Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-21 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила стягувати на її користь з [PERSON] аліменти на дружину в розмірі ј частки його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову. В обґрунтування позову зазначала, що з 13 травня 1995 року вона перебуває у шлюбі із [PERSON] , у листопаді 2014 року їй встановлено інвалідність ІІІ групи довічно, узв`язку з чим вона не працює. Посилалася на те, що її дохід складається лише з пенсії по інвалідності в розмірі 1450 грн., що становить менше від встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Інших джерел доходів вона не має, перебуває в скрутному матеріальному становищі, тому потребує матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових проблем та проходження програми реабілітації. Її чоловік [PERSON] свого обов`язку щодо надання їй матеріальної допомоги не виконує, хоча є працездатним та отримує дохід, інших осіб на утриманні він немає, тому вважає, що відповідач зобов`язаний надавати їй матеріальну допомогу як непрацездатній дружині. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у суді позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеному, просили суд задовольнити позов повністю. Відповідач [PERSON] у суді позов не визнав, проти його задоволення заперечував, посилаючись на те, що [PERSON] є працездатною з обмеженням, за спеціальністю вона є вчителем, що передбачає можливість працювати неповний робочий день, без навантаження. Також посилався на те, що пенсія по інвалідності, яку отримує позивач не є меншою від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого законодавством. Крім того, вказував, що [PERSON] уже 10 років працює на посаді продавця в мережі магазинів ювелірних виробів "Руаліді", доводи позивача щодо відсутності у неї інших джерел доходу дійсності не відповідають. Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Суд встановив, що 13 травня 1995 року відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] уклали шлюб, який зареєстрований Лівобережним міжрайонним управлінням реєстрації шлюбів м. Києва, актовий запис № 637. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 червня 2019 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. 01 листопада 2014 року позивачу [PERSON] було встановлено інвалідність ІІІ групи, безстроково, причина інвалідності: загальне захворювання, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії АБ № 0199023, з можливістю працювати за фахом без додаткових навантажень. У зв`язку із даним захворюванням [PERSON] отримує пенсію по інвалідності, розмір якої з 01 серпня 2018 року становить 1452 грн. (т. 1 а. с. 47). Спір, який виник між сторонами, регулюється положеннями глави 9 СК України (права та обов`язки подружжя по утриманню), яка передбачає право одного з подружжя на утримання. У ч. 2 ст. 75 СК України закріплено, що право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. За змістом ч. ч. 3, 4 ст. 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Верховний Суд у постанові від 11 жовтня 2018 року у цивільній справі № 161/16931/16-ц висловив правову позицію та зробив висновок про те, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (ст. 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином, право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-3066цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17. Згідно із ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, у 2018 році становив: з 1 січня -1373 грн., з 1 липня - 1435 грн. з 1 грудня - 1497 грн. Судом встановлено, що на момент пред`явлення позову [PERSON] із серпня 2018 року отримувала пенсію по інвалідності в розмірі 1452 грн., що за розміром не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. У ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" визначено, що прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, у 2019 році становить: з 1 січня - 1497 грн., з 1 липня - 1564 грн., з 1 грудня - 1638 грн. Позивач [PERSON] у суді пояснила, що зараз вона отримує пенсію по інвалідності, розмір якої становить близько 2000 грн. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що хоча позивач [PERSON] і є особою з інвалідністю III групи загального захворювання, інвалідність якої встановлена у період її перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON] , однак вона отримує пенсію по інвалідності в розмірі більшому, ніж встановлений законом прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, що не відповідає сукупності умов для отримання нею аліментів від колишнього чоловіка, тому [PERSON] не може вважатися особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ч. 4 ст. 75 СК України, так як розмір отримуваної нею пенсії забезпечує позивачу встановлений законом прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем [PERSON] у суді не спростовані доводи відповідача [PERSON] про те, що встановлена їй ІІІ група інвалідності не позбавляє її можливості працювати та отримувати додатковий дохід, оскільки відповідно до довідки про інвалідність позивач може працювати без додаткових навантажень. Доказів того, що за станом свого здоров`я [PERSON] позбавлена можливості виконувати будь-яку роботу та отримувати додатковий дохід, позивачем суду теж не надано. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що позивач отримує пенсію по інвалідності в розмірі, що забезпечує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є необґрунтованим та задоволенню він не підлягає. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати в справі - витрати на правову допомогу покладаються на позивача, судовий збір, від сплати якого позивач була звільнена при подачі позову в суд, суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed