Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

У грудні 2013 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернулась до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON]) про надання дозволу на виїзд за межі України громадянину, який не досяг шістнадцятирічного віку без згоди та супроводу другого з батьків. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 07.07.2006 року по 20.09.2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. На даний момент шлюб між сторонами розірвано, від шлюбу колишнє подружжя має неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO] За станом здоров'я донька позивача та відповідача потребує оздоровлення, в тому числі за рекомендаціями лікарів, періодичного відпочинку на територіях із відповідними кліматичними умовами, що потребує виїзду за кордон. Окрім того, позивачка бажає надати доньці можливість відвідати та на власті очі побачити красиві місця світу, що сприятиме її повноцінному розвитку. Однак, відповідач створює перешкоди для виїзду доньки за кордон. Так, відповідач 25.04.2013 р. надав свою згоду на виїзд доньки, але потім, коли позивачка з донькою перебували за кордоном, відповідач відкликав свою згоду та, більше того, безпідставно заявив про викрадення дитини до правоохоронних органів. Після повернення додому відповідач продовжив зловживати своїми правами та безпідставно відмовляється надавати свою згоду на виїзд дитини за кордон. Дії відповідача стосовно відкликання своїх же заяв про згоду на виїзд дитини, порушення безпідставних кримінальних справ проти позивачки та зловживання своїми правами свідчать про те, що навіть надання разової згоди відповідачем на тимчасовий виїзд їх дитини з України не вирішує питання свободи пересування доньки позивачки з метою оздоровлення та розвитку та, саме головне, ставлять під загрозу можливість оздоровлення доньки. Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 06.05.2014 року цивільну справу передано за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Києва. У судовому засіданні, яке відбулося 15.10.2014 року, представники позивачки [PERSON] та [PERSON] уточнили позовні вимоги і просили надати позивачці дозвіл на виїзд за межі України [PERSON] до досягнення нею шістнадцятирічного віку без згоди батька, за графіком: з 10 грудня по 20 лютого щорічно до м. Відень на лікування та до США на оздоровлення, з 20 березня по 30 березня щорічно до м. Відень на лікування, з 25 квітня по 15 травня щорічно до м. Відень на лікування, з 01 червня по 31 серпня щорічно до Франції на оздоровлення, з 20 жовтня по 10 листопада до м. Відень на лікування. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти позову та просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позивачкою не доведено, що відповідач відмовляється надавати дозвіл на виїзд за кордон дитини, та з тих підстав, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12.03.2014 року визначено спосіб участі батька - відповідача у вихованні і спілкуванні з [PERSON], графік виїзду за межі України, запропонований позивачкою складений всупереч даному рішенню суду. Суд, повно і всебічно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.07.2006 року, який розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.09.2013 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: доньку - [PERSON], [INFO]. Позивачка зазначає у позовній заяві, що відповідач створює перешкоди для виїзду доньки за кордон. А саме, на думку позивачки відповідач зловживає своїми правами та безпідставно відмовляється надавати свою згоду на виїзд дитини за кордон. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може погодитись з доводами позивачки, виходячи з того, що під час розгляду справи представником відповідача представлені суду копії заяв від 21.06.2014 року та від 14.08.2014 року, з яких вбачається, що відповідачем періодично надається позивачці згода на тимчасову поїздку до Франції, Монако та Австрію з донькою [PERSON]. Отже, доводи позивачки з приводу того, що відповідач безпідставно відмовляється надавати свою згоду на виїзд дитини за кордон, спростовуються матеріалами справи. Крім того, позивачка не надала суду доказів відмови відповідача у наданні дозволу на виїзд за кордон дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). У ст. ст. 3, 6 Конвенції "Про права дитини", ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Проте, діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Позивачкою не наведено правові підстави надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька щорічно, не позбавленого батьківських прав. Окрім того, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (разовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити про те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12.03.2014 року у справі № 757/28107/13-ц, визначено способи участі [PERSON] у вихованні та спілкуванні з його донькою [PERSON]. Слід зазначити, що запропонований позивачкою графік виїзду за кордон дитини складений всупереч вищезазначеному рішенню суду. Отже, позивачка, звертаючись до суду, фактично просить змінити визначений рішенням суду спосіб участі відповідача у вихованні дитини, що є недопустимим. Отже, звертаючись до суду із позовом про надання дозволу на виїзд за межі України дитини, позивачка має враховувати спосіб участі відповідача у вихованні дитини або звернутися до суду із позовом про зміну способу участі відповідача у вихованні дитини, встановленого рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12.03.2014 року. За таких обставин, суд вважає, що вимога позивачки про надання дозволу на неодноразові виїзди дитини за кордон щорічно фактично обґрунтовується прагненням ігнорувати інтереси батька, який проживає окремо від дитини, а тому законних підстав для задоволення позову немає. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Outcome: dismissed