Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

Комунальний заклад «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» в особі лікаря - психіатра [PERSON] звернувся до суду з заявою про госпіталізацію недієздатного громадянина [PERSON], [INFO], у психіатричний стаціонар відповідно до рішення Конституційного суду України від 01.06.2016 року, котрий 08 квітня 2017 року був доставлений до Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» та страждає важким психічним розладом: параноїдною шизофренією, який обумовлює неправильну поведінку і несе з собою суспільну небезпеку. На підставі викладених у заяві обставин та згідно Рішення Конституційного суду України від 01.06.2016 року, Закону України «Про психіатричну допомогу», лікуючий лікар просить ухвалити рішення, яким задоволити заяву про госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON], [INFO] , у психіатричний стаціонар. В судовому засіданні представник Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» Трофімов О.В. , заяву підтримав повністю, пояснення дав аналогічні до викладених у заяві, зазначивши, що хворий несе загрозу для свого здоровя та безпеці оточуючих. Через свій психічний стан і поведінку, виявляє наміри вчинити і вчиняє дії, що являють собою безпосередню небезпеку для сторонніх громадян. Зацікавлена особа - опікун [PERSON] - донька [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримала, підтвердила обставини, що викладені у заяві та просить задовольнити заяву. Прокурор у судовому засіданні заперечень щодо госпіталізації та лікування хворого у примусовому порядку, не мала. Хворий [PERSON] в судовому засіданні ствердив, що почуває себе нормально та хоче на волю. Просив суд звернути увагу на те, що має вільний вихід із лвкарні. Може цілими днями гуляти містом і повертається тільки для того, щоб поїсти. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали заяви, суд приходить до переконання, що заява не підлягає до задоволення. Так, відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Судовий контроль за госпіталізацією недієздатної особи до психіатричного закладу в порядку, передбаченому ст. 13 цього Закону, є необхідною гарантією захисту її прав і свобод, закріплених ст.ст. 29, 55 Конституції України, і після незалежного і неупередженого розгляду питання щодо госпіталізації недієздатної особи до психіатричного закладу суд має ухвалити рішення стосовно правомірності обмеження конституційного права такої особи на свободу та особисту недоторканність. Згідно ч. 4 ст. 234 ЦПК України, у випадках, встановлених пунктами 1, 3, 4, 9,10 частини другої цієї статті, розгляд справ проводиться судом у складі одного судді та двох присяжних. Частиною 1 ст. 127 Конституції України, передбачено, що правосуддя здійснюють професійні судді та, у визначених законом випадках, присяжні. У відповідності до ч. 4 ст. 129 Конституції України, судочинство провадиться суддею одноособово, колегією суддів чи судом присяжних. З огляду на викладене, справа підлягає розгляду у складі суду, в даному випадку у складі головуючого судді Кузь В.Я., присяжних Кононенко Г.Г. та Луцик М.С. , а також секретаря судового засідання. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] визнаний недієздатним з підстав викладених у рішенні Франківського районного суду м. Львова від 25.12.2014 року та йому призначено опікуна рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 31.08.2016 року. Відповідно до висновку комісії лікарів психіатрів приймального відділення КЗ «ЛОКПЛ» від 09 квітня 2017 року, [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад: параноїдна шизофренія. Наявний розлад психічного стану позбавляє [PERSON] здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, внаслідок чого хворий виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих. Згідно висновку комісії, що прийняла рішення на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», хворий [PERSON] потребує госпіталізації у КЗ «ЛОКПЛ» для лікування у психіатричному стаціонарі . Конституційний суд України в Рішенні у справі про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу №2-рп/2016 від 01 червня 2016 року, зазначив, що Україна є демократичною, правовою, соціальною державою, в якій людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України). Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод. У пункті 1 статті 5 Конвенції закріплено підстави для правомірного позбавлення особи свободи відповідно до процедури, встановленої законом, до яких належить і законне затримання психічнохворої особи, а в пункті 4 цієї статті передбачено перевірку законності такого затримання у судовому порядку. Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час законного затримання психічнохворих осіб відповідно до підпункту (e) пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме: "за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є "психічнохворою". Сама сутність того, в чому слід переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об'єктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обов'язкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу" (пункт 39 рішення у справі "Вінтерверп проти Нідерландів" від 24 жовтня 1979 року). Парламентська Асамблея Ради Європи у Рекомендації з психіатрії та прав людини від 1 січня 1994 року N 1235 передбачила, що рішення про примусову госпіталізацію особи до психіатричного закладу має ухвалюватися суддею з встановленням часових меж такої госпіталізації (пункт 7). Згідно зі статтею 1 Конвенції про права інвалідів від 13 грудня 2006 року, до інвалідів належать, у тому числі, особи зі стійкими психічними порушеннями, які під час взаємодії з різними бар'єрами можуть заважати їх повній та ефективній участі в житті суспільства нарівні з іншими. Відповідно до абзацу дев'ятого статті 1 Закону, усвідомлена згода особи - це згода, вільно висловлена особою, здатною зрозуміти інформацію, що надається доступним способом, про характер її психічного розладу та прогноз його можливого розвитку, мету, порядок та тривалість надання психіатричної допомоги, методи діагностики, лікування та лікарські засоби, що можуть застосовуватися в процесі надання психіатричної допомоги, їх побічні ефекти та альтернативні методи лікування. Госпіталізація недієздатної особи до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра передбачає довгострокове надання цій особі психіатричної допомоги у стаціонарних умовах. Госпіталізована до психіатричного закладу в порядку, передбаченому статтею 13 Закону, недієздатна особа цілодобово перебуває у такому закладі без можливості добровільно залишити його територію, а її дії постійно контролюються медичним персоналом. З наведеного вбачається, що госпіталізація недієздатної особи до психіатричного закладу на підставі статті 13 Закону є обмеженням її права на свободу та особисту недоторканність, закріпленого у статті 29 Конституції України, а тому має відбуватися відповідно до критеріїв, визначених у цьому рішенні. У той же час, судом встановлено та підтверджено законним представником і представником КЗ "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня", що [PERSON] має вільний вихід із лікарні, а тому звернення до суду у даному випадку є формальним. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні заяви про госпіталізацію [PERSON], суд враховує також, що така ґрунтується на висновку комісії лікарів психіатрів приймального відділення КЗ " ЛОКПЛ" від 09.04.2017 року. Однак, до даного висновку суд ставиться критично, оскільки такий здійснено не повним складом комісії, тобто у складі двох лікарів, а крім того, сам висновок не відповідає тим обставинам, що зазначені самими ж лікарями за результатами встановлених фактичних обставин. Суд також бере до уваги поведінку хворого в судовому засіданні, його сприйняття обставин, що відбуваються з ним та чітке, логічне пояснення. З цих підстав, суд приходить до переконання, що хворий не створює загрози для оточуючих, а щодо його спроможності самостійно задовільняти свої основні життєві потреби, на рівні який забезпечує його життєдіяльність, то така спроможність є реальною, що й підтвердив своїми поясненнями [PERSON] в судовому засіданні. Ці його пояснення підтверджуються також поясненнями дочки - законного представника та опікуна [PERSON], представником комунального закладу, і зокрема в частині вільного виходу з території лікувального закладу. За таких обставин, суд не знаходить об"єктивних підстав для поміщення [PERSON] у примусовому порядку в психіатричний стаціонар, в порядку передбаченому ст. 13 Закону України " Про психіатричну допомогу". Враховуючи вищенаведені обставини та власне переконання, що ґрунтується на безпосередньому вивченні матеріалів , які характеризують поведінку особи, а також заслухавши самого хворого, суд приходить до переконання, що викладені у заяві факти не відповідають фактичним обставинам справи , а тому слід відмовити у задоволенні заяви . На підставі наведеного,

Outcome: dismissed