Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

У січні 2019 року позивачі звернулися до суду з даним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимоги просять визнати відмову Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради №3/4-8 від 04.01.2016 року в переданні у приватну власність [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS] протиправною, визнати за [PERSON] та [PERSON] право на безоплатну приватизацію житла відповідно до Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду». Позов обґрунтований тим, що на підставі ордеру, виданого виконавчим комітетом Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 345 серія 02 від 10 липня 1990 року вони проживають у квартирі [ADDRESS] , де позивач [PERSON] зареєстрована з 17 вересня 1998 року, позивач [PERSON] з 12 червня 2002 року. Листом Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради № 3/4-8 від 4 січня 2016 року [PERSON] було відмовлено в проведенні приватизації вищевказаної квартири, у зв`язку з тим, що в наданих позивачем документах відсутня довідка про належність цієї квартири до комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради та відомості про те, що позивачі не використали своє право на приватизацію житла у період з 1992 року по 17.09.1998 року, тобто документи надані не в повному обсязі. Зазначену відмову вважає неправомірною, оскільки на момент звернення разом із усіма необхідними документами відповідачу було подано довідку № 12307 КП "ДМБТІ" ДОР від 15.10.2015 року, згідно якої житловий будинок [ADDRESS] , зареєстрований за Державним підприємством "Дніпропетровський домобудівний комбінат" на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1549 від 19.06.2003 року. Крім того, до 17.09.1998 року позивач [PERSON] була зареєстрована у с. Краснолуцький Антрацитівського району Луганської області. Тому надати відомості про неучасть у приватизації немає можливості, оскільки с. Краснолуцький Антрацитівського району Луганської області тимчасово окуповане Російською Федерацією. В свою чергу, позивач [PERSON] у період з 1992 року по 17.09.1998 року була неповнолітньою і не могла бути учасником приватизації будь-якого житла. Таким чином, відмова в приватизації займаної ними квартири порушує їх права. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2019 року було відкрито провадження у справі. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 7 червня 2019 року справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Представник відповідача Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, яке є правонаступником Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, Недосвітна С [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що заява позивачів про приватизацію квартири [ADDRESS] не була розглянута органом приватизації житлового фонду, оскільки не надано відомості про невикористання права на приватизацію житла у період з 1992 року по 17.09.1998 року, а саме довідка, видана органом приватизації за попереднім місцем проживання щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду, а також довідка про належність квартири до комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради. Враховуючи наведене, позивачам було відмовлено в наданні адміністративної послуги, про що повідомлено листом від 04.01.2016 року № 3/4-8, який не є рішенням органу приватизації про відмову в приватизації. Також позивачами не надано доказів про реєстрацію попереднього місця проживання. Крім того, на момент звернення до суду з позовом сплинув трирічний строк позовної давності. За цих підстав просила в задоволенні позову відмовити. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного: Судом встановлено, що 10 липня 1990 року виконавчим комітетом Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська на ім`я позивача [PERSON] був виданий ордер на житлове приміщення № 345 серії 02 на право зайняття сім`єю у складі трьох осіб: вона, [PERSON] (основний квартиронаймач), [PERSON] та [PERSON] (члени сім`ї наймача) житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] житловою площею 28,81 кв.м. Згідно з довідками Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпропетровської міської ради позивачі зареєстровані за вказаною адресою з 17.09.1998 року по теперішній час. Реєстрація місця проживання позивачів у квартирі [ADDRESS] також підтверджується відмітками в їх паспортах громадянина України. З матеріалів справи вбачається, що у січні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до Управління житлового господарства Дніпровської міської ради з заявою про приватизацію квартири [ADDRESS] . Листом Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради № 3/4-8 від 04 січня 2016 року [PERSON] було повідомлено, що її заява не може бути розглянута з тих підстав, що в наданих до заяви документах відсутня довідка про належність вищезазначеної квартири до комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради та відомості про невикористання нею та [PERSON] права на приватизацію житла в період з 1992 року по 17.09.1998 року. Відповідно до частини 2 статті 9 Житлового кодексу України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Статтею 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до частини 1 статті 2 цього Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно з частиною 1 статті 3 вказаного Закону приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Частиною 1-3, 5 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" визначено, що якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Відповідно до частини 1 статті 8 зазначеного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний фонд. Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно з частиною 10 даної статті органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до пункту 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396 (далі - Положення), в редакції від 17.04.2015 року, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копія документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства № 114 від 10.05.2018 року були внесені зміни до пункту 20 цього Положення, відповідно до якого документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідка(и), видана(і) органом приватизації за попереднім(и) місцем(ями) проживання (після 1992 року), щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (крім території проведення антитерористичної операції та тимчасово окупованої території). З матеріалів справи вбачається, що позивачі з 1998 року на законних підставах проживають та зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , в яку заселилися на підставі ордеру на житлове приміщення від 10 липня 1990 року. Як зазначено в позовній заяві позивачем [PERSON] , до 1998 року вона була зареєстрована у с. Краснолуцький Антрацитівського району Луганської області, тобто на тимчасово окупованій території. В той же час факт невикористання позивачами [PERSON] та [PERSON] права на приватизацію державного житлового фонду підтверджується наданими ними нотаріально посвідченими заявами (а.с. 74, 75). Крім того, згідно з наявними у матеріалах справи листами Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 05.03.2018 року № 4/5-580 та Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради будинок № 100 по вул. Калиновій у м. Дніпрі знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради (переданий до комунальної власності на підставі рішення виконавчого комітету міської ради від 22.02.2010 року № 937). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачі мають право на приватизацію квартири [ADDRESS] . Разом із тим, не може бути задоволена судом вимога позивачів про визнання протиправною відмови Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради №3/4-8 від 04.01.2016 року в переданні їм у приватну власність квартири [ADDRESS] , оскільки передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішення органу приватизації житлового фонду, а в судовому засіданні встановлено, що Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради було відмовлено у розгляді заяви про приватизацію житла та правове значення для позивачів має саме визнання за ними права на приватизацію вказаного житла. Також суд вважає відсутніми підстави для визнання за позивачами права на безоплатну передачу їм у приватну власність квартири [ADDRESS] , оскільки за змістом статті 3 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", пунктів 5-12 Положення передача житла у власність громадян здійснюється безоплатно виходячи з розрахунку санітарної норми (21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю) та здійснення доплати за надлишкову площу. Визначення загальної площі об`єктів приватизації та розрахунку вартості надлишкової площі належить до компетенції органу приватизації. У даному випадку позивачам не відмовлено у безоплатній передачі їм у власність даної квартири з урахуванням цих вимог. Отже, позов [PERSON] та [PERSON] необхідно задовольнити частково, визнавши за ними право на приватизацію квартири [ADDRESS] . Доводи представника відповідача щодо пропуску позивачами строку позовної давності не ґрунтуються на законі, оскільки право громадян на приватизацію державного житлового фонду є абсолютним та не обмежено конкретним строком. Вирішуючи питання про судові витрати, суд враховує, що позивачами при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. кожною. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з частковим задоволенням позову, з відповідача Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради на користь позивачів необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 384,20 грн. на користь кожної.

Outcome: partial