Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

У позовній заяві представник позивача просить ухвалити рішення про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно його трьох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Заявлені вимоги представник обґрунтувала тим, що після розірвання рішенням суду від 23 грудня 2014 року шлюбу між сторонами відповідач проживає окремо від позивача та дітей. Як під час спільного проживання, так і після розірвання шлюбу відповідач життям дітей не цікавився, вихованням не займався і не займається, не дбає про їх фізичний і духовний розвиток, не створює умов для отримання освіти, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, засвоєння ними загальновизнаних норм моралі, не спілкується в необхідному для їх нормального самоусвідомлення обсязі, при зустрічах вчиняє скандали, матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає, аліментів не сплачує, чинив стосовно позивача фізичне та психічне насильство, що негативно відображалося і відображається на психічному здоров`ї дітей. Вважає, що зазначені факти свідчать про свідоме нехтування відповідачем батьківських обов`язків, при цьому позивач будь-яких дій, які б перешкоджали спілкуванню відповідача з дітьми, не вчиняла. Поведінка відповідача суперечить інтересам дітей, а позбавлення його батьківських прав фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між батьком і дітьми. В судовому засіданні позивач висловила згоду на розгляд справи за відсутності її представника, позов підтримала з наведених у ньому підстав. Пояснила, що після розірвання у 2014 році шлюбу через два роки з відповідачем зійшлися та у них народилась ще одна (третя) дитина. З серпня 2020 року проживають окремо, оскільки відповідач вигнав її разом з дітьми з дому. З цього часу з дітьми проживає у будинку своїх батьків. Відповідач в останнє приходив до дітей 28 листопада 2020 року, перебуваючи у нетверезому стані, при цьому жодних подарунків дітям не приніс. Просила позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що з часу окремого проживання позивач не дозволяє приїздити до дітей, їх побачення тривали не більше 5-10 хвилин. Від участі в утриманні дітей не відмовляється, проте усе буде купувати сам, позивачу гроші давати не бажає. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник органу опіки та піклування підтримала наданий суду висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки зібрані матеріали справи не дають підстав для застосування такого крайнього заходу. Аналізом доказів по справі суд встановив такі фактичні обставини. 15 жовтня 2007 року сторони зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 23 грудня 2014 року. У період цього шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв серії [NUMBER] , № [NUMBER] . Відповідно до копії посвідчення серії [NUMBER] та консультативного висновку спеціаліста від 31 липня 2020 року син сторін [PERSON] є дитиною-інвалідом, у зв`язку із чим потребує постійного лікування. З пояснень позивача встановлено, що після розірвання шлюбу з 2017 року сімейні відносини з відповідачем були відновлені і вони проживали спільно. У цей період у них [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Із серпня 2020 року сторони проживають окремо, що встановлено з пояснень сторін. Відповідно до інформації Любомльського районного відділу ДВС від 18 січня 2021 року з відповідача в примусовому порядку, починаючи з 12 серпня 2020 року стягуються аліменти на утримання трьох дітей в розмірі половини його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного, щомісячно. Аліментів жодного разу відповідач не сплачував та станом на 01 січня 2021 року його заборгованість становить 19 423,60 гривень, що доводиться розрахунком старшого державного виконавця. Згідно з наданою Вишнівською сільською радою Любомльського району характеристикою від 30 грудня 2020 року за місцем проживання відповідач [PERSON] зауважень, скарг з боку сусідів та односельчан не мав. Виконавчий комітет Вишнівської сільської ради Любомльського району, як орган опіки та піклування, надав висновок про недоцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно його трьох дітей. Зі змісту цього висновку, окрім вище вказаних обставин, вбачається, що із серпня 2020 року діти проживають з позивачем [PERSON] у будинку її батька, перебувають на її утриманні і догляді. До цього періоду відповідач [PERSON] з 01 січня 2019 року по 12 серпня 2020 року приводив і забирав зі школи доньку [PERSON] , відвідував уроки, цікавився навчанням. Обоє батьків реагували на рекомендації і зауваження вчителя. 23 березня 2021 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини позивач вказала, що відповідач більше чотирьох місяців не бачився з дітьми, не спілкувався з ними, не цікавився їх вихованням та розвитком, на День Святого Миколая та Новий рік не робив їм подарунків. Відповідач вказав на перешкоди у спілкуванні з дітьми родиною позивача та погрози з їх сторони. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ч.ч.2, 4 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України у пунктах 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. За змістом ст.166 СК України позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Згідно з п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі "Савіни проти України" зазначається, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Наведені положення і роз`яснення свідчать про те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. У справі з пояснень позивача встановлено, що передбачені ч.1 ст.164 СК України підстави для подання цього позову пов`язуються з початком окремого її разом з дітьми проживання від відповідача - із серпня 2020 року. Із цим позовом позивач звернулась до суду 20 січня 2021 року, тобто через шість місяців після фактичного припинення спільного проживання з відповідачем. Доказів неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків до серпня 2020 року позивачем не надано і в судовому засіданні цього вона не озвучила. Додані до позову постанови Любомльського районного суду відносно відповідача [PERSON] за ч.2 ст.1732 КУпАП (домашнє насильство) від 21 лютого 2014 року, 26 вересня 2014 року, 27 листопада 2014 року, 21 жовтня 2019 року суд до уваги не приймає, оскільки наведені у них факти мали місце задовго до початку виникнення спірних правовідносин та в розумінні роз`яснень Пленуму Верховного Суду України (постанова від 30 березня 2007 року № 3) самі по собі не є беззаперечними доказами, які б підтверджували ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків у цей період. По факту аналогічних подій 31 липня 2020 року постановою Любомльського районного суду від 11 вересня 2020 року провадження у справі про адміністративне правопорушення за ознаками ч.2 ст.1732 закрите за відсутністю в діях відповідача [PERSON] складу цього правопорушення, тому ця постанова не доводить жодних обставин, які підлягають доказуванню у спірних правовідносинах. Стосовно періоду, що починається із серпня 2020 року, то сукупний аналіз досліджених доказів дає підстави для висновку про наявність в діях (поведінці) відповідача [PERSON] ознак невиконання ним батьківських обов`язків стосовно малолітніх дітей на належному рівні, як цього вимагає закон. До такого висновку приводить те, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, у тому числі не сплачує аліментів, участі у їх вихованні не приймає, навчанням не цікавиться. Разом із цим встановлені у справі фактичні обставини дають підстави вважати, що така поведінка відповідача стосовно дітей певним чином пов`язана із його взаємовідносинами з позивачем, які вочевидь мають ознаки неприязності. Із цього приводу суд зазначає, що від особистих взаємовідносин батьків у жодному випадку не повинні потерпати діти. Відповідач зазначає про перешкоджання зі сторони позивача бачитись з дітьми, проте ця обставина як підстава неможливості приймати участі у житті дітей є виключно власним баченням відповідача. Адже у такому випадку участь батька у вихованні дітей може бути забезпечена шляхом звернення до органу опіки та піклування або ж до суду з питанням встановлення способу його участі у вихованні та спілкуванні з дітьми. Станом на дату розгляду справи відповідач з цього питання до компетентних органів у встановленому порядку не звертався. В той же час в судовому засіданні відповідач заявив про своє бажання приймати участь у житті дітей та безпосередньо їм матеріально допомагати, що свідчить про його небайдужість до виконання своїх обов`язків по вихованню і утриманню дітей та те, що він не повністю самоусунулась від їх виховання і утримання. Про це також свідчать й самі факти прибуття відповідача на засідання комісії з питань захисту прав дитини та до суду як в підготовче засідання, так і на судовий розгляд, у яких позов він не визнав з наведенням обґрунтування такої своєї позиції та обставин, які вважав перешкодами приймати участь у вихованні та утриманні дітей. За викладених обставин розцінювати поведінку відповідача як беззаперечне ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні ст.164 СК України станом на дату розгляду справи суд вважає передчасним. Про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав дійшов висновку й орган опіки та піклування. Зважаючи на вище викладені фактичні обставини справи та норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що підстав для застосування до [PERSON] такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав відносно його трьох дітей на разі недостатньо, через що позов задоволенню не підлягає. Разом із цим суд вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дітей, належно усвідомити відповідальність за їх життя, матеріальний достаток, духовний та моральний розвиток.

Outcome: dismissed