Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з вказаним позовом до ПАТ "ОТП банк" про визнання кредитного договору недійним . В обгрунтування позову зазначає, що між нею та АКБ "Райффайзен банк Аваль" ( правонаступником якого є ПАТ "ОТП банк" ) було укладено Кредитний договір від 18.04.2006 року за № ML-009/267/2006, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 160000,00 дол. США . Позивач вважає, що відповідачем в Кредитному договорі не зазначена чиста сума кредиту та не вказано абсолютного значення подорожчання кредиту в грошовому виразі .Крім того Кредитний договір суперечить чинному законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України. Оскільки зміст кредитного договору не відповідає змісту актам Законодавства України , просить визнати Кредитний договір недійсним. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги за вищевикладеними обставинами . Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову за необгрунтованістю та безпідставністю. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи , судом встановлено наступне. 18.04.2006 року між позивачем по справі та АКБ "Райффайзен банк Аваль", правонаступником якого є ЗАТ "ОТП банк" , правонаступником якого в свою чергу є ПАТ "ОТП банк" було укладено кредитний договір № ML-009/267/2006, згідно умов якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 160000,00 дол.США, які зобов"язалася повернути в строки та порядок передбачені умовами договору , зі сплатою відсотків в розмірі 10,5 % річних. У відповідності до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Вирішуючи спір про визнання кредитного договору недійсним, має бути встановлено наявність тих обставин, з якими закон пов"язує визнання правочину недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту правочину вимогам закону, додержання встановленої форми правочину; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо. Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст.215,216 ЦК України. У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити норма ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільсьва; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ; правочин має бути спрямований на реальне настаня правових наслідків , що обумовлені ним. В судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи сторони позивача про те, що позивач не була ознайомлена з умовами договору про надання кредиту, оскільки вказаний договір нею було прочитано та підписано про, що свідчить її підпис на договорі, кошти позивачем на купівлу квартири були отримані. При цьому слід відмітити, що суд не може при вирішенні данного спору посилатись на п.2.1 Постанови Правління Національного банку України № 168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту " від 10.05.2007 року , оскільки вказана постанова була прийнята вже після підписання сторонами Договору . Крім того позовні вимоги Позивача щодо недійсності Договору ґрунтуються на тому, що відповідно до чинного законодавства грошовою одиницею України є гривня, та відповідно до норм ч. 1 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Суд вважає наведені у позовній заяві обґрунтування (які на думку Позивача дають підстави для визнання кредитного договору недійсним) надуманими, безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законні, виходячи із наступного. Однак, у ч. 2 цієї ж статті ЦК України зазначено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, Позивач не враховує положення чинного законодавства, однобічно їх розглядає і тлумачить. Частиною 1 і 3 ст. 533 ЦК України, передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Випадки і порядок використання іноземної валюти визначаються Законом України «Про Національний банк України» і Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», виданими відповідно до них нормативними актами, якими передбачена можливість здійснення розрахунків в іноземній валюті при одержанні комерційного чи банківського кредиту в іноземній валюті і його погашенні. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно з статтею 345 Господарського кодексу України кредитні операції банків полягають у розміщенні від свого імені, на власних умовах та на власний ризик залучених коштів юридичних осіб (позичальників) та громадян. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом про банки і банківську діяльність. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Одночасно слід відмітитит, що нормативно-правовими актами Національного банку України встановлені вимоги щодо оцінки ризиків за операціями в іноземній валюті, зокрема, Інструкцією про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 N 368, передбачена вимога покриття капіталом валютного кредитного ризику; Положенням про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 06.07.2000 N 279, встановлено підвищені коефіцієнти резервування за кредитними операціями в іноземній валюті. При цьому з урахуванням особливостей діяльності банківських установ в умовах фінансової кризи, Національний банк України постановою Правління Національного банку України від 01.12.2008 N 406 "Про затвердження Змін до Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків" посилив вимоги щодо формування банками спеціальних резервів за кредитами, наданими в іноземній валюті. З вищевикладеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. У положеннях ч. 2 ст. 44 ЗУ «Про Національний банк України», в якій зазначено, що Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства. Відповідно до норм пп. «г» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ №15-93, використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави віднесено до операцій, які потребують ліцензії. Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. При цьому, відповідно до положень ч. 2 ст. 5 Декрету Національним банком України видаються генеральні ліцензії комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Отже, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити та бути суб'єктом кредитних зобов'язань. Спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентувати умови кредитування в іноземній валюті. Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: - неторговельні операції з валютними цінностями; - операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; - ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; - залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; - залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; - інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Такої правової позиції дотримується і ВСУ, що відображено в Узагальненнях ВСУ від від 11.10.2010 року та Постанові ВСУ від 21.03.2011 року де стороною є АТ «ОТП Банк». Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому при розгляді спорів про визнання недійсними договорів про надання кредиту в іноземній валюті судам слід враховувати, що у випадку наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Отже, враховуючи вказані вище положення законодавства в їх сукупності зрозуміло, що достатньою правовою підставою для здійснення Банками кредитування в іноземній валюті є наявність в останнього генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмово дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою (Постанова ВСУ від 21.03.2011 року № 6-7цс11). Враховуючи вище викладене, Кредитний договір укладений відповідно до положень чинного законодавства та з дотриманням вимог ст. ст. 203, 205, 207, 208, ч. 2 ст. 524 і ст. 533 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року, та в межах повноважень Відповідача, щодо здійснення валютних операцій на підставі банківської ліцензії, а позовні вимоги щодо недійсності Договору про надання кредиту на підставі визначення суми кредиту в іноземній валюті - є безпідставними та необґрунтованими. Одночасно слід відмітити, що на моменот розгляду справи ПАТ "ОТП банк" є неналежним відповідачем, оскільки за Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.04.2012 року встановлено, що ПАТ "ОТП банк" відступило право вимоги ТОВ "ОТП Факторинг Україна " За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на викладене, позивачем у справі не виконано вимоги чинного цивільно-процесуального законодавства щодо надання суду доказів на підтвердження обставин, на які він послався, як на підставу своїх вимог. Таким чином, у суду відсутні підстави для висновку щодо обґрунтованості заявлених [PERSON] позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення. Отже, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" про визнання недійсним кредитного договору не знайшли свого підтвердження та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed