Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

07 вересня 2018 року [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовною заявою до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини, [PERSON], про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за участі третьої особи Служби у справах дітей по Лівобережному району Управління "Служба у справах дітей" Маріупольської міської ради В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що їй на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння від 30 жовтня 1989 року. Відповідачі у справі є її онучкою та правнуком, які зареєстровані у даному будинку, проте з січня 2015 року не проживають в ньому, забравши всі свої особисті речі вони виїхали з міста Маріуполя до Російської Федерації. Проте вона вимушена оплачувати за них комунальні послуги, та у зв'язку з їх реєстрацією у будинку, вона не має можливості оформити субсидію, що порушує її права, за захистом яких вона вимушена звертатись до суду. Вважає, що, будучи зареєстрованими в належному їй на праві власності будинку, та не проживаючи в ньому понад трьох років, та не приймаючи участі в його утриманні, відповідач [PERSON] та неповнолітній [PERSON] втратили право користування належним їй на праві власності будинком [ADDRESS] Просила суд визнати [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням в житловому будинку [ADDRESS]. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов повністю. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], у судове засідання не з'явилася, від якої на адресу суду надійшла заява з проханням справу розглянути без її участі за участі її представника [PERSON], позовні вимоги визнала повністю та не заперечувала проти визнання її та її неповнолітнього сина, [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщення у в житловому будинку [ADDRESS]. Крім того, в заяві зазначила, що у спірному будинку вони не проживають більше трьох років, на даний час вони проживають у Пермському краї Російської Федерації, де і зареєстрували своє місце проживання. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі ордеру, у судове засідання не з'явилася, надавши суду заяву з проханням справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги визнала повністю та не заперечувала проти їх задоволення, посилаючись на той факт, що її довірителі не проживають у спірному будинку більше трьох років, зареєструвавши своє місце Представник третьої особи - Служба у справах дітей по Лівобережному району Управління "Служба у справах дітей" Маріупольської міської ради, Ракоєдова І.П., яка діє на підставі довіреності, до суду також не з'явилася, від якої надійшла заява з проханням справу розглянути за відсутності представника Служби у справах дітей, при вирішенні справи просила максимально врахувати інтереси неповнолітньої дитини. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна з яких відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Водночас, згідно з положеннями ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позивачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння № 67 від 30 жовтня 1989 року, виданого виконкомом Новоазовської районної ради народних депутатів. На підставі постанови Верховної ради України «Про внесення змін до Постанови Верховної Ради України від 11 грудня 2014 року № 32-VIII "Про зміни в адміністративно-територіальному устрої Донецької області, зміну і встановлення меж Волноваського, Новоазовського та Тельманівського районів Донецької області" від 20 травня 2015 року, до міста Маріуполя було віднесено село Виноградне Новоазовського району. Зокрема, рішенням Маріупольської міської ради № № 7/4-39 від 28 січня 2016 року « Про перейменування об'єктів топоніміки міста», вулиця Радянська села Виноградне міста Маріуполя була перейменована у вулицю Центральну. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, це право є непорушним. Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Згідно ж із ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В аспекті ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сімї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання. В сенсі ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Як вбачається з довідки з місця проживання № 278 від 23 липня 2018 року, виданої Виноградненською сільською радою міста Маріуполя, в будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], - власник, [PERSON], [INFO], - онучка, [PERSON], [INFO], - правнук. Згідно акту від 23 липня 2018 року, складеного депутатом Виноградненської сільської ради [PERSON], за підписами сусідів [PERSON] та [PERSON], зареєстровані в будинку [ADDRESS] [PERSON], 1985 року народження, разом з її неповнолітнім сином, [PERSON], 2008 року народження, фактично не проживають у ньому з січня 2015 року, оскільки переїхали на постійне місце проживання до Росії, їх особистих речей в будинку також немає. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] разом з неповнолітньою дитиною, [PERSON], добровільно не проживає за адресою спірного будинку понад рік. Згідно положень ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Як вбачається з матеріалів справи місце проживання неповнолітньої дитини: [PERSON], [INFO], зареєстровано разом зі своєю матір'ю, [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію місця перебування № 898 від 30 листопада 2016 року. При цьому в матеріалах справи наявна заява відповідача [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини, від 15 вересня 2018 року, згідно якої вона позовні вимоги визнає повністю та не заперечує проти їх задоволення, посилаючись на те, що понад трьох років тому вона разом зі своєю родиною виїхала до Російської Федерації та намірів повертатися до України не має. Отже, приймаючи до уваги те, що [PERSON] є власником будинку № [ADDRESS], а відповідач [PERSON], будучи зареєстрованою у вказаному будинку разом з неповнолітньою дитиною, але фактично не проживаючи в ньому понад рік, а також враховуючи фактичне визнання позову, суд вважає можливим визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування даною квартирою. Таким чином внаслідок втрати [PERSON] права на користування спірним житлом, право на його користування також втратив і неповнолітній син відповідача, [PERSON], який мешкає разом із нею. На підставі викладеного, заявлені позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням в житловому будинку [ADDRESS].

Outcome: approved