Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом про стягнення заробітної плати не виплаченої при звільненні та про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. В обґрунтування позову посилалась на те, що постановою господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2008 року у справі Б40/94-08 ТОВ "Торговельно-виробничий центр № 1308" визнано банкрутом. 12.03.2009 року було призначено ліквідатором по справі арбітражного керуючого ТОВ "Торгово-виробничий центр № 1308" [PERSON] 19.02.2014 року ліквідатор [PERSON] звільнив її із займаної посади. Наказ про звільнення арбітражний керуючий вручив їй 26.06.2014 року, а не в день звільнення, тобто 26.06.2014 року вона не отримала повного розрахунку згідно чинного законодавства. Просила суд стягнути з відповідача на її користь невиплачену при звільненні заробітну плату з 31.10.2013 року по 19.02.2014 року, яка становить суму в розмірі 4 219, 24 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.02.2014 року по 01.05.2015 року, який становить суму в розмірі 17 280,76 грн., зобов'язати арбітражного керуючого подати звітність до територіального управління Пенсійного фонду України за період з 01.01.2009 року по 31.10.2013 року із мінімальної заробітної плати визначеної Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 19.02.2014 року у сумі 54 586 грн., перерахувати утримані страхові пенсійні внески у сумі 1 091,86 грн. та нараховані страхові пенсійні внески в сумі 17 765,24 грн., зобов'язати арбітражного керуючого перерахувати до Лівобережної ВДПІ єдиний страховий внесок утриманий та нарахований із суми невиплаченої заробітної плати, яка становить 4 219, 24 грн., та із суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.02.2014 року по 01.05.2015 року, який становить 17 280,76 грн.. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення як постановленого з порушенням норм матеріального і процесуального права та про ухвалення нового рішення. Вивчивши доводи скарги, перевіривши їх матеріалами справи, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково. Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що постановою господарського суду Дніпропетровської області від 30.09.2008 року у справі Б26/40/94-08 ТОВ "Торгово-виробничий центр № 1308", визнано банкрутом та відрито ліквідаційну процедуру. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 12 березня 2009 року ліквідатором ТОВ «Торгівельно-виробничий центр № 1308» призначено арбітражного керуючого [PERSON] Наказом ліквідатора [PERSON] № 3 від 19 лютого 2014 року [PERSON], мийник посуду ТОВ «Торговельно-виробничий центр № 1308», звільнена із займаної посади у зв'язку з ліквідацією (банкрутством) підприємства. Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно наданих позивачем відомостей невиплачена при звільненні заробітна плата з 31.10.2013 року по 19.02.2014 року становить 4 219, 24 грн., а середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.02.2014 року по 01.05.2015 року становить 17 280,76 грн. Посилаючись на вимоги ст.ст. 11, 57-60 ЦПК України суд вказав, що позивачем не доведено та не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вини власника, щодо не проведення з ним розрахунку, не надано розрахунку заборгованості по заробітній платі з 31.10.2013 року по 19.02.2014 року, який здійснено уповноваженою на це особою. Отже, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати не виплаченої при звільненні та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені в цій частині відсутні. В розумінні ст. 16 ЦК України не є належним способом захисту своїх прав та законних інтересів вимога про зобов'язання арбітражного керуючого подати звітність до територіального управління Пенсійного фонду України та перерахувати утримані страхові пенсійні внески, а також зобов'язання перерахувати до Лівобережної ВДПІ єдиний страховий внесок, утриманий та нарахований із суми невиплаченої заробітної плати та із суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Отже, суд вважав, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення заробітної плати невиплаченої при звільненні та про зобов'язання вчинити певні дії не підлягають задоволенню. Але із такими висновками суду повністю погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам у справі та вимогам чинного законодавства. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до вимог ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до Закону України від 14 травня 1992 р. N 2343-XII "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (ч. 5 ст. 19 у редакції Закону від 18 січня 2013 р., яка чинна на час існування спірних правовідносин) дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати. Отже, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку виплатити зазначені кошти. Саме така правова позиція визначена у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 червня 2014 року у справі N 6-76цс14. Матеріалами справи підтверджено, що наказом ліквідатора [PERSON] № 3 від 19 лютого 2014 року [PERSON], мийник посуду ТОВ «Торговельно-виробничий центр № 1308», звільнена із займаної посади у зв'язку з ліквідацією (банкрутством) підприємства. Рішеннями Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2009 року та 19 лютого 2014 року розглядалися позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення невиплаченої заробітної плати за різні періоди, включно до 31 жовтня 2013 року. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2009 року визначений розмір заробітної плати позивача, який дорівнює законодавчо встановленому мінімальному розміру заробітної плати. Встановлений законом мінімальний розмір заробітної плати становив: за період із 01 січня до 30 листопада 2013 року - 1147 грн.; за період із 01 грудня 2013 року до 31 серпня 2015 року - 1218 грн. В матеріалах справи відсутні докази про те, що позивачу виплачена заробітна плата за період із 31.10.2013 року по 19.02.2014 року ( три місяці 13 робочих днів), яка становить 4374,7 гривень (1147 + 1218 + 1218 + 791,7). Оскільки позов заявлений на суму 4 219, 24 грн., а тому відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України цю суму боргу по зарплаті необхідно стягнути із відповідача. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем після звільнення позивача не було проведено розрахунок в порядку ст. 116 КЗпП України, а тому із ТОВ «ТВЦ № 1308» на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Сума середнього заробітку за період із 19.02.2014 року по 01.05.2015 року ( 7 робочих днів + 14 місяців) складає 17478,3 гривень (426,3 грн. + (14 міс. х 1218 грн.). А тому в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за період із 19.02.2014 року по 01.05.2015 року із відповідача на користь позивача необхідно стягнути 17280,76 грн., відповідно до вимог ч.1 ст.11, ч.1 ст.303 ЦПК України. Отже, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України, із ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог. Що ж стосується рішення суду в частині зобов'язання керівника ТОВ «ТВЦ 1308» надати звітність до Лівобережної ОДПІ для нарахування та перерахування із зарплати єдиного внеску, та зобов'язання керівника ТОВ «ТВЦ 1308» подати звітність до територіального органу пенсійного фонду, нарахувати та перерахувати до фонду страхові пенсійні внески, то в цій частині рішення суду не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню, оскільки такі позовні вимоги відповідно до положення ст. 16 ЦК України не є належним способом захисту своїх прав та законних інтересів. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України необхідно провести розподіл судових витрат, та стягнути із відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 551,2 гривень, згідно положення п.п.1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial