Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

В грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із первісним позовом до [PERSON] , третя особа: Відділ реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції у Київській області про поділ спільно набутого майна подружжя, в якому просив стягнути з [PERSON] на його користь грошову компенсацію у розмірі 289 665, грн.. за належну йому частину об`єкту будівництва, а саме: квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що 26.09.2009 року між ним та [PERSON] було зареєстровано шлюб . Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 24.11.2015 року шлюб між ним та [PERSON] було розірвано. Вказаним рішенням суду було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] спільного господарства не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують, разом не проживають з серпня 2014 року. 08 липня 2014 року [PERSON] , [PERSON] та ПАТ «ФК «Княгиня Ярославна» було укладено договір № 4а-256-г/25/2013 про участь у Фонді фінансування будівництва. Відповідно до вказаного договору, об`єктом будівництва за цим договором є четвертий пусковий комплекс житлового будинку з вбудованими приміщеннями по [ADDRESS] . Поштова адреса об`єкту будівництва: [ADDRESS] ( 13 поверх, 2 кімнати). Загальна площа об`єкта інвестування 70,25 кв.м. Поточна вартість об`єкта інвестування станом на дату підписання вказаного договору становила 579 331 грн. 04.12.2014 року [PERSON] було видано доручення [PERSON] на представлення інтересів [PERSON] з будь - яких питань, що можуть виникнути перед будь - якими фізичними, юридичними особами, в тому числі в ПАТ «ФК «Княгиня Ярославна», а також в будь - яких підприємствах, установах та організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та належності, з питань відступлення права вимоги за Договором № 4а-256-г/25/2013 про участь у Фонді фінансування будівництва від 08.07.2014 року щодо належної йому частини об`єкту будівництва, а саме: квартири [ADDRESS] , в тому числі підписання договору відступлення права вимоги, договорів про внесення змін і доповнень до договору, за ціною та на власний розсуд представника. [PERSON] на підставі наданого [PERSON] доручення, уклала додаткові угоди до зазначеного договору про участь у Фонді фінансування будівництва та договору уступки майнових прав на нерухомість від 07.08.2014 року, якими було здійснено уступку майнових прав на користь третьої особи. 07.07.2016 року до Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області надійшла ухвала слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області з приводу вчинення шахрайських дій з боку [PERSON] до [PERSON] , а саме фактичного укладення додаткової угоди по договору про участь у Фонді фінансування будівництва від 08.07.2014 року на користь третіх осіб. На підставі даної ухвали суду було внесено інформацію до Єдиного реєстру досудових розслідувань за правовою кваліфікацією ст. 190 КК України. Крім того, [PERSON] 04.11.2016 року передав [PERSON] через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скляра О.Л. заяву, в якій просив [PERSON] з`явитися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скляра О.Л. за адресою: [ADDRESS] об 11 год. 00 хв. 08.12.2016 року, для передачі додаткових угод, згідно яких було здійснено уступку майнових прав за договором № 4а-256-г/25/2013 про участь у Фонді фінансування будівництва від 08.07.2014 року щодо належної йому частини об`єкту будівництва, а саме квартири [ADDRESS] на користь третьої особи та грошові кошти, які були отримані на підставі даних угод. На підставі викладеного, змушений звернутися до суду із вказаним позовом. В січні 2017 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про поділ майна подружжя, в якій просила стягнути з [PERSON] на її користь 68 000 грн., як половину ринкової вартості автомобіля OPEL VEKTRA, 1999 року випуску, номер кузова номер кузова (VIN) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що дійсно між нею та [PERSON] було укладено шлюб 26.09.2009 року. Під час шлюбу нею та [PERSON] в період 2010-2012 року було придбано автомобіль OPEL VEKTRA, 1999 року випуску, номер кузова номер кузова (VIN) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , який був зареєстрований на [PERSON] відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] . 19.05.2015 року вказаний автомобіль був знятий з обліку та 12.11.2016 року перереєстрований на нового власника [PERSON] , однак [PERSON] згоди на продаж автомобіля не надавала. [PERSON] , використовуючи спільне майно особисто та не надаючи [PERSON] доступу до нього, продав автомобіль. На момент подання зустрічного позову, [PERSON] претендує на одержання від [PERSON] , який відчужив їх спільне майно без її згоди, компенсації половини ринкової вартості автомобіля, що становить 68 000 грн. На підставі викладеного, змушена звернутися до суду із зустрічним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вишгородського районного суду Київської області від 20.12.2016 року головуючим - суддею по вказаній цивільній справі обрано суддю Войнаренко Л.Ф. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вишгородського районного суду Київської області від 14.06.2017 року головуючим - суддею по вказаній цивільній справі обрано [PERSON] . Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 19.06.2017 року вказану цивільну справу прийнято до провадження судді Баличевої М.Б. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 09.10.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним [PERSON] - [PERSON] первісний позов підтримав повністю, надав письмові заперечення на зустрічну позовну заяву та письмові пояснення щодо заперечення на позовну заяву, просив задовольнити первісні позовні вимоги. Зустрічний позов визнав частково, не заперечував щодо стягнення 2900 грн. Представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним [PERSON] - [PERSON] зустрічний позов підтримала, надала письмові заперечення проти первісного позову та просила задовольнити зустрічний позов повністю, у задоволенні первісного позову просить відмовити, вважає, що позивачем не доведено з посиланням на докази, той факт, що оплата пайових внесків здійснювалась за рахунок спільних коштів подружжя, а за рахунок особистих коштів [PERSON] , що підтверджується відповідними розписками долученими до матеріалів справи та підтверджені поясненнями свідків. Представник третьої особи Відділу реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції у Київській області в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Вислухавши пояснення представників сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням часткового визнання відповідачем позовних вимог за зустрічним позовом, суд приходить до наступних висновків. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що 26 вересня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 206, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 24 листопада 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 07.12.2015 року. 08 липня 2014 року між управителем - Приватним акціонерним товариством «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна» та довірителями - [PERSON] та [PERSON] було укладено договір № 4-а-256-г/25/2013 про участь у Фонді фінансування будівництва. Об`єктом будівництва за цим договором є четвертий пусковий комплекс житлового будинку з вбудованими приміщеннями по [ADDRESS] , що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до правил фонду та цього договору за довірителем закріпляється об`єкт інвестування з такими основними характеристиками: вид об`єкта інвестування: квартира; будівельна або поштова адреса будівництва: [ADDRESS] ; номер об`єкта будівництва буд. [ADDRESS] ; номер об`єкта інвестування 256-г; поверх 13; кількість кімнат 2; загальна площа об`єкта інвестування відповідно до проекту 70,25 кв.м.; вимірна одиниця інвестування: 1,00 кв. метрів; вартість будівництва одного квадратного метру станом на 08.07.2014 року становить 8 246, 70 грн.; поточна вартість об`єкта інвестування станом на дату підписання даного договору становить 579 331, грн. 14 липня 2014 року [PERSON] уклала договір позики з [PERSON] , відповідно до умов якого, [PERSON] отримала у позику грошові кошти у розмірі 8 500 доларів США, зі строком повернення 3 500 доларів США на один місяць, а 5000 доларів США на один рік, що підтверджується відповідною розпискою від 14 липня 2014 року [PERSON] та [PERSON] 14 липня 2014 року [PERSON] уклала договір позики з [PERSON] , відповідно до умов якого, [PERSON] отримала у позику грошові кошти у розмірі 2 400 доларів США, які 22 квітня 2016 року [PERSON] повернула [PERSON] , що підтверджується відповідною розпискою від 22 квітня 2016 року [PERSON] та [PERSON] 15 липня 2014 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 58 381, 40 грн., що підтверджується квитанцією № 73078554 від 15.07.2014 року. 15 липня 2014 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 58 381, 40 грн., що підтверджується квитанцією № 73078848 від 15.07.2014 року. 16 липня 2014 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 33 237, 19 грн., що підтверджується квитанцією від 16.07.2014 року. 18 липня 2014 року [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 79 021, 96 грн., що підтверджується квитанцією № 74313122 від 18.07.2014 року. 14 липня 2014 року [PERSON] було перераховано на розрахунковий рахунок ПАТ «ФК «Княгиня Ярославна» грошові кошти у розмірі 373 275 грн. за договором № 4-а-256-г/25/2013 про участь у Фонді фінансування будівництва, що підтверджується квитанцією № 8881668 від 14.07.2014 року. 15 липня 2014 року [PERSON] було перераховано на розрахунковий рахунок ПАТ «ФК «Княгиня Ярославна» грошові кошти у розмірі 113 25, 43 грн. за договором № 4-а-256-г/25/2013 про участь у Фонді фінансування будівництва, що підтверджується квитанцією № 8906010 від 15.07.2014 року. 17 липня 2014 року [PERSON] було перераховано на розрахунковий рахунок ПАТ «ФК «Княгиня Ярославна» грошові кошти у розмірі 31 312, 60 грн. за договором № 4-а-256-г/25/2013 про участь у Фонді фінансування будівництва, що підтверджується квитанцією № 8931752 від 17.07.2014 року. 18 липня 2014 року [PERSON] було перераховано на розрахунковий рахунок ПАТ «ФК «Княгиня Ярославна» грошові кошти у розмірі 8 690 грн. за договором № 4-а-256-г/25/2013 про участь у Фонді фінансування будівництва, що підтверджується квитанцією № 89551779 від 18.07.2014 року. 30 липня 2014 року [PERSON] та [PERSON] видано свідоцтво № 4-а-256-г/25/2013/1 про участь у Фонді фінансування будівництва № 25 Приватного акціонерного товариства «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна», а саме: житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 70,25 кв.м. 13 січня 2015 року ПАТ «ФК «Княгиня Ярославна» направила [PERSON] та [PERSON] повідомлення про зміну розміру об`єкту інвестування, а саме: площі квартири за адресою: [ADDRESS] . 13 березня 2015 року [PERSON] було перераховано на розрахунковий рахунок ПАТ «ФК «Княгиня Ярославна» грошові кошти у розмірі 15 551 грн. за договором № 4-а-256-г/25/2013 про участь у Фонді фінансування будівництва, що підтверджується квитанцією № 11445715 від 13.03.2015 року. 30 березня 2015 року [PERSON] було перераховано на розрахунковий рахунок ПАТ «ФК «Княгиня Ярославна» грошові кошти у розмірі 5 945 грн. за договором № 4-а-256-г/25/2013 про участь у Фонді фінансування будівництва, що підтверджується квитанцією № 0.0.367600714.1 від 30.03.2015 року. 30 березня 2015 року заступником голови правління ПрАТ «ФК «Княгиня Ярославна» Коваль О.Б . видно акт звіряння взаємних розрахунків щодо коштів, які були фактично внесені в управління Фонду фінансування будівництва та винагороди Управителя з якого видно, що [PERSON] , [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності № 4349 від 04.12.2014 року діє [PERSON] за договором № 4-а-256-г/25/2013 про участь у Фонді фінансування будівництва від 08.07.2014 року про те, що сума грошових коштів, перерахованих Довірителем в управління Фонду фінансування будівництва становить 594 882 грн. без ПДВ та сума винагороди сплачена Довірителем становить 8 690 грн. без ПДВ. 30 березня 2015 року між [PERSON] , [PERSON] від імені якого на підставі довіреності № 4349 від 04.12.2014 року діє [PERSON] та [PERSON] укладено договір про передання прав та обов`язків за договором № 4а-256-г/25/2013 про участь у Фонді фінансування будівництва від 08.07.2014 року. 31 березня 2015 року [PERSON] повернула [PERSON] грошові кошти у розмірі 8 500 доларів США на виконання вимог договору позики від 14 липня 2014 року, що підтверджується відповідною розпискою від 31 березня 2014 року [PERSON] та [PERSON] 31 березня 2015 року між [PERSON] , [PERSON] від імені якого на підставі довіреності № 4349 від 04.12.2014 року діє [PERSON] та [PERSON] укладено підтвердження - розписку, відповідно до якої [PERSON] як новий довіритель за договором передала, а [PERSON] , [PERSON] від імені якого на підставі довіреності № 4349 від 04.12.2014 року діє [PERSON] як первісний довіритель, отримала від [PERSON] готівкові кошти в сумі 594 882 грн. Цією розпискою [PERSON] та [PERSON] від імені якого на підставі довіреності № 4349 від 04.12.2014 року діє [PERSON] підтвердили про відсутність претензій до [PERSON] щодо виконання нею своїх зобов`язань за договором. 08 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.Л. видано свідоцтво про те, що останньою передано [PERSON] заяву [PERSON] про прохання [PERSON] з`явитися [PERSON] до цього нотаріуса об 11 год. 00 хв. 08 грудня 2016 року, для передачі додаткових угод згідно яких було здійснено уступку майнових прав за договором № 4-а-256-г/25/2013 про участь у Фонді фінансування будівництва від 08.07.2014 року щодо належної [PERSON] частини об`єкту будівництва, а саме: квартири [ADDRESS] на користь третьої особи та грошові кошти, які були отримані на підставі даних угод. 01 лютого 2017 року [PERSON] надав письмову розписку про те, що ним було отримано від [PERSON] грошові кошти у розмірі 680 000 рублів. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 року справа №1520/15-ц. За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто Використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Отже, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зробленого поліпшення; доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і є її процесуальним обов`язком. Вирішуючи зазначений спір між подружжям про майно, суд крім іншого встановив, що у позивача були відсутні джерела фінансування на придбання спірного майна. При цьому, суд повинен встановити також той факт, що джерелом набуття спільного майна є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, тобто виникнення права спільної сумісної власності на майно, факт набуття якого мав місце в період шлюбу, не є безумовним та не презюмується, а доводиться в суді. Проте, позивачем [PERSON] не надано доказів суду та не доведено той факт, що ним здійснювалася оплата згідно до Договору №4а-256-г/25/2013 про участь у Фонді фінансування будівництва. Відповідно до ст.368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 57 ч.1 п.3 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі №6-801цс16. У вказаних правових позиціях зазначається, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму ст.60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Тобто, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. А відтак, вищевказані грошові кошти сплачені в ПрАТ "ФК "Княгіня Ярославна" не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки внески сплачувалися за особисті кошти відповідача [PERSON] , отриманих нею у борг від [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що документально підтверджується вищенаведеними доказами. Жодних доказів суду не надано на спростовування наведеного вище та відповідно в підтвердження того, що за час спільного проживання подружжя отримували доходи, якими могли би сплачувати за спірну квартиру. Отже, сукупність досліджених вище доказів повністю узгоджуються з показаннями свідків, наданими відповідно в судовому засіданні, зокрема свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її рідним братом. Вказала, що у [PERSON] та [PERSON] були розмови про придбання квартири, однак, на той час між ними вже виникали суперечки. Вона позичила грошові кошти на придбання квартири [PERSON] , однак, вона не знає чи позичала [PERSON] грошові кошти для себе або для сім`ї. Позичені грошові кошти повернула їй [PERSON] . Зі слів [PERSON] вона знає, що остання позичала грошові кошти у інших осіб. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є кумою [PERSON] та [PERSON] . Вказала, що [PERSON] позичала у неї грошові кошти у розмірі 8 500 доларів США на придбання квартири, які вона і повернула їй. На підставі зібраних по справі доказів, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісних позовних вимог [PERSON] , оскільки спірне майно, а саме квартира [ADDRESS] була придбана [PERSON] за особисті грошові кошти та відповідно не може бути об`єктом поділу. За таких обставин первісний позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Стосовно зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя суд зазначає наступне. Під час перебування у шлюбі сторони придбали майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: автомобіль OPEL VEKTRA, 1999 року випуску, номер кузова номер кузова (VIN) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , який був зареєстрований на [PERSON] відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , що не заперечувалося сторонами по справі. 19 травня 2015 року [PERSON] зняв з реєстраційного обліку автомобіль OPEL VEKTRA, 1999 року випуску, номер кузова номер кузова (VIN) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . 02 листопада 2016 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі - продажу транспортного засобу № 3976/16/000296, предметом якого був автомобіль OPEL VEKTRA, 1999 року випуску, номер кузова номер кузова (VIN) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , ціна транспортного засобу за вказаним договором 5 800 грн. Листом від 02 грудня 2016 року № 366 Територіальний сервісний центр № 3245 Регіонального сервісного центру в Київській області Міністерства внутрішніх справ України повідомив, що автомобіль OPEL VEKTRA, 1999 року випуску, номер кузова номер кузова (VIN) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , 19.05.2015 року був знятий з обліку та 12.11.2016 року перереєстрований на нового власника [PERSON] . 10 квітня 2018 року між ПП «Експертзабезпечення» та [PERSON] було укладено договір про проведення оцінки автомобіля OPEL VEKTRA, 1999 року випуску, номер кузова номер кузова (VIN) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Відповідно до звіту ПП «Експертзабезпечення» про незалежну оцінку колісного транспортного засобу автомобіля OPEL VEKTRA, 1999 року випуску, номер кузова номер кузова (VIN) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] станом на 02.11.2016 року вартість вказаного автомобіля складає 106 196 грн. без врахування ПДВ. Відповідно до звіту ТОВ «МЕГАПОЛІС І ПАРТНЕРИ», який виконано на замовлення [PERSON] про оцінку транспортного засобу - автомобіля OPEL VEKTRA, 1999 року випуску, номер кузова номер кузова (VIN) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] станом на 02.11.2016 року вартість вказаного автомобіля не може перевищувати 8 100 грн., ринкова вартість автомобіля становить 4 900 грн. Домовленості між сторонами щодо поділу спільного майна не визначено, шлюбний договір не укладався. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. При цьому, при поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя. Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, відповідно до частин 4, 5 ст. 71 СК України, присудження судом одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ допускається за його згодою за умовою попереднього внесення другим подружжям відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності таких умов присудження грошової компенсації може мати місце, зокрема, на підставах передбачених ст. 364 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та наявності згоди співвласника на одержання відповідної грошової суми. Так, відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно з законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Таке ж право співвласників передбачено і ч. 3 ст. 358ЦК України. Пленум Верховного Суду України впостанові від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відзначив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, для визначення якої при необхідності призначається експертиза. Таким чином, враховуючи, що сторонами в період шлюбу був придбаний автомобіль OPEL VEKTRA, 1999 року випуску, номер кузова номер кузова (VIN) [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , який був зареєстрований на [PERSON] відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, однак [PERSON] відчужив вказаний транспортний засіб на користь іншої особи, отримав грошові кошти за вказане рухоме майно, а тому суд дійшов висновку про часткове задоволення зустрічних позовних вимог та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 2900 гривень, як половину вартості вищевказаного автомобіля, при цьому взявши за основу вартість рухомого майна із договору купівлі - продажу вказаного транспорного засобу від 02.11.2016 року, варість якого була встановлена у розмірі 5800 грн. Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що зустрічний позов задоволено частково, а у задоволенні первісного позову відмовлено, а тому згідно до положень ст. 141 ЦПК України, підлягає стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору у розмірі 680 грн.

Outcome: partial