Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

21 липня 2016 року позивач звернувся до суду із указаним вище позовом, посилаючись на те, що він 05 лютого 2016 року уклав договір фінансового лізингу, відповідно до якого відповідач зобров'язувався придбати предмет лізингу, а саме: транспортний засіб ВАЗ Lada Granta, об'єм двигуна 1,6, вартістю 200 000 грн., та передати його позивачу у користування в строк, що не перевищує 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок відповідача: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу. До укладання договору, представник відповідача повідомив, що в договорі зазначена інша сума, однак позивачу не потрібно звертати на це увагу, і запевнив що ця сума зазначена для внутрішньої звітності відповідача. Одночасно, представник відповідача запропонував позивачу інші умови, а саме, те, що транспортний засіб буде коштувати не 200 000 грн., як зазначено в договорі, а лише 105 000 грн. Також було обумовлено, що позивачу за вищезазначеною домовленістю потрібно лише сплатити аванс у розмірі 20 000 грн., а залишок у розмірі 85 000 грн. розбивається на дванадцять місяців. Позивачу такі умови здалися дуже вигідними, і він в той же день, у присутності представника відповідача написав заяву до договору із викладенням вищевказаних умов. Разом із підписанням даної заяви, позивачем було сплачено обумовлений авансовий платіж у розмірі 20 000 грн. після сплати грошових коштів, з отриманої квитанції позивач дізнався, що грошові кошти перераховані в якості адміністративного платежу. Представник відповідача пояснив, що зазначений платіж сплачений за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору незалежно від назви призначення платежу у квитанції. Через два дні до [PERSON] зателефонувала невідома особа, яка представилась представником відповідача та повідомила про те, що транспортний засіб, який є предметом укладеного договору, не пройшов передпродажну підготовку, і являється в технічно несправному стані, та знятий з продажу. У зв'язку з цим, представник відповідача рекомендував позивачу написати заяву про розірвання договору, а відповідач в свою чергу поверне сплачені позивачем кошти на його банківський рахунок. Позивач звернувся із заявою про повернення коштів та розірвання договору до головного офісу відповідача в м. Києві, по вул. Шовковична, 42-44. Після подання заяви позивачу повідомили, що протягом чотирнадцяти днів відповідач надішле йому рішення щодо повернення коштів. 16.03.2016 позивачу надійшла відповідь, у якій не було зазначено жодної інформації, яка б стосувалася його заяви про повернення коштів. Більше того, у поверненні сплачених позивачем коштів було відмовлено, оскільки за твердженням відповідача грошові кошти, сплачені позивачем, зараховані, як адміністративний платіж, який при розірванні договору не повертається. Враховуючи вищевикладене позивач просить прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження по справі, визнати договір фінансового лізингу №001747 від 05.07.2016 укладений між ним та ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО"" недійсним та стягнути з ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО"" на його користь, сплачені ним грошові кошти за договором фінансового лізингу № 001747 від 08.02.2016 в розмірі 20 000 грн. Стягнути з ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО"" на користь позивача сплачений ним судовий збір в розмірі 1 102 грн. 40 коп. Позивача у судове засідання не з'явився, подавши заяву, в якій підтримав позовні вимоги, просив розгляд справи проводити без його участі у зв'язку із зайнятістю на роботі. Відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих причин, про час, місце, дату розгляди справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що 05 лютого 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 001747, предметом якого є транспортний засіб ВАЗ Lada Granta, об'єм двигуна 1.6, вартістю 200 000 грн. Згідно умов якого відповідач бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування позивачу на строк та на умовах передбачених цим договором. (а.с. 9-14). Відповідно до ст. 807 ЦК України та ч. 1 ст. 3 Закону України "Про фінансовий лізинг" предметом договору лізингу може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основним фондів. Проаналізувавши зміст спірного договору фінансового лізингу від 05 лютого 2016 року, укладеного між сторонами, суд прийшов до висновку, що в договорі відсутня обов'язкова умова щодо індивідуальної визначеності предмета лізингу, виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (п. 8.7, розділ 10 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України "Про фінансовий лізинг", положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно пункту 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Адміністративний платіж в договорі завуальовано та виходить за межі переліку лізингових платежів, встановлених ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг". Підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п. 17 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", а фактично полягає у виготовленні стандартної форми договору, а тому відповідач не може включати зазначені витрати в ціну договору. Відповідно до ст. 17 Модельного закону про лізинг, прийнятого на 25-му пленарному засіданні Міжпарламентської Асамблеї держав учасниць СНД (постанова №25-6 від 14 квітня 2005 року) загальна сума платежів за договором лізингу це сукупність всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу. Лізинговим платежем є вартість послуг лізингодавця, що надаються відповідно до договору лізингу за передбачені умовами договору лізингу періоди протягом строку лізингу, до складу яких входить відшкодування витрат лізингодавця, повязаних з придбанням і передачею предмету лізингу, що здійснюється шляхом нарахування амортизації, відшкодування інших витрат, повязаних зі здійсненням лізингової угоди, а також дохід лізингодавця. Момент початку надання послуги лізингоодержувачу визначається моментом передачі предмета лізингу у тимчасове володіння і користування лізингоодержувача. Під витратами за договором лізингу розуміються суми, що підлягають сплаті лізингодавцю протягом строку дії договору лізингу. Таким чином, договір № 001747, зокрема ст. 11, суперечить положенням Модельного закону про лізинг. Крім того, договір фінансового лізингу від 05 лютого 2016 року, укладений між [PERSON] та ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО"", не був нотаріально посвідчений. При вирішенні даної справи суд дотримується вимог ст. 360-7 ЦПК України, відповідно до якої правові позиції Верховного Суду України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та застосовує правову позицію Верховного Суду України, сформовану у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, яка полягає у нижченаведеному. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг". Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" при вирішенні подібних справ суди мають виходити насамперед із положень Закону України "Про захист прав споживачів". Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів"); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Судом встановлено, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 05 лютого 2016 року № 001747, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (п. 8.7, розділ 10 договору), звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в Законі України "Про фінансовий лізинг", положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно пункту 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інше суперечить положенням статті 808 ЦК України. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 05 лютого 2016 року, укладений між [PERSON] та ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО"", нотаріально посвідчено не було. Виходячи зі змісту п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", у разі наявності спору нікчемний правочин може бути визнаний судом недійсним. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Згідно ч. 1-2 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно з ч. 9 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони відшкодовуються винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у звязку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. Відповідно до ст. 60 КПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 212 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За таких обставин сплачені позивачем відповідачу ТОВ "Лізингова компанія "ВАШ АВТО"" кошти в сумі 20 000 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатив при подачі позову до суду та підтверджений документально (а.с. 1, 2), тому з відповідача на користь позивача слід стягнути кошти на відшкодування судового збору в розмірі 1102 грн 42 коп. Враховуючи наведене,

Outcome: approved