Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-11 00:00:00

05.04.2016 позивач звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача. Позовні вимоги про визнання батьківства обґрунтовано тривалим спільним проживанням сторін з 2005 року без реєстрації шлюбу. [INFO] у сторін народився син - [PERSON], батька якого позивач вказала у порядку ч. 1 ст. 135 СК України. Походження дитини саме від відповідача обґрунтовано спільним проживанням, спільним хрещенням сина, фотокартками тощо. Позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина сторін у розмірі 1/4 частини із усіх видів заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, обґрунтовано тим, що сторони є батьками неповнолітньої дитини, не проживають разом, відповідач не надає постійно матеріальної допомоги на дитину, хоча має постійне місце роботи і постійний дохід. З урахуванням уточнень позовних вимог просила стягнути з відповідача 1594,99 грн витрат на проведення експертизи, 640,00 грн на проїзд у м. Київ до експертної установи, 23,52 грн за виготовлення судом копії висновку експерта, 1800,00 грн оплати послуг адвоката. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю. Пояснила, що протягом 2005-2007 років вона переважно постійно проживала спільно з позивачем, у них народився син [PERSON]. Про вагітність позивач повідомила відповідача восени 2007 року. Сторони разом охрестили сина, відповідач ставився до [PERSON] як до сина. Зараз син та [PERSON] називають один одного, відповідно, батьком і сином. Щодо стягнення аліментів пояснила, що батько дитини не постійно надає допомогу на сина, хоча й робить синові певні подарунки, дає їй гроші та речі для сина. Відтак просить стягувати аліменти у судовому порядку. Представник позивача [PERSON] вимоги позову підтримала повністю, додатково пояснила, що син [PERSON] народився у сторін під час їх фактичних шлюбних відносин. Стосунки відповідача і [PERSON] свідчать про їх родинний зв'язок як батька і сина. Висновком експерта встановлено походження [PERSON] від відповідача. Через непостійне надання допомоги на утримання сина просила стягувати аліменти з відповідача у судовому порядку. Представник повністю підтримала вимоги щодо стягнення з відповідача усіх судових витрат на користь позивача, не зазначивши при цьому як визначено та з чого складається, зокрема, винагорода її - як адвоката - у розмірі 1800,00 грн. Відповідач повністю визнав позов у частині батьківства та аліментів. Пояснив, що дійсно певний час підтримував стосунки з позивачем, хоча вони проживали разом не постійно. З цих підстав у нього виникли сумніви щодо нього як батька дитини - [PERSON]. [PERSON] називає його батьком, на що відповідач згоден. Сторони разом охрестили сина, опікувалися ним, були на випускному у дитячому садку, водили до школи у перший клас тощо. Відповідач надає гроші на утримання [PERSON], але не постійно, робить йому подарунки. Востаннє бачився із сином на Новий Рік. Вважав, що однозначним свідченням його батьківства міг бути результат генетичної експертизи. Відповідач заперечував проти покладення на нього судових витрат, понесених позивачем, окрім витрат 640,00 грн на проїзд до м. Києва для проведення експертизи щодо його батьківства стосовно [PERSON]. Вважав, що складена позовна заява містить багато "неправди". Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Сторони не перебували і не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER], виданого Веселоподільською сільською радою Семенівського району Полтавської області (а.с. 4) [PERSON] народився [INFO] року; батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану про народження (а.с. 76) відомості про батька [PERSON] записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Згідно з редакцією ч. 1 ст. 135 СК України, чинною на [INFO], при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Тобто батько [PERSON] - [PERSON] записаний за вказівкою матері (позивача). Згідно висновку експерта № 211 від 19.07.2016 (а.с. 64-67), складеного на виконання ухвали Семенівського районного суду Полтавської області від 20.04.2016 (а.с. 53, 54) молекулярно-генетичним дослідженням встановлено вірогідність біологічного батьківства [PERSON] відносно [PERSON] величиною не менш ніж 99,99 %; біологічне батьківство практично доведено. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12.06.2009 № 2, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Частиною 2 ст. 18 Сімейного кодексу України (далі СК) передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Згідно ч. 1 ст. 126 СК походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. Статтею 128 СК передбачено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Відтак визнання відповідачем позову у частині батьківства не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд задовольняє позов у цій частині. За змістом п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15.05.2006 N 3 відповідно до статей 213, 215 ЦПК резолютивна частина рішення щодо визнання батьківства (материнства) має містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Відповідач не надає постійної матеріальної допомоги на утримання дитини - [PERSON]. Між сторонами не досягнуто домовленості щодо способу виконання відповідачем обов'язку утримувати малолітню дитину, яка проживає з матір'ю (позивачем) (а.с. 8). Наданими відповідачем довідкою з місця його роботи (а.с. 78) та довідкою про отримання пенсії (а.с. 79) підтверджено наявність у відповідача постійного доходу у виді заробітної плати та пенсії. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК). Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.ч. 1, 3 ст. 181 СК). Заяви платника або одержувача аліментів про визначення розміру аліментів на неповнолітню дитину у твердій сумі судові не надано. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ст. 183 СК). Відповідно до ст. 182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальний стан неповнолітніх дітей, стан здоров'я та матеріальний стан позивача, відповідача. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 СК. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову (ч. 1 ст. 191 СК). Відтак визнання відповідачем позову у частині сплати аліментів на неповнолітню дитину не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд задовольняє позов у цій частині. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Визначені ЦПК України види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатися обов'язок нести інші витрати, не передбачені законодавством. Склад судових витрат по окремим його видам не є вичерпним (п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" від 17.10.2014 № 10 - далі Постанова № 10). Відтак суд стягує з відповідача на користь позивача: - 1/2 частину вартості послуг експертної установи, вказаної у рахунку-фактурі від 24.06.2016 та сплаченої позивачем 24.06.2016 через установу ПриватБанку (а.с. 86), що складає 1579,20 грн, а також комісії 15,79 грн, пов'язаної з оплатою послуг експертної установи. Суд зауважує, що 1/2 частина вартості послуг експертної установи була сплачена позивачем, щодо чого особи, які беруть участь у справі, не заперечували; - 640,00 грн витрат, понесених позивачем 24.06.2016 на оплату проїзду разом із [PERSON] (дитиною) до та з експертної установи для відбору крові, що підтверджено відповідними квитками та документами надавачів транспортних послуг (а.с. 62, 83-85); - 16,52 грн судового збору за видачу судом копій документів зі справи та 7,00 грн послуг банку зі сплати судового збору за це (а.с. 86), що разом складає 2 258,51 грн (1579,20 + 15,79 + 640,00 + 16,52 + 7). На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано квитанцію № 285 від 11.08.2016 (а.с. 86), зі змісту якої вбачається, що гонорар 1800,00 грн за надання правової допомоги адвокатом [PERSON] прийнято від [PERSON]. Суд зазначає, що на квитанції є відбиток печатки Полтавського обласного відділення громадської організації "Спілка адвокатів Украни", а у ордері про надання правової допомоги від 05.04.2016 (а.с. 14) вказано, що адвокат [PERSON] здійснює адвокатську діяльність індивідуально. Справа не містить доказів існування договірних відносин між Л.М.Артикульною та зазначеним відділенням громадської організації. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Останнім є, зокрема, Закон України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Пунктом 48 Постанови № 10 дано роз'яснення, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відтак у суду відсутні достатні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу. Оскільки судом задоволено дві позовні вимоги немайнового характеру і позивач звільнений від сплати судового збору суд, за правилами ч. 3 ст. 88 ЦПК України, ст.ст. 4, 5 Закону України "Про судовий збір" стягує з відповідача в дохід держави судовий збір 1102,40 грн. (551,20 + 551,20) На підставі викладеного,

Outcome: approved