Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] звернулась до суду із цим позовом, в якому просила суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою за кадастровим номером 322248580002:010:5441, що належить їй на праві власності, шляхом визнання недійсним та скасування рішення Святопетрівської сільської ради, яким затверджено проект «Генерального плану поєднаного з детальними планами території окремих частин села Петрівське (на даний час с. Святопетрівське)» у частині затвердження Генерального плану території земельної ділянки за кадастровим номером 3222485800:02:010:5441, що належить їй на праві власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що є власником земельної ділянки за кадастровим номером 22485800:02:010:5441, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 1,658 га, що зареєстрована 16.07.2018 Відділом у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області. 11.10.2019 позивачу стало відомо, що на місці її земельної ділянки за кадастровим номером 22485800:02:010:5441 запроектовано загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів на 990 учнів, що відповідає номеру 11 на умовних позначеннях Генерального плану. Згідно з відповіддю Святопетрівської сільської ради від 16.11.2019 № 0226/1469 проект Генерального плану поєднаного з детальними планами території окремих частин села Петрівське (на даний час с. Святопетрівське) Києво-Святошинського району Київської області» було розроблено ДП «УКРНДПІЦИВІЛЬБУД» на замовлення Святопетрівської (на той час Петрівської) сільської ради, під час розроблення проекту містобудівної документації було враховано законодавчі та нормативні документи, рішення стосовно розміщення загальноосвітньої школи або інших об`єктів соціального або громадського призначення на конкретно визначених земельних ділянках сільською радою не приймалось. Зазначений проект Генерального плану поєднаного з детальними планами території окремих частин села Петрівське (на даний час с. Святопетрівське) було затверджено рішенням Петрівської сільської ради № 3520 від 18.08.2015. З огляду на викладене позивач вважала, що спірним рішенням було порушено її право власності на її земельну ділянку за кадастровим номером 22485800:02:010:5441, а тому звернулась до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 22.05.2020 було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. 22.07.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що, на його думку, ні у позовній заяві, ні у додатках до позовної заяви, не надано жодного доказу, яким саме чином було порушено право позивача, що відповідач, приймаючи спірне рішення, діяв згідно із законом, що ця справа повинна розглядатись за правилами адміністративного судочинства, просив суд розглянути справу відповідно до норм діючого законодавства. 22.09.2020 до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач зазначила, що, на її думку, відповідач у відзиві ніяким чином не спростував законні та обґрунтовані вимоги позивача, стосовно тверджень відповідача, що ця справа повинна розглядатись за правилами адміністративного судочинства, вказала, що вона зверталась з аналогічним позовом до Київського окружного адміністративного суду, проте 08.04.2020 ним було постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі та роз`яснено, що даний спір підлягає розгляду місцевим загальним судом у порядку цивільного судочинства. 19.03.2021 відповідачем було подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказував, що позивачем було обрано неправильний спосіб захисту її прав, так як у даному разі доцільно внести зміни до Генерального плану села, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 19.03.2021 було закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. 09.06.2021 відповідачем було подано клопотання, в якому було викладено заяву про застосування до вимог позивача позовної давності. Ухвалою суду від 09.06.2021 було залучено до участі у справі у якості третьої особи Білогородську сільську раду Бучанського району Київської області. 07.07.2021 позивачем було подано заяву про розподіл та стягнення з відповідача судових витрат, що в тому числі складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 125 000 грн. 12.07.2021 третьою особою Білогородською сільською радою було подано письмові пояснення, в яких зазначено, що позивачем неправильно обрано спосіб захисту, що нею не було доведено порушення її прав, що Петрівська сільська рада затвердила містобудівну документацію відповідно до вимог чинного законодавства, просила відмовити у задоволенні позову. Представники позивача у судове засідання з`явились, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача також з`явився у судове засідання, заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи Білогородської сільської ради у судове засідання також з`явився, просив відмовити у задоволенні позову. Третя особа ДП «Український науково-дослідний і проектний інститут цивільного будівництва «УКРНДПІЦИВІЛЬБУД» свого представника в судове засідання не направила, причини неявки її представника та свою позицію щодо позову суду не повідомила. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь в судовому засіданні, дослідивши письмові докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки за кадастровим номером 22485800:02:010:5441, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, площею 1,658 га, що підтверджується договором про поділ земельної ділянки від 19.06.2018 зареєстрований в реєстрі за № 3294, витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від16.07.2018 № НВ-3212070362018 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.09.2018 № 136951328. Відповідно до рішення Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 18.08.2015 № 3520 було затверджено містобудівну документацію "Генеральний план поєднаний з детальними планами території окремих частин села Петрівське Києво-Святошинського району Київської області", розроблену ДП "УКРНДППЦИВІЛЬБУД" м. Києва у 2015 році, з розрахунковим періодом до 2035 року. Відповідно до викопіювання з генерального плану с. Святопетрівське на земельній ділянці з кадастровим номером 22485800:02:010:5441 заплановано Згідно з публікацією в газеті "Новий день" від 22.08.2015 № 33 було опубліковано рішення Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 18.08.2015 № 3520 "Про затвердження "Генерального плану поєднаного з детальними планами території окремих частин села Петрівське". Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13. З огляду на ч. 2 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції на час прийняття спірного рішення) генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану. Послідовність виконання робіт з розроблення генерального плану населеного пункту та документації із землеустрою визначається будівельними нормами, державними стандартами і правилами та завданням на розроблення (внесення змін, оновлення) містобудівної документації, яке складається і затверджується її замовником за погодженням з розробником. У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану. Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Для населених пунктів з чисельністю населення до 50 тисяч осіб генеральні плани можуть поєднуватися з детальними планами всієї території таких населених пунктів. Відповідно до ч.ч. 5-8 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції на час прийняття спірного рішення) виконавчі органи сільських, селищних і міських рад, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації є замовниками, організовують розроблення, внесення змін та подання генерального плану населеного пункту на розгляд відповідної сільської, селищної, міської ради. Рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада. Виконавчі органи сільських, селищних і міських рад, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації в установлений строк: 1) подають пропозиції до проекту відповідного місцевого бюджету на наступний рік або про внесення змін до бюджету на поточний рік щодо потреби у розробленні містобудівної документації; 2) визначають в установленому законодавством порядку розробника генерального плану населеного пункту, встановлюють строки розроблення та джерела його фінансування; 3) звертаються до обласної державної адміністрації, Ради міністрів Автономної Республіки Крим (для міст обласного та республіканського Автономної Республіки Крим значення), центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування (для міст Києва та Севастополя) щодо визначення державних інтересів для їх урахування під час розроблення генерального плану населеного пункту; 4) повідомляють через місцеві засоби масової інформації про початок розроблення генерального плану населеного пункту та визначають порядок і строк внесення пропозицій до нього фізичними та юридичними особами; 5) забезпечують попередній розгляд матеріалів щодо розроблення генерального плану населеного пункту архітектурно-містобудівними радами відповідного рівня; 6) узгоджують проект генерального плану населеного пункту з органами місцевого самоврядування, що представляють інтереси суміжних територіальних громад, з метою врегулювання питань планування територій у приміських зонах. Строк дії генерального плану населеного пункту не обмежується. Частиною 10 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції на час прийняття спірного рішення) передбачено, що генеральні плани населених пунктів та зміни до них розглядаються і затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами на чергових сесіях протягом трьох місяців з дня їх подання. З огляду на ст. 33 ЗК України земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок. У відповідності до ч. 1 ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження. Частиною 1 ст. 155 ЗК України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступних висновків. У відповідача були відсутні будь-які законні підстави щодо планування розміщення на земельній ділянці позивача, призначеної для ведення особистого селянського господарства, об`єкта соціальної інфраструктури - ЗОШ І-ІІІ ступенів на 990 учнів, тобто спірне рішення в цій частині є протиправним та таким, що порушує права позивача як власника цієї земельної ділянки, а тому суд приходить до висновку про задоволення позову. При цьому доводи позивача щодо недотримання відповідачем процедури затвердження спірної містобудівної документації суд відхиляє і не покладає їх в основу цього рішення, оскільки позивачем не було доведено, що саме ці відхилення від такої процедури призвели до порушення її прав та інтересів, які вона захищає в рамках цієї справи. Стосовно заявленої відповідачем заяви про застосування до вимог позивача позовної давності, то суд вважає її необґрунтованою, так як даний позов є негаторним, порушення прав позивача є триваючим, тому позовна давність до вимог позивача не може бути застосована, що відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах ВС та ВП ВС від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц та від 08.07.2020 у справі № 686/16196/15-ц. З огляду на задоволення вимог позивача, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений нею за звернення до суду з позовною заявою судовий збір у розмірі 840,80 грн. Стосовно вимог відповідача про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 125 000 грн. суд приходить до наступного. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 14.07.2021 відповідачем було подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, в якому було вказано на те, що позивачем не було надано необхідних доказів на підтвердження заявленого нею розміру витрат на професійну правничу допомогу, не зазначено у позовній заяви попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач очікувала понести у зв`язку із розглядом цієї справи, а також вказано на неспівмірність заявленої суми витрат із складністю цієї справи. 18.06.2019 позивачем було підписано з АБ «Олега Городецького» договір № 18/06/19 про надання правової допомоги. Згідно з актом № 1 прийому-передачі наданих юридичних послуг (професійної правничої допомоги) у справі № 369/6081/20 від 17.06.2021 за вказаним договором розмір гонорару за надання правової (професійної правничої) допомоги під час розгляду цієї справи у суді першої інстанції становить 125 000 грн. З огляду на звіт № 1 від 17.06.2021 вартість виконаних робіт АБ «Олега Городецького» за договором № 18/06/19 про надання правової допомоги від 18.06.2019 становить 125 000 грн., у звіті вказано перелік цих робіт, АБ «Олега Городецького» витрачено 50 годин на надання правової (професійної правничої) допомоги під час розгляду цієї справи. З урахуванням вищевказаного, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення розміру заявленої позивачем суми витрат на професійну правничу допомогу до 40 000,00 грн., оскільки заявлена позивачем сума витрати у 125 000 грн. є явно неспівмірною зі складністю цієї справи та обсягом виконаних АБ «Олега Городецького» робіт, часом, витраченим АБ «Олега Городецького» на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих АБ «Олега Городецького» послуг та виконаних робіт. При цьому, з огляду на низку тверджень осіб, які брали участь у справі, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на вищенаведене,

Outcome: approved