Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

Позивач звернувся в суд із позовом до ПАТ "ВіЕС Банк" про визнання недійсною умову викладену в пункті 1.7.2. Кредитного договору №KF031832- AN укладеного між [PERSON] та ПАТ "ВіЕС Банк" 08 грудня 2016 року, щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості (щомісячної комісії від початкової суми кредиту) в розмірі 3,5% місячних. Позов мотивовано тим, що 08 грудня 2016 року між ним та ПАТ "ВіЕС Банк" було укладено кредитний договір №KF031832- AN, згідно з яким він отримав кредит в розмірі 30000 гривень. Посилаючись на положення ч.5 ст.11, ч.1, 2, 5, 7 ст.18 ЗУ "Про захист прав споживачів" вважає, що до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Пунктом 1.7.2. Договору передбачено встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3,5 відсотків місячних, яка відповідно до додатку №1 до кредитного договору є щомісячною комісією від початкової суми кредиту. В грошовому виразі дана комісія становить 1050,00 грн. в місяць, а загальна її сума за період дії Договору складає 37800,00 гривень. Даним положенням кредитного договору банком встановлено платіж за дії, які останній здійснює на власну користь, а тому умова правочину суперечить п.3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Відповідно до ч.8 ст.18 ЗУ "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Посилаючись на рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011, положення ч.4 ст.42 Конституції України, п.3.6 Правил надання банками України інформації споживчу про умови кредитування та сукупну вартість, кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 просив позов задовольнити. У судове засідання позивач не прийшов, хоч був належно повідомлений, його представник подав заяву про розгляд справи без його участі, просив позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надіслав до суду заперечення, в якому позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, розгляд справи провести без його участі. Дослідивши матеріали цивільної справи суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що 08 грудня 2016 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «ВіЕС Банк» було укладено кредитний договір № KF031832- AN, відповідно до якого позивачу було надано кредит в сумі 30\~000 грн. В пункті 1.7.2. договору передбачено плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмір 3,5% місячних, яка відповідно до додатку №1 до кредитного договору являється щомісячною комісією від початкової суми кредиту. В грошовому виразі дана комісія становить 1050,00 грн. в місяць, а загальна її сума за період дії Договору складає 37800,00 гривень. Судом встановлено, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив у договорі, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача. Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування, затверджених постановою Правління Національного банку України 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 16 листопада 2016\~року у справі № 6-1746цс16 положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10\~травня 2007 року №\~168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Таким чином, суд визнав, що встановлення в кредитному договорі умови щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу є незаконним. Даним положенням кредитного договору банком встановлено платіж за дії, які останній здійснює на власну користь, а тому умова правочину суперечить п.3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Так, відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Відповідно до ч.1 ст.216ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Згідно з ч.1 ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За положеннями ч.5 ст.11, ч.1, 2, 5, 7 ст.18 ЗУ "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець ( виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч.8 ст.18 ЗУ "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому з відповідача слід стягнути судовий збір.

Outcome: approved