Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

До Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» треті особи: приватний нотаріус Бондар Ірина Михайлівни, державний виконавець Михайлінчик Віктор Миколайович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позивач з урахуванням уточнень посилається на те, що в березні 2020 року на її адресу надійшла копія постанови державного виконавця Магдалинівського відділення державної виконавчої служби від 02.03.2020 року про відкриття виконавчого провадження № 61425649, дане виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого напису нотаріуса № 1783 від 26.10.2018 року про звернення стягнення на належне їй нерухоме майно - домоволодіння в с. Казначеїка, Магдалинівського району Дніпропетровської області, на користь АТ КБ «ПриватБанк», по кредитному договору № DNM0GK00005419 від 22.06.2007 року. Вважає вказаний виконавчий напис не підлягає виконанню, так як вчинений з порушенням норм матеріального права. При вчиненні нотаріального напису нотаріусом не були витребувані документи, що свідчать про наявність безспірної заборгованості. Окрім того, відповідно до статті 88 ЗУ "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчий напис, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до п. 3.2 гл. 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України заборгованість боржника визнається безспірною, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів. Під документом, що встановлює прострочення виконання зобов`язання за нотаріально посвідченим договором, прийнято вважати заяву стягувача (претензію або тотожний за юридичним значенням документ) про прострочення платежу, передану боржнику безпосередньо стягувачем або надіслану боржникові поштою зі зворотним повідомленням, або передану через нотаріуса в порядку, передбаченому ст.. 84 ЗУ «Про нотаріат», а також заява боржника стягувану про причини прострочення сплати заборгованості чи повернення майна, письмове прохання боржника про надання відстрочки виконання тощо. В порушення вищевказаних норм при вчиненні нотаріального напису не були витребувані документи, що свідчать про наявність безспірної заборгованості. Позивач вказує, що 22.06.2007 року був укладений кредитний договір № DNM0GK00005419 на придбання будинку та договір іпотеки, кредит надався на 20 років в сумі 78 000 грн., із них 60 000 грн. на придбання будинку, а решта на проведення платежів по страхуванню, сплати винагороди за видачу кредиту та інше. Пунктом 7.1 кредитного договору був встановлений графік проведення платежів та сума щомісячного платежу. З лютого 2009 року позивач в односторонньому порядку збільшив відсоткову ставку по даному кредиту, піднявши суму щомісячних платежів з 968 грн. до 1514,39 грн., не погодившись із вищевикладеним позивачка продовжувала сплачувати кредит в розмірі 968 грн., як передбачено кредитним договором про що повідомила письмово банк. В 2013 році АТ КБ «ПриватБанк» подав позов до Магдалинівського районного суду, яким винесено рішення 25.11.2013 року та в позові відмовлено. Судами апеляційної та касаційної інстанції рішення суду від 25.11.2013 року залишено без змін, тому продовжує сплачувати щомісяця обумовлену кредитним договором суму щомісячного платежу в розмірі 968 грн. Не дивлячись на відсутність заборгованості, в жовтні 2018 року банк направив на її адресу письмову вимогу про усунення порушень за кредитним договором та попередив про здійснення процедури примусового стягнення. На дану вимогу 10.10.2018 року позивач надала письмову відповідь про відсутність заборгованості по кредитному договору та безпідставність пред`явлення майнових вимог. Позивач звертає увагу на той факт, що банком порушено строк пред`явлення виконавчого напису до виконання, так відповідно до ст.. 91 ЗУ «Про нотаріат» виконавчий напис може бути пред`явлено до примусового виконання протягом одного року з моменту його вчинення, даний виконавчий напис пред`явлено по спливу 16 місяців, тому за захистом своїх прав звертається до суду. У встановлений судом строк представником відповідача О.Л. Криловою було надано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що Банк не є належною стороною відповідачем оскільки не має права видавати виконавчі написи, підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню може бути тільки встановлений судом факт відсутності боргу або менший його розмір. Банком були надані усі необхідні документи, згідно з Переліком документів затвердженим Кабінетом Міністрів України, які підтверджують наявність правовідносин між кредитором та боржником, а також документи які підтверджують заборгованість. Строки передбачені статтею 88 Закону України "Про нотаріат", за своєю природою, не є позовною давністю, вчинення виконавчого напису, є позасудовим способом захисту цивільних прав. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 20.05.2015 року №6-158цс15. Згідно підпунктів 3.1,3.3 та 3.4 пункту 3 глави 16 розділу 11 Наказу Міністерства юстиції України "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" від 22.03.2012 року №296/5, нотаріус вчиняє виконавчий напис за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року, строк потягом якого може бути вчинено виконавчий напис, обчислюється з моменту, коли у стягувана виникло право примусового стягнення боргу. У даному випадку певною подією для початку перебігу строку має бути припинення дії договору, але договір не був припинений у зв`язку з п.5.1 Умов договору, отже на момент вчинення виконавчого напису Банк мав право на звернення. Вважають, що виконавчий напис є цілком правомірним, а доводи Позивача нікчемними, Нотаріус діяв у рамках чинного законодавства, а тому виконавчий напис вчинено з дотриманням всіх вимог законодавства. Позивач надала до суду відповідь на відзив, в яких зазначила, що банк є належним відповідачем, надані нею докази свідчать про відсутність заборгованості по кредиту, оскільки з моменту складання кредитного договору по сьогоднішній день умови договору (п. 7.1) щодо розміру щомісячної плати - 968 грн., не порушувалися і не порушуються. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву в якій прохав розглянути справу без його участі, підтримав позовну заяву. В суд представник відповідача АТ КБ "ПРИВАТБАНК", надавши до суду заяву в якій прохав розглянути справу без її участі. Треті особи в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи містяться заяви про розгляд справи за їх відсутності. Дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 22 червня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання кредиту № DNM0GK00005419, відповідно до умов якого банк надав, а позивач отримав кредитні кошти в сумі 78 000 грн., із них 60 000 грн. на придбання будинку, а решта на проведення платежів по страхуванню, сплати винагороди за видачу кредиту та ін., та зобов`язувався їх повернути та сплатити плату за користування кредитними коштами (а. с. 6-8). 22 червня 2007 року між сторонами також було укладено договір іпотеки № DNM0GK00005419 в забезпечення у повному обсязі виконання всіх грошових зобов`язань позивача перед банком за договором про надання кредиту, предметом якого є домоволодіння загальною площею 63,11 кв. м., житлова площа 34,83 кв. м. (а. с. 9-12). Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2013 року у задоволенні позовних вимог ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» відмовлено (а.с.17-20). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2013 року залишено без змін (а. с. 21-27). Згідно повідомлення від 02.03.2020 року № 4603 про відкриття виконавчого провадження, Магдалинівським районним відділом державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження 02.03.2020 року № ВП № 61425649, при примусовому виконанні виконавчого напису № 1783 від 26.10.2018 р., що видав Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. (а. с. 13-14). З копій документів за виконавчим написом від 26.10.2018 року за реєстровим №1783, які були надіслані на адресу суду приватним нотаріусом Бондар І.М., вбачається що 22 жовтня 2018 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису (а. с. 111). 26 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, вчинено виконавчий напис №1783 та запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно, а саме домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] (а.с.110). 26 жовтня 2018 року на підставі таких документів: договору іпотеки № DNM0GK00005419, який посвідчено 22.06.2007 року за реєстровим № 1590, передане в іпотеку Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк», яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», нотаріусом вчинено виконавчий напис на суму 432 955 грн. 58 коп., з яких сума заборгованості за кредитом - 55 959, 64 грн., сума заборгованості по відсоткам - 129 161,21 грн., комісія - 9 823,57 грн., пеня - 217 394, 23 грн., штраф - 20 616,93 грн. Відповідно до письмової вимоги від 07.09.2018 року за підписом представника за довіреністю [PERSON] , [PERSON] станом на 23.08.2018 року має борг за Кредитним договором в розмірі 433 205,58 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 55 959,64 грн., заборгованість за процентами - 129 161,21 грн., заборгованість з комісії - 9 823,57 грн., заборгованість з пені - 217 394, 23 грн., заборгованість по штрафам (фіксована частина) - 250 грн., заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) - 20 616,93 грн. Відповідно до квитанції Укрпошти та опису листа вказану письмову вимогу [PERSON] направлено 19.09.2018 ( а. с. 118). За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Умови вчинення виконавчих написів визначені Порядком вчинення виконавчих дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання стягувачем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і неправильність вимог боржника. При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не обмежується лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. З досліджених доказів судом встановлено, що нотаріусом під час вчинення оспорюваного виконавчого напису АТ КБ «ПриватБанк» не було дотримано всіх вимог передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій. Так, письмова вимога про усунення порушень за Кредитним договором № DNM0GK00005419 від 22.06.2007 року від 07.09.2018 року згідно поштової квитанції відправлена боржнику 19 вересня 2018 року, тобто з порушенням 30-денного строку, встановленого підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, оскільки виконавчий напис вчинено 26.10.2018 року. Таким чином, недотриманням приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вказаних вимог Порядку щодо спливу 30-денного строку з моменту надіслання банком письмової вимоги до боржника, було порушено права [PERSON] щодо можливості спростування розміру заборгованості. Окрім того вбачається, що за положеннями кредитного договору № DNM0GK00005419 від 22.06.2007 року [PERSON] зобов`язана була сплачувати відсотки за користування кредитними коштами, винагороди у наданні фінансового інструменту, та відсотки за дострокове погашення кредиту в строк з 22.06.2007 р. до 22.06.2037 р. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Кредитним договором № DNM0GK00005419 від 22.06.2007 року її сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, відповідно до п. 7.1 Кредитного договору № DNM0GK00005419 від 22.06.2007 року кредит надавався на строк 30 років: з 22.06.2007 р. до 22.06.2037 р. зі сплатою 1,17 відсотків на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди у наданні фінансового інструменту у розмірі 1,5 відсотків від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, та 0,20 відсотків від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати, за дострокове погашення кредиту. Кінцева дата погашення боргу 22.06.2037 рік. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві в строк з 21 до 28 числа кожного місяця кошти у сумі 941,55 грн. (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. За положеннями частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату заборгованості по кредиту, відсотків за кредитом та комісії, який наданий на 30 років - до 22.06.2037р.. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким чином, в межах строку кредитування до 22.06.2037 року [PERSON] мала, зокрема, повертати банку кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами з 21 до 28 числа кожного місяця. Починаючи з 23.06.2037 року, [PERSON] має обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги банком, повернути всю заборгованість за договором, та не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. З урахуванням наведеного, суд не наводить доводів щодо інших аргументів сторін, оскільки вони не впливають на висновки суду щодо наявності підстав для скасування виконавчого напису нотаріуса через недотримання 30-денного строку повідомлення банком боржника про наявність боргу, ненадання банком нотаріусу оригіналу кредитного договору та наявність підстав, які свідчать, що банком невірно нараховано борг за кредитним договором, тобто борг не є безспірним. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за пред`явлений позов, в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved