Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

У січні 2019 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом, у якому, враховуючи зменшення та уточнення позовних вимог (а. с. 25-28), просили визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку, укладений 18 вересня 2008 року між ними та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Київської області Курченюком П.В., зареєстрований в реєстрі за № 2-2600. В обґрунтування позову зазначали, що у вересні 2008 року вони, позивачі [PERSON] та [PERSON] , вирішили укласти з відповідачем [PERSON] договір довічного утримання, за умовами якого вони, [PERSON] та [PERSON] , після своєї смерті передають у власність [PERSON] 2/3 частки, кожний по 1/3 частки, житлового будинку із відповідними надвірними будівлями, що знаходяться у [ADDRESS] , а [PERSON] у свою чергу зобов`язувався доглядати за ними та надавати їм допомогу, забезпечувати їх за свій рахунок продуктами харчування та медичними препаратами, у разі смерті поховати їх на кладовищі. Підготовкою усіх документів у нотаріуса займався відповідач. 18 вересня 2008 року сторони прибули до державного нотаріуса Броварської районної державної нотаріальної контори Київської області Курченюка П.В. для укладення договору довічного утримання. Нотаріус надав їм договір для підпису, вони його підписали, зі змістом договору вони не ознайомлювалися, сподіваючись на те, що підписують договір довічного утримання, оскільки саме про такий договір сторони домовлялися. У голос договір їм ніхто не читав, зміст договору їм ніхто не роз`яснював. Відповідач [PERSON] постійно наголошував на тому, що вони підписують договір довічного утримання. Позивач [PERSON] , 1947 року народження, є особою похилого віку, на час підписання договору їй виповнилося 61 рік, за станом здоров`я потребувала постійного стороннього догляду та матеріальної допомоги, яку пообіцяв надавати відповідач. Позивачу [PERSON] , 1967 року народження, на момент підписання договору виповнилося повних 41 рік, вона мала вади зору, за станом здоров`я потребувала догляду та матеріальної допомоги, яку за умовами укладеного договору довічного утримання їй повинен був надавати брат [PERSON] . У період часу з вересня 2008 року по квітень 2018 року відповідач [PERSON] частково виконував свої обов`язки за укладеним договором, забезпечував за свій рахунок [PERSON] продуктами харчування, лікувальними засобами, [PERSON] допомогу надавав дуже рідко. Починаючи з квітня 2018 року відповідач [PERSON] свої обов`язки по догляду за ними, зокрема, за матір`ю [PERSON] , перестав виконувати взагалі, у зв`язку з чим вони, [PERSON] та [PERSON] , вирішили розірвати укладений ними 18 вересня 2008 року із [PERSON] договір довічного утримання, про що повідомили відповідача у жовтні 2018 року. У листопаді 2018 року на їхнє прохання повернути їм документи на будинок, відповідач [PERSON] надав їм договір дарування від 18 вересня 2008 року, при цьому повідомив їх, що він уже давно є єдиним власником зазначеного житлового будинку, ніяких зобов`язань перед ними він не має та виконувати їх не буде. Прочитавши цей договір дарування від 18 вересня 2008 року, вони зрозуміли, що у нотаріуса підписали не договір довічного утримання, про який домовлялися, а договір дарування частини будинку, який наміру укладати вони не мали. Таким чином, вони, [PERSON] та [PERSON] , у жовтні 2018 року дізналися про те, що 18 вересня 2008 року замість договору довічного утримання ними був підписаний договір дарування частини будинку, тоді ж вони зрозуміли, що [PERSON] ввів їх в оману, оскільки насправді всупереч домовленостями між ними був укладений та підписаний інший договір, ніж той, який вони мали намір укласти. Посилалися на те, що [PERSON] ввів їх (позивачів) в оману щодо природи правочину, а саме, дійшовши з [PERSON] згоди щодо укладання договору довічного утримання, під впливом обману та помилки вони підписали договір дарування, тому відповідно до положень ст. ст. 203, 215, 229, 230 ЦК України вказаний договір дарування від 18 вересня 2008 року має бути визнаний судом недійсним. Про порушення своїх прав, зокрема, про те, що 18 вересня 2008 року замість договору довічного утримання ними був підписаний договір дарування частини будинку, вони (позивачі) дізналися лише у жовтні 2018 року, тому саме з цього часу починається перебіг трирічного строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом про визнання недійсним договору дарування від 18 вересня 2008 року. Позивачі [PERSON] , [PERSON] та їхній представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеному, просили задовольнити заявлені ними позовні вимоги повністю, з підстав викладених у позові, вказуючи на те, що всупереч домовленостям під виглядом договору довічного утримання 18 вересня 2008 року сторонами помилково був укладений договір дарування частини будинку, укладати який наміру позивачі не мали. Також вказували на те, що останнім часом [PERSON] зловживає спиртними напоями, допускає до належного сторонам будинку сторонніх осіб, за будинком не доглядає, оплату усіх наданих до будинку житлово-комунальних послуг здійснює позивач [PERSON] . Відповідач [PERSON] у суді позов не визнав та пояснив, що підписував той договір, який йому надавав нотаріус, вважає, що він підписував договір дарування. Також зазначав, що проживає у батьківському будинку один, оплату послуг з постачання до будинку природного газу та електроенергії здійснює його матір [PERSON] , позивач у справі, оскільки у нього не має для цього грошей. У вирішення даного спору між сторонами покладався на суд. Третя особа Броварська районна державна нотаріальна контора Київської області до суду не з`явилася, подала до суду заяву, у якій просила суд розглянути справу за відсутності їхнього представника. З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що позивачам [PERSON] , [PERSON] та відповідачу [PERSON] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , як дружині та дітям померлого у рівних частках, кожному по 1/3 частки, належав житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 19 червня 2002 року, видане Броварською районною державною нотаріальною конторою Київської області, зареєстроване за № 2-2873. 18 вересня 2008 року [PERSON] та [PERSON] уклали з [PERSON] договір дарування частини житлового будинку, який посвідчений державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори Київської області Курченюком П.В., зареєстрований в реєстрі за № 2-2600. За умовами п. 1 цього договору дарування, [PERSON] та [PERSON] подарували, кожна по 1/3 частки, а [PERSON] прийняв у дар 2/3 частки житлового будинку із надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , зокрема, житловий будинок, позначений на плані - "А-1", загальною площею 125,7 м2, житловою площею 88,6 м2, із надвірними будівлями та спорудами: сарай - "Б", погріб - "Г", вбиральня - "Д", колодязь - "К" та огорожа - "N", що належали дарувальникам на підставі вказаного вище свідоцтва про право на спадщину за законом. 06 жовтня 2008 року на підставі даного договору дарування право власності на зазначені 2/3 частки житлового будинку із надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за відповідачем [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06 жовтня 2008 року за № 20468296. У січні 2019 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з даним позовом, у якому просять визнати недійсним укладений 18 вересня 2008 року між ними і відповідачем [PERSON] зазначений договір дарування частини житлового будинку, вказуючи на те, що даний договір укладений ними під впливом помилки та обману з боку відповідача, оскільки фактично вони мали укласти з останнім договір довічного утримання, укладення ними з [PERSON] договору дарування їхньому волевиявленню не відповідало. За змістом ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначив, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. У п. 20 зазначеної постанови Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. За змістом ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 2 ст. 717 ЦК України договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 635/278/16-ц, постанові від 04 липня 2018 року у справі № 644/4482/16-ц висловив правову позицію та зазначив, що за змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з наведеного, суд вважає, що на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним позивачі повинні довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття ними фактичних обставин правочину, що вплинуло на їх волевиявлення, і що дана помилка дійсно була та має істотне значення. На підтвердження заявлених позовних вимог про визнання недійсним договору дарування частини будинку від 18 вересня 2008 року, укладеного з відповідачем [PERSON] , позивачі [PERSON] та [PERSON] у суді пояснили, що укладати договір дарування частин житлового будинку наміру вони не мали, з метою забезпечення за ними з боку відповідача догляду, хотіли укласти з [PERSON] саме договір довічного утримання, передача безоплатно відповідачу у власність належних кожній з них по 1/3 частки будинку не відповідало їхній волі, оскільки інтересу до будинку вони не втратили. Укладаючи оспорюваний договір дарування, вони помилялися щодо правової природи такого правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ними і відповідачем. Після укладення договору дарування сторони продовжують спільно користуватися цим житловим будинком, у кожного з них у будинку є свої окремі кімнати, якими вони користуються. Оплату усіх житлово-комунальних послуг, зокрема, оплату спожитої електричної енергії та природного газу, здійснює позивач [PERSON] , вона ж постійно доглядає за цим житловим будинком, що відповідач [PERSON] у судовому засіданні підтвердив, вказуючи на те, що для оплати цих послуг він грошей не має. Будь-яких заперечень проти заявлених позивачами вимог щодо визнання недійсним договору дарування частин житлового будинку від 18 вересня 2008 року, відповідач [PERSON] до суду не подавав, при вирішенні даного спору покладався на суд. Враховуючи викладене вище, суд вважає,що позивач [PERSON] , 1947 року народження, як непрацездатна за віком особа, за станом здоров`я на момент укладення оспорюваного договору дарування потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, погодилася передати відповідачу [PERSON] у власність 1/3 частку належного їй житлового будинку лише за умови її довічного утримання з боку відповідача, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і сином [PERSON] , що свідчить про наявність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку ст. 229 ЦК України. Також суд вважає, що позивач [PERSON] , укладаючи разом із матір`ю [PERSON] , оспорюваний договір дарування, помилялася щодо його правової природи, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та братом [PERSON] , що свідчить про наявність правових підстав для визнання недійсним договору дарування згідно із ст. 229 ЦК України. Доказів того, що оспорюваний договір дарування частини будинку був укладений сторонами ще й внаслідок обману з боку відповідача, позивачами суду не надано, тому підстав для визнання даного договору дарування недійсним з підстав, визначених ст. 230 ЦК України, суд не вбачає. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами 18 вересня 2008 року договір дарування частини житлового будинку підлягає визнанню недійсним, відповідно до вимог ст. ст. 203, 215, 229 ЦК України, оскільки він був укладений між позивачами і відповідачем внаслідок помилки. На підставі викладеного,

Outcome: approved