місцем відкриття спадщини відповідної заяви. Відповідно до статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Судом встановлено, що ні [PERSON], спадкоємець за заповітом, ні [PERSON] - дочка померлої - спадкоємець першої черги, протягом шести місяців після смерті [PERSON] не звертались до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Проте, [PERSON] прийняла спадщину після смерті своєї матері через те, що на час її смерті проживала разом із спадкодавцем. Судом встановлено, що і [PERSON] і [PERSON] фактично проживали за місцем своєї реєстрації в місті Дружківка, вулиця Котовського, 129. Вказаний факт підтверджений домовою книгою на будинок № 129 по вулиці Котовського в місті Дружківка, що була оглянута в засіданні апеляційного суду. [PERSON] значиться зареєстрованим в [INFO]. З його слів фактично він там і проживає. Таким чином, [PERSON] не прийняв спадщину, що залишилась після смерті його матері [PERSON] А отже не є правонаступником померлої і не є належним відповідачем у цій справі. Звертаючись в суд з позовом про вивільнення предмета іпотеки від будь-яких осіб та їх майна ( у тому числі і від власної присутності та власного майна), Банк посилався на те, що відповідно до статті 34 Закону України «Про іпотеку» з метою належного господарського використання і отримання доходів від переданого в іпотеку нерухомого майна житлові будинки, на які звернуті стягнення за кредитним договором, мають бути звільнені від осіб, що там проживають і від їх майна. Відмовляючи у задоволені вказаних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем заявлений позов, що є тотожним позову про виселення. Проте, згідно статті 9 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02 вересня 2014 року № 1669-VII протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - субєктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі обєкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України "Про іпотеку". З вказаним висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можливо. Відповідно до частини 3 статті 109 Житлового кодексу України передбачає, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. З приведеної норми Закону видно, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому. Дійсно, згідно ст. 9 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02 вересня 2014 року № 1669-VII протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України (у тому числі фізичним особам - підприємцям) або юридичним особам - субєктам малого і середнього підприємництва та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі обєкти), статей 41, 43-47 (у частині реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах) Закону України "Про іпотеку". Але суд встановив, що відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] в іпотечних будинках фактично не проживають, проживають за місцем своєї реєстрації, що є іншою від адреси місця розташування іпотечних жилих будинків. [PERSON] на час звернення Банку у суд померла. Тому позовні вимоги про вивільнення, або виселення вказаних осіб з зазначених жилих будинків не ґрунтуються на законі. І саме з цих підстав суд першої інстанції мав відмовити позивачу у задоволені цієї частини позовних вимог. Банк також ставить питання про зобовязання власників жилих будинків, на які за рішенням суду звернуто стягнення боргу за договором кредиту, звільнити жилі приміщенні від майна, що їм належить. Вказані вимоги банку не суперечать правилам статті 34 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. Колегія суддів відзначає, що встановлена ст. 34 Закону України "Про іпотеку" можливість отримати іпотечне майно в управління на підставі договору між іпотекодавцем та іпотекодержателем або за рішенням суду (після звернення стягнення на таке майно) за своєю правовою суттю є окремим додатковим способом захисту прав іпотекодержателя. Застосування такого способу має наслідком, зокрема, належне збереження і використання іпотечного майна для отримання доходів, які можуть бути спрямовані на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Більш того, такий спосіб захисту порушеного права узгоджується зі ст. 16 ЦК України, згідно якою суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, в даному випадку - саме ст. 34 Закону України "Про іпотеку". Банк посилається на те, що належне господарське використання переданого в іпотеку майна не можливо без його звільнення від іншого майна, що належить іпотекодавцю на праві власності. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Тому апеляційний сул вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для відмови у задоволені позовних вимог про вивільнення іпотечних будинків від майна. Разом з тим, судом встановлено, що [PERSON] зареєстрована і фактично проживає в [INFO]. Там і знаходиться її майно. В іпотечному жилому домі №9 по вулиці Привокзальній в місті Дружківка проживає [PERSON]. І там знаходиться майно, що йому належить на праві власності. Проте, позов про його виселення разом із майном Банком не заявлений. Тому підстав для зобовязання [PERSON] звільнити жилий будинок №9 по вулиці Привокзальній в місті Дружківка від майна, що належить іншій особі, у суду не має. Що стосується позовних вимог Банку про зобовязання [PERSON] звільнити жилий будинок №8 по вулиці Привокзальній в місті Дружківка від спадкового майна, яке їй належить на праві власності після смерті [PERSON], то такі вимоги не суперечать вимогам закону. Більш того, [PERSON] не заперечує проти задоволення таких вимог Банку.

Outcome: partial