Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

В вересні 2017 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про зобов`язання звільнити земельну ділянку та зобов`язання привести земельну ділянку у придатний для використання стан. Позов обґрунтовано тим, що позивач є власником земельної ділянки площею 1812 кв.м., яка розташована в [ADDRESS] . Відповідач у справі є власником суміжної земельної ділянки, яка розташована в [ADDRESS] . Позивачем стверджується, що відповідач протягом тривалого часу самовільно, незаконно, без достатньої правової підстави займає частину належної позивачу земельної ділянки площею 65 кв.м. Самовільно зайнята відповідачем частина земельної ділянки огороджена ним по периметру зайняття бетонним парканом. На усні зауваження позивача відповідач не реагує, добровільно звільнити зайняту ним частину належної позивачу земельної ділянки та демонтувати встановлений бетонний паркан відмовляється, в зв`язку з чим позивач змушена звертатись до суду з даним позовом. Враховуючи наведене, позивач просила суд: зобов`язати відповідача звільнити самовільно зайняту ним частину земельної ділянки площею 65 кв.м., котра розташована в [ADDRESS] ; зобов`язати відповідача за власний рахунок привести у придатний для використання стан самовільно зайняту ним земельну ділянку площею 65 кв.м. за тією ж адресою шляхом знесення (демонтажу) встановленої огорожі. Крім цього, просила стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати /т. 1 а.с. 2-4/. Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області відкрито провадження у справі за вказаним позовом /т. 1 а.п. 28/. В січні 2018 року [PERSON] звернувся в суд із зустрічним позовом до [PERSON] про усунення порушень прав власника земельної ділянки. В обґрунтування своїх позовних вимог вказував на те, що він є власником земельної ділянки площею 500 кв.м., що розташована в [ADDRESS] . 22.07.2016 року [PERSON] було відчужено на підставі договору купівлі - продажу земельну ділянку площею 1812 кв.м., що розташована в [ADDRESS] . Новим власником земельної ділянки стала [PERSON] - відповідач за зустрічним позовом. Позивачем стверджується, що при виготовленні [PERSON] Романівною технічної документації по встановленню меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для отримання витягу з Державного земельного кадастру та присвоєння ділянці кадастрового номеру було неправильно встановлено межі земельної ділянки, визначено її конфігурацію та неправильно внесено дані в кадастрову карту України. В зв`язку з цим виникло накладення двох суміжних ділянок, а тому позивач змушений захищати своє право користуватись своєю власністю і вимагати в суді визнання за ним права власності на земельну ділянку у розмірах, зазначених в документах, що посвідчують право власності на землю, та відповідно до плану такої ділянки, який міститься у державному акті на право власності на земельну ділянку. Для цього, на думку позивача, потрібно внести зміни до Державного земельного кадастру в частині кадастрового плану земельної ділянки, належної [PERSON] , що є наслідком визнання недійсною технічної документації із землеустрою та розроблення нової технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] . Враховуючи наведене, позивач за зустрічним позовом просив суд: визнати за ним право на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 500 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] , в розмірах, зазначених в документах, що посвідчують право власності на землю та відповідно до плану такої ділянки, який міститься в Державному акті на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 17.04.2002 року; визнати недійсною технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] . 1 а.с. 164-168/. Ухвалою суду від 10.01.2018 року відкрито провадження у справі за вказаним вище зустрічним позовом та прийнято його до спільного розгляду з первісним позовом /а.с. 184-185/. 19.01.2019 року представником відповідача за зустрічним позовом подано письмовий відзив на зустрічний позов [PERSON] , в якому, покликаючись на норми ЗК України, чинного на момент набуття позивачем за зустрічним позовом земельної ділянки, зазначив, що позивачем за зустрічним позовом не набуто право власності на земельну ділянку в [ADDRESS] у спосіб, передбачений законом: не одержано документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку, межі відповідної земельної ділянки в натурі (на місцевості) не встановлені. Як наслідок - належна йому земельна ділянка не сформована та, відповідно, не є об`єктом цивільних прав. Зокрема, позивач за зустрічним позовом є набувачем за цивільно-правовим договором суміжної з позивачем за первісним позовом земельної ділянки. Невизначеність із фактичними межами земельної ділянки, належної позивачу за зустрічним позовом, спричинена тією обставиною, що останнім не виготовлено на спірну земельну ділянку Державний акт на право власності на земельну ділянку і не встановлено межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) /т. 1 а.п. 196-197/. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] підтримала первісний позов [PERSON] з підстав, викладених в позовній заяві, та просила його задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала з тих підстав, що висновком експерта в даній справі чітко встановлено самовільне захоплення [PERSON] частини земельної ділянки [PERSON] Просила в задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] заперечувала проти задоволення первісного позову та просила відмовити в його задоволенні. В той же час підтримала зустрічний позов та просила його задовольнити. На обґрунтування своєї позиції подала відповідні письмові пояснення /т. 2 а.с. 140-152/. Представник третьої особи - Ковельської міської ради Волинської області в судове засідання не з`явився, однак подав суду письмове пояснення по суті первісного позову. Зокрема, як вбачається з цього пояснення, 15 червня 2017 року узгоджувальною комісією щодо вирішення земельних спорів було розглянуто заяви [PERSON] та [PERSON] по вирішенню земельного спору щодо порушення межі суміжного землекористування по [ADDRESS] та [ADDRESS] , з виїздом на місце. Ознайомившись із заявами, поданими матеріалами та документами, представленими вищезазначеними громадянами, комісія встановила, що земельна ділянка за кадастровим номером [NUMBER] по [ADDRESS] знаходиться у приватній власності [PERSON] ; земельна ділянка площею 500 кв.м. по [ADDRESS] знаходиться у приватній власності [PERSON] згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.10.2007 року. Відповідно до представленого кадастрового плану, розробленого підприємцем [PERSON] , відображено, що земельні ділянки по межі В-Г накладаються. Оскільки земельні ділянки по [ADDRESS] та 27-а знаходяться у приватній власності вищезазначених громадян та відсутній акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, що включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками відносно земельної ділянки по [ADDRESS] , то комісія рекомендувала, згідно ст. 158 Земельного кодексу України, вирішувати даний земельний спір в судовому порядку. Крім того, розглянувши план земельної ділянки, виготовлений підприємцем [PERSON] , виявлено самовільне зайняття земельної ділянки комунальної власності із західної сторони відносно земельних ділянок, які належать [PERSON] і [PERSON] , на площу 106 кв.м. Невизначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками, належної відповідачу [PERSON] , спричинена тією обставиною, що останнім не встановлено меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) /т. 1 а.с. 41-44/. Представник третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Волинській області в судове засідання не з`явився, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутності (т. 2 а.с. 118). Письмових пояснень щодо обох позовів не надав. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, показання свідка, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи письмові докази, прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення первісного позову та для повної відмови у задоволенні зустрічного позову. Так, судом встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1812 кв.м., що розташована в [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] ). Зазначена обставина не оспорюється сторонами та підтверджується договором купівлі продажу земельної ділянки від 22.07.2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н.С.; Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 6, 7). Відповідач за первісним позовом [PERSON] є власником суміжної земельної ділянки площею 0,05 га, котра розташована в [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку. Ця обставина також не оспорюється сторонами та підтверджується Державним актом на право власності на землю серії [NUMBER] ; договором купівлі-продажу від 12.10.2007, посвідченим приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н.С. /т. 1 а.с. 169, 170/. Як встановлено в судовому засідання, технічна документація на цю земельну ділянку не виготовлялась, кадастровий номер не присвоювався. Ці обставини не заперечуються представником відповідача за первісним позовом. Відповідно до акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства № 9 від 06.03.2017 року, складеного уповноваженою особою Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, згідно кадастрової зйомки, розробленої Волинською філією ДП "Центр ДЗК", виявлено факт зайняття земельної ділянки площею 0,0066 га громадянином [PERSON] шляхом встановлення бетонного паркану /т. 1 а.с. 9/. 06.03.2017 року відповідачу [PERSON] тією ж уповноваженою особою було видано припис № 6 з вимогою усунути виявлене порушення земельного законодавства щодо зайняття земельної ділянки з терміном виконання до 06.04.2017 року /т. 1 а.с. 11/. Постановою про накладення адміністративного стягнення № 1, винесеною 16.03.2017 року заступником начальника - начальником управління з контролю за використанням та охороною земель ГУДОК у Волинській області Білан С.В., відповідача [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 53 КпАП за самовільне зайняття земельної ділянки площею 0,0066 га, яка є у власності [PERSON] /т. 1 а.с. 12/. Як вбачається з акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 15.06.2017 року, межі земельної ділянки за кадастровим № [NUMBER] , яка знаходиться в [ADDRESS] , закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками довільного зразка у кількості 8 шт. Креслення перенесення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) додається. Точки "1, 2, 3" знаходяться на території [PERSON] , який відмовився дати дозвіл на перебування на своїй території. Тому не було можливості встановити ці точки. В процесі виносу меж земельної ділянки [PERSON] було встановлено, що частина її земельної ділянки знаходиться за парканом на території [PERSON] . Орієнтовна площа частини земельної ділянки, яка накладається, становить 65 кв.м. /т. 1 а.с. 15/. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17.04.2018 року в даній справі було призначено судову земельно-технічну експертизу /т. 1 а.с. 235-236/. Згідно висновку експерта № 8350-8351 судової земельно-технічної експертизи від 19.11.2018 року, фактична площа земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] становить на даний час 0,1747 га. Межа земельної ділянки наведена в Технічній документації із землеустрою щодо складання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку при поділі та об`єднанні земельних ділянок [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, не відповідає фактичній межі земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] . Площа фактичного користування земельної ділянки [PERSON] становить 0,0596 га. Фактична площа та фактичні межі земельної ділянки у власності [PERSON] не відповідають площам та межам, які відображені в державному акту І -ВЛ № 022151. Після відновлення меж площа та конфігурація земельних ділянок за адресами: [ADDRESS] , повинні відповідати правовстановлюючим документам та документації із землеустрою /т. 2 а.с. 41-52/. З цього ж висновку вбачається, що під час вивчення топографо-геодезичного знімання експертом було встановлено, що на земельній ділянці кадастровий номер [NUMBER] влаштована частина бетонного паркану та частина будівлі, які мали б бути розташовані у межах земельної ділянки [PERSON] Площа, зайнята шляхом влаштування паркану з боку ділянки [PERSON] становить 0,0065 га. /т. 2 а.с. 42 (зворот)/. Аналіз зазначених вище письмових доказів в сукупності дає підстави прийти до переконливого висновку про те, що частина земельної ділянки, що належить на праві власності [PERSON] , самовільно зайнята [PERSON] шляхом влаштування бетонного паркану і цей факт є повністю доведений. В ході судового розгляду представник відповідача за первісним позовом вказувала на те, що [PERSON] побудував вказаний паркан по існуючій раніше межі. При цьому, при будівництві цього паркану він викликав працівників землевпорядної організації з метою перевірки правильності його встановлення та відповідності площі земельної ділянки. Однак, такі доводи представника відповідача є повністю голослівними та не підтверджені будь-якими доказами. Представник відповідача вказувала, що письмового підтвердження цих обставин на даний час немає. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив, що [PERSON] побудував цей паркан по раніше існуючій межі. Проте такі його показання не можуть бути належним доказом того, що [PERSON] встановив паркан саме по тій межі, яка визначена в державному акті, без зайняття частини суміжної ділянки. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зважаючи на викладені обставини, суд вважає, що позивачем за первісним позовом в повній мірі доведено належними та допустимими доказами порушення її прав землевласника, а тому ці права підлягають судовому захисту. Відповідач належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача не надав. Згідно вимог ч. 2 ст. 373 ЦК України,право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю здійснюється відповідно до закону. За змістом ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками, що набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, законів, що видаються відповідно до них. Статтею 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" визначено поняття самовільного зайняття земельної ділянки, зокрема - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Згідно вимог ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 211 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну відповідальність за самовільне зайняття земельних ділянок, невиконання вимог щодо використання земель за цільовим призначенням. Згідно ст. 212 ЗК України встановлено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. За приписами ч. 2 ст. 90 ЗК України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на викладене, провівши системних аналіз правових норм, що регулюють дані правовідносини, в сукупності із встановленими обставинами справи, суд вбачає наявність законних підстав для задоволення первісного позову, а тому вважає, що відповідача за первісним позовом [PERSON] слід зобов`язати звільнити самовільно зайняту ним частину земельної ділянки, що належить [PERSON] , та привести цю ділянку у придатний для використання стан у спосіб, запропонований позивачем. Крім цього, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом понесені і документально підтверджені останнім судові витрати в сумі 1280,00 грн., пов`язані зі сплатою судового збору при зверненні до суду /т. 1 а.с. 1, 26/. В той же час, судові витрати позивача по сплаті нею витрат на правову допомогу не підлягають стягненню з відповідача, оскільки такі витрати не підтверджені документально. Зокрема, представниками позивача на підтвердження таких витрат надано лише попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат /т. 1 а.с. 197 (зворот)/ та акт № 1 приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 27.11.2018 року /т. 2 а.с. 137/. Проте, ні позивачем, ні її представниками на момент розгляду справи не надано документальних доказів фактичного понесення таких витрат (реальної сплати коштів). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (Постанова Верховного Суду від 27.06.2018 року в справі № 826/1216/16; від 17.10.2018 року в справі № 301/1894/17). Таким чином, в цій частині первісний позов підлягає до часткового задоволення. Розглядаючи зустрічний позов, суд прийшов до наступних висновків. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] заявлено позовну вимогу про визнання за ним права на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 500 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] , в розмірах, зазначених в документах, що посвідчують право власності на землю та відповідно до плану такої ділянки, який міститься в Державному акті на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 17.04.2002 року. На переконання суду така позовна вимога не є належним способом захисту порушених, на думку позивача за зустрічним позовом, цивільних прав, оскільки договором купівлі-продажу від 12.10.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу Козоріз Н.С. /т. 1 170/, за позивачем вже закріплено його право власності на дану земельну ділянку і саме в тих розмірах, які зазначеного в документах, що посвідчують його право власності на землю та відповідно до плану такої ділянки, який міститься в Державному акті на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 17.04.2002 року. Крім цього, таке право позивача за зустрічним позовом не оспорюється і відповідачем за зустрічним позовом. За таких обставин таке право не потребує додаткового підтвердження судовим рішенням. Крім цього, як зазначалось вище, технічна документація на дану земельну ділянку [PERSON] не виготовлялась, а тому межі даної земельної ділянки в натурі (на місцевості) не встановлені. Встановити такі межі без виготовлення технічної документації та лише по даних з державного акта законом не передбачено та не виявляється можливим з очевидних технічних причин. Таким чином вказана позовна вимога до задоволення не підлягає. Позивачем за зустрічним позовом також заявлено вимогу про визнання недійсною технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] . Основними підставами для такої позовної вимоги стало те, що при виготовленні [PERSON] технічної документації по встановленню меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для отримання витягу з Державного земельного кадастру та присвоєння ділянці кадастрового номеру було неправильно встановлено межі земельної ділянки, неправильно визначено її конфігурацію та неправильно внесено дані в кадастрову карту України. Крім цього, як мінімум три поворотні точки цієї земельної ділянки знаходяться за бетонним парканом, побудованим [PERSON] , що дає останньому підстави вважати, що при складанні технічної документації на цю земельну ділянку працівники землевпорядної організації на місце не виїжджали, на території земельної ділянки [PERSON] відповідні межові знаки не встановлювали, в зв`язку з чим і виникло накладення двох суміжних ділянок. Проте, такі доводи позивача за зустрічним позовом та його представника в судовому засіданні жодними належними та допустимими доказами не підтверджені. Судом встановлено, що технічна документація із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку при поділі та об`єднанні земельних ділянок [PERSON] (яка в подальшому продала цю земельну ділянку відповідачу за зустрічним позовом) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої в [ADDRESS] , виконана у відповідності до чинного законодавства, містить всі необхідні реквізити та картографічні матеріали, у встановленому порядку погоджена та затверджена /т. 1 а.с. 212- 299/. Таким чином в суду відсутні підстави ставити під сумнів законність виготовлення цієї технічної документації. Крім цього, знову ж таки, зважаючи на те, що технічна документація на земельну ділянку, що належить [PERSON] , останнім не виготовлялась, площа цієї земельної ділянки є більшою, ніж визначено в правовстановлюючих документах, суд вважає, що скасування технічної документації на земельну ділянку, належну [PERSON] , жодним чином не вплине на ситуацію, що склалась між сторонами. Зважаючи на те, що судом раніше встановлено порушення землекористування саме [PERSON] , то, відповідно, ця вимога до задоволення також не підлягає. Решта доводів зустрічної позовної заяви та представника позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні не спростовують викладених вище висновків суду, а тому суд відхиляє їх. Аналізуючи все викладене вище в сукупності, суд прийшов до твердого переконання, що позивачем за зустрічним позовом, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, в той час, як заперечення відповідача за зустрічним позовом знайшли свої підтвердження в ході судового розгляду справи. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд на підставі ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України, покладає на позивача за зустрічним позовом понесені ним судові витрати по справі.

Outcome: partial