Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаним позовом до Верховного Суду України, Верховного Суду, Державної казначейської служби України. З урахуванням останньої редакції позовних вимог, позовні вимоги мотивовані тим, що з 26.06.2004 позивач обраний на посаду судді Верховного Суду України безстроково та на час подання позову перебував на вказаній посаді. До липня 2018 року йому двома платежами на місяць (аванс і зарплата) виплачувалась суддівська винагорода. Однак, з указаного часу до грудня 2018 року включно виплату суддівської винагороди було зупинено у зв`язку з початком так званої процедури «ліквідації Верховного Суду України». Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України від 03.10.2016 щодо неконституційності окремих положень розд. XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VІІІ (справа №2-рп/20), Рішення КСУ від 04.12.2018 року №11-р/2018 та ст. 135 Закону №1402 VIII з 30.09.2016, позивач вважає, що до нього, як до судді Верховного Суду, у повній мірі діють вищевказані положення, а отже він має право на отримання суддівської винагороди за період з 01.01.2015 по 31.12.2018 включно у розмірі 7589395,50 грн. Ухвалою суду від 16.01.2019 у справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами загального (позовного) провадження. 09.04.2019 від відповідача Верховного суду надійшов відзив, відповідно до якого представник відповідача просив відмовити в задоволені позову, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Ухвалою від 09.04.2019 закрито підготовче провадження та призначено праву до судового розгляду по суті. 10.04.2019 позивачем подано заяву про зміну позовних вимог. 30.09.2019 представник Верховного Суду направив відзив на позовну заяву із змінами. 16.12.2019 до суду надійшов відзив від представника Верховного Суду України, відповідно до якого представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що заборгованість із заробітної плати позивача відсутня, а отже вимоги позову є необґрунтованими та безпідставними. Позивач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, подав заяву, згідно якої просив розглянути справу у його відсутність. Представник Верховного суду в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, подав заяву, згідно якої просив розглянути справу у його відсутність та заперечував проти задоволення вимог позову. Інші представники відповідачів в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи у їх відсутність до суду не надходило. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами заочного загального позовного провадження відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечує щодо такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Постановою Верховної Ради України від 17.06.2004 №1815-ІV [PERSON] обрано на посаду судді Верховного Суду України безстроково. До липня 2018 року позивачу двома платежами на місяць (аванс і зарплата) виплачувалась суддівська винагорода. Однак, з указаного часу до грудня 2018 року включно виплату суддівської винагороди було зупинено у зв`язку з початком так званої процедури «ліквідації Верховного Суду України». Так, Законом України №1401-VІІІ «Про внесення змін до Конституції України» від 02.06.2016 внесено зміни до розділу VІІІ «Правосуддя» і зокрема до ст. 125 Конституції України щодо зміни назви «Верховний Суд України» на «Верховний Суд». Проте, 18.02.2020 Конституційний Суд України постановив рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України від 03.10.2016 щодо неконституційності окремих положень розд.XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VІІІ (справа №2-рп/20), яким визнав неконституційним положення п. 7 цього розділу про ліквідацію Верховного Суду України. Згідно пункту 7 вказаного рішення Конституційний Суд України «найвищий судовий орган у системі судів загальної юрисдикції» та «найвищий суд у системі судоустрою України» у взаємозв`язку з положеннями законів України з питань судоустрою та судочинства дає Конституційному Суду України підстави стверджувати, що вилучення слова «України» - власної назви держави - із словесної конструкції «Верховний Суд України» не вплинуло на конституційний статус цього органу державної влади. За своєю юридичною природою найвища інстанція судової гілки влади має забезпечувати єдність та сталість судової практики всіх судів, які входять до системи судоустрою України, а тому її конституційний статус полягає у безперервності здійснення повноважень від часу прийняття Основного Закону України, тобто з 28.06.1996. Так, Законом № 1401 не змінено конституційних функцій Верховного Суду України та його місця у системі судоустрою України. Крім того, Законом № 1401 не скасовано та не обмежено прав і свобод людини і громадянина, на чому наголошено у висновках Конституційного Суду України від 20.01.2016 № 1-в/2016, від 30.01.2016 № 2-в/2016. Таким чином, системний аналіз змін до Конституції України, внесених Законом № 1401, вказує на те, що вони не були спрямовані на припинення діяльності та ліквідацію Верховного Суду України як органу державної влади через вилучення слова „України" - власної назви держави - із словесної конструкції «Верховний Суд України». Конституційний Суд України, вважає, що Закон № 1401 не порушив принципу інституційної безперервності функціонування найвищого інституту судової влади, який після набрання чинності Законом № 1401 продовжує діяти під назвою «Верховний Суд». У пункті 13 цього рішення КСУ також вирішив, що «порівняльний аналіз положень Конституції України до та після внесення до неї змін Законом № 1401, приписів Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI зі змінами та Закону № 1402 дає Конституційному Суду України підстави для висновку, що немає відмінностей між юридичним статусом судді Верховного Суду України та судді Верховного Суду. Частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII передбачено, що суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду та наведено перелік, з чого вона складається. Враховуючи викладене, суд погоджується з доводами позивача що до нього, як до судді Верховного Суду, у повній мірі діють положення статті 135 Закону № 1402-VIII та Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 04.12.2018 №11-рп/2018, яким визначено конституційним розмір суддівської винагороди з 01.01.2015 і до 30.09.2016 включно. Згідно пункту 4 резолютивної частини рішення КСУ від 18.02.2020 р.№2-рп/20, конституційне провадження щодо пунктів 22 і 23 розділу XII „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України „Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII закрито у справі в частині перевірки на відповідність Конституції України (конституційність) положень на підставі пункту 5 статті 62 Закону України „Про Конституційний Суд України" - втрата чинності актом (його окремими положеннями), щодо якого порушено питання відповідності Конституції України. [PERSON] як до 2010 року тричі проходив кваліфікаційне оцінювання у ВСУ і йому присвоєно «вищий кваліфікаційний клас судді», що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці. Прийнятим Законом № 1402-VIII, як і попередніми законами - Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI, Законом України «Про право на справедливий суд» від 12.02.2015 №192- VIII «вищий кваліфікаційний клас» судді не визнано недійсним. Відповідно до розрахункового листа, виданого фінансово-економічним управлінням Верховного Суду України, борг по виплаті суддівської винагороди [PERSON] станом на грудень 2018 року становив 109185,84 грн. Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-рп/2018 зазначені положення закону визнано неконституційними. На підставі рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-рп/2018, наказом в.о. Голови Верховного Суду України В.І. Гуменюка від 12.12.2018 № 546-к суддям Верховного Суду України, в т.ч. і судді [PERSON] з 04.12.2018 встановлено посадовий оклад у розмірі 72599,00 грн. та відповідні доплати (а.с. 13). З урахуванням суддівської винагороди за грудень 2018 року заборгованість по виплаті судді [PERSON] становить 210136,17 грн. (а.с. 21). Тим же рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-рп/2018 визнано, що Закон № 2453 у редакції Закону № 192 втратив чинність на підставі Закону № 1402 (крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402), яким дано оцінку їх конституційності у рішенні КСУ від 18.02.2020 №2-р/20. Конституційний Суд України також дійшов висновку, що юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів. У пункті 3.4 цього рішення Конституційний Суд України вирішив, що Закон № 1402 містить положення, які закріплюють аналогічні випадки, коли суддя не здійснює правосуддя (статті 49, 54, 55, 56, 82, 89, 109, 113, 116, 136, 147), а тому положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 для цілей застосування окремих положень Закону № 1402 суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України. Наказом в.о. Голови Верховного Суду України В.І. Гуменюка від 12.12.2018 № 546-к «Про встановлення умов оплати праці суддів Верховного Суду України» уже враховано, що судді, які перебувають у складі Верховного Суду України, не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто і не обумовлені їхньою поведінкою як судді. З урахуванням положень статті 58 Конституції України у резолютивній частині рішення від 04.12.2018 №11-р/2018 Конституційний Суд України також вирішив, що це положення підлягає застосуванню в його первинній редакції. Вказаний порядок відновлення конституційних гарантій суддівської незалежності відсилає до рішення Конституційного Суду України у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів від 09.02.1999 №1-рп/99. Зокрема, в абз.2 п.2 цього рішення Суд роз`яснив, що цей принцип закріплений у ч.1 ст. 58 Конституції, за якою «дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце». Відповідно до договору № 75-14 про здійснення розрахунково-касового обслуговування від 31.12.2014 між Верховним Судом України та Державною казначейською службою України, ДКСУ зобов`язана здійснювати розрахунково-касове обслуговування Верховного Суду України у межах бюджетного фінансування на 2018 рік. Відповідно до листів, які містяться в матеріалах справи, керівництво Верховного Суду України надсилало до ДКСУ відповідні платіжні доручення щомісяця для виплати суддівської винагороди, заробітної плати для державних службовців та інших виплат, у межах, передбачених Законом України «Про державний бюджет на 2018 рік», однак остання відмовлялась їх обслуговувати. Указаним договором №75-14 (розділ 6) передбачено порядок його зміни та припинення, які можливі тільки за згодою обох сторін та оформляються додатковими договорами (пункти 6.3-6.5), які є невід`ємною частиною Договору. Така процедура змін умов Договору не проводилась, а тому суд погоджується з доводами позивача, що ДКСУ несе відповідальність за невиплату належної суддівської винагороди позивачу. Верховний Суд України неодноразово повідомляв керівництво ДКСУ, що розпорядником бюджетних коштів, передбачених Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», а також на 2019-2020 роки для Верховного Суду є конституційний орган - Верховний Суд України, перейменований змінами до Конституції України з 30.09.2016 на «Верховний Суд» (фактично ще не перейменований до виконання рішення КСУ від 18.02.2020 №2-р/2020), а не «Верховний Суд» передбачений Законом № 1402-VIII, який діє з 15.12.2017. Конституційний Суд України у рішенні від 22.05.2008 № 10-рп/2008 зазначив: "Відповідно до частини першої статті 126 Конституції України Конституція і закони України повинні гарантувати незалежність і недоторканність суддів. До таких конституційних гарантій віднесено обов`язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. Матеріальне та соціально-побутове забезпечення, в тому числі і заробітна плата суддів, є елементами статусу судді (статті 42 - 45 Закону України "Про статус суддів"). Збереження існуючого статусу судді, недопущення його скасування або звуження його змісту та обсягу є однією з основоположних гарантій незалежності судді" (абзац другий підпункту 7.1, абзац другий підпункту 7.2 мотивувальної частини Рішення). Крім того, у рішенні від 19.11.2013 №10-рп/2013 КСУ зазначив, що за своєю правовою природою суддівська винагорода належить до конституційних гарантій незалежності суддів, оскільки є основним джерелом матеріального забезпечення суддів та має постійний характер. Відповідно до пункту першого Основних принципів незалежності судових органів (схвалено резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї від 29 листопада та 13 грудня 1985 року), "незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в конституції або законах країни; усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів і дотримуватися її". Згідно із частиною другою статті 1 Загальної (Універсальної) хартії судді, незалежність судді є важливою умовою для неупередженого судочинства, що відповідає вимогам закону. Незалежність є неподільною. Будь-які інституції чи органи влади як на національному, так і на міжнародному рівні повинні поважати, захищати та охороняти цю незалежність. Звуження матеріальних гарантій для суддів у цілому призводить до порушення права особи на справедливий судовий розгляд. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція 1950 року) гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом. Конвенція 1950 року є частиною національного законодавства України, оскільки положеннями статті 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Федоренко проти України" визначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності. (пункт 21 справи "Федоренко проти України"). Прецедентна практика ЄСПЛ щодо тлумачення поняття «майно», у контексті статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції 1950 року охоплює як «існуюче майно», так і «активи», включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має, принаймні, законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 Рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року у справі Von Maltzan and Others v. Germany). Україна не зробила відступу від Протоколу № 1 до Конвенції 1950 року, а тому стаття 1 цього Протоколу, у тому числі щодо законних очікувань стосовно ефективного здійснення свого «права і власності», зокрема, розміру щомісячного матеріального забезпечення судді, повинна застосовуватися в Україні. Крім того, у Рішенні ЄСПЛ від 26.04.2006 « Зубко та інші проти України» зазначено, що «неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку (пункт 68). Там же ЄСПЛ дійшов висновку, що неспроможність гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишились, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном (пункт 69). З урахуванням рішення КСУ від 04.12.2018 №11-р/2018 та рішення КСУ від 18.02.2020 №2-р/20 та ст. 135 Закону №1402 VIII з 30.09.2016 позивачем наведено розрахунок суми суддівської винагороди, яка підлягає стягненню на його користь з відповідачів за період з 01.01.2015 по 31.12.2018 включно, з урахуванням виплат за цей період, який підлягає стягненню у розмірі 7589395,50 грн. Згідно доводів Верховного суду, заборгованість перед позивачем щодо сплати суддівської винагороди відсутня. Разом з тим, будь-яких належних доказів, на підтвердження вказаних доводів суду не надано. За принципами ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Виходячи з наведеного, суд вважає дані позовні вимоги про стягнення на користь [PERSON] суддівської винагороди підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 9605 грн. 00 коп. підлягає стягненню солідарно з відповідача на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved