Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до відповідачки [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок. В обґрунтування позовної заяви позивачка зазначила, що 18 лютого 2013 року між нею та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с.\~Чорноглазівка, вул.\~Гагаріна, буд. 25. На виконання правочину в рахунок оплати за купівлю нерухомого майна позивачка передала відповідачці грошові кошти в сумі 5\~000,00 грн., про що отримала від неї відповідну розписку, а [PERSON] віддала [PERSON] ключі від будинку. Однак, нотаріального посвідчення та державної реєстрації вказаного правочину здійснено не було, а позивачка не зареєструвала у встановленому порядку право власності на придбане нерухоме майно, оскільки на той час не мала коштів. Згодом [PERSON] звернулась до [PERSON] з метою нотаріально посвідчити угоду, однак остання відмовилась. За таких обставин, позивачка змушена звернутись до суду з даним позовом та просить визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між [PERSON] та [PERSON] 18.02.2013\~року, дійсним, та визнати за нею право власності на житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с.\~Чорноглазівка, вул.\~Гагаріна, буд. 25. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не зявилась, надала суду заяву, в якій просила слухати справу за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Також, повідомила, що дійсно відмовляється від здійснення нотаріального посвідчення спірного договору, оскільки не має коштів на оплату нотаріальних дій та оформлення відповідних документів. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи, проти задоволення позову не заперечує. Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, заслухавши пояснення позивача, показання свідків, зясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що рішенням виконкому Павлоградської районної ради Дніпропетровської області від 30.11.1988 року № 388/2 за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с.\~Чорноглазівка, вул.\~Гагаріна, буд. 25. Згідно з довідкою від 10.11.2016 року № 571, виданою Чернявщинською сільською радою Юрївського району Дніпропетровської області, в списку власників житлових будинків власником вищезазначеного будинку помилково зазначено "Кравченко Олександра Михайлівна" замість "Кравченко Олександра Максимівна". Станом на 01.01.2013 року з питання оформлення права власності на нерухоме майно до відповідного бюро технічної інвентаризації [PERSON] не зверталась. Вказані обставини підтверджуються довідкою КП "Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 07.12.2016 року № 14195 (а.с. 15). На час звернення до суду право власності на домоволодіння за [PERSON] або будь-якою іншою особою, а також обтяження на будинок не зареєстровані, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек (а.с. 59). Разом з тим, за довідкою № 683, виданою Чернявщинською сільською радою Юрївського району Дніпропетровської області 25.12.2016 року, згідно з відомостями з погосподарської книги [PERSON] являється власником домогосподарства, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с.\~Чорноглазівка, вул.\~Гагаріна, буд. 25 (а.с. 17). З технічного паспорта на вказане нерухоме майно встановлено, що житловий будинок збудовано в 1968 році (а.с. 6-10). Надаючи правову оцінку вищевикладеним обставинам, суд відмічає, що речові права на нерухоме майно мають підтверджуватись документами, визначеними законодавчими актами, діючими на час завершення будівництва. З огляду на викладене, застосуванню підлягають ЦК УРСР 1963 року, Закон України «Про власність», Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (надалі Інструкція про порядок реєстрації). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про власність» право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Згідно з положеннями ст.ст. 100, 101 ЦК УРСР 1963 року громадяни могли мати у власності житловий будинок, причому глава 10 "Особиста власність" цього ж Кодексу не повязувала виникнення такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації.\~ Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно тільки в межах міст і селищ, а державна реєстрація домоволодінь, що знаходились в сільській місцевості, не проводилась. Відповідно до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, виконавчі комітети місцевих рад здійснювали облік житлових будинків, розташованих в сільській місцевості, шляхом ведення погосподарських книг. Отже, погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення будинку в експлуатацію. Інструкція про порядок реєстрації передбачала реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь також й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Крім того, відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 січня 1966 року, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільській місцевості, могли бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавались в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Таким чином, до компетенції виконкомів місцевих рад відносилось питання узаконення житлових будинків, що знаходяться у сільській місцевості та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги, а відповідні записи визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними, якщо на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Враховуючи, що право власності на нерухоме майно за [PERSON] визнано відповідним рішенням органу місцевого самоврядування, згідно з відомостями погосподарської книги вона значиться власником домоволодіння, а діючим на час завершення будівництва законодавством не передбачалась державна реєстрація права власності на будинки, що знаходяться в сільській місцевості, суд доходить обґрунтованого висновку про те, що житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Юрївський район, с.\~Чорноглазівка, вул.\~Гагаріна, буд. 25, належав [PERSON] на праві власності. 18 лютого 2013 року між [PERSON] та [PERSON] в письмовій формі укладено договір купівлі-продажу житлового будинку. На виконання правочину в рахунок оплати за купівлю нерухомого майна позивачка передала відповідачці грошові кошти в сумі 5\~000,00 грн., про що отримала від неї відповідну розписку (а.с. 41-44). Однак, в подальшому продавець та покупець не здійснили нотаріального посвідчення договору, при цьому відповідачка ухилилась від вчинення вказаної нотаріальної дії. Вказані обставини визнані сторонами та відповідно до ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Статтею 657 ЦК України\~визначено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з ч. 1\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ч.ч. 1, 3\~ст. 334 ЦК України\~право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом; право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до\~ст. 182 ЦК України\~виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно підлягають державній реєстрації. Право власності у набувача виникає з моменту державної реєстрації (ч. 4\~ст. 334 ЦК України). Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі, як зазначено в ч.2\~ст. 220 ЦК України, наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 1\~ст. 328, ст. 392 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої\~статті 220 ЦК України\~не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей\~210\~та\~640 ЦК України\~пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Як вже зазначено, відповідно до\~ст. 657 ЦК України\~(із змінами, внесеними Законами № 1878-VI\~(1878-17) від 11.02.2010, № 2756-VI (2756-17) від 02.12.2010) договір купівлі-продажу житлового будинку або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а за нормами\~ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Так, судом достовірно встановлено, що між сторонами відбувся договір купівлі-продажу житлового будинку з дотриманням умов, визначених ст. 655 ЦК України, тобто одна сторона передала у власність іншій стороні нерухоме майно, при цьому покупець сплатив гроші в сумі 5\~000 гривень, і прийняв у своє відання та користування на праві приватної власності предмет продажу. Сторона за договором [PERSON] ухилилась від нотаріального посвідчення договору. [PERSON] разом зі своїм співмешканцем [PERSON] проживає в будинку, доглядає за ним, підтримує житло та надвірні споруди в належному технічному стані, здійснює поточні та капітальні ремонти, утримує прилеглу до будинку земельну ділянку, сплачує комунальні послуги, тобто в якості власника несе тягар утримання майна за змістом ст. 322 ЦК України. Протягом всього часу володіння позивача майном жодна особа ніяких вимог про визнання правочину недійсним, виселення сімї [PERSON] з будинку та про повернення нерухомості не заявляла. Вказані обставини підтверджуються довідкою № 163, виданою Чернявщинською сільською радою 10.02.2017 року (а.с. 39), копіями квитанцій про сплату за електроенергію, показаннями свідків [PERSON] та [PERSON], наданими в судовому засіданні. При цьому у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, оскільки вони принесли присягу та попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, а пояснення обєктивно підтверджуються та не суперечать іншим зібраним у справі доказам і матеріалам справи. Підсумовуючи, суд робить висновок, що сторони досягли домовленості з усіх істотних умов договору, відбулося повне виконання договору, дії стосовно придбання нерухомого майна ніким не оспорювалися і не оспорюються, а позивачка являється добросовісним набувачем права власності на житловий будинок, тому суд вважає, що зазначений договір купівлі-продажу підлягає визнанню дійсним. Оскільки з матеріалів справи виходить, що [PERSON] відмовляється від нотаріального посвідчення договору, у позивачки відсутня можливість здійснити вказану нотаріальну дію, а також відсутні підстави для визнання правочину нікчемним. За таких обставин суд вважає можливим застосувати до спірних правовідносин положення ч. 2\~ст. 220 ЦК України та визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, оскільки сторони домовились щодо усіх істотних умов договору та відбулось повне його виконання. Що стосується визнання права власності на нерухоме майно, то, як встановлено ч.\~3\~ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Як наслідок, суд вважає можливим визнати за позивачкою право власності на оспорюване нерухоме майно, адже [PERSON] набула його на законних підставах. Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ч. 1\~ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю, або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч. 2\~ст. 377 ЦК України\~розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Таким чином, зазначені вище норми законів дають підстави для висновку, що земельна ділянка, де розташований житловий будинок, повинна перебувати у власності відчужувача цих будівель і лише в цьому випадку власник земельної ділянки зобов'язаний отримати кадастровий номер. Однак, продавець будинку не здійснила оформлення права власності та не отримала кадастрового номера на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, при цьому земельна ділянка перебуває в комунальній власності, про що свідчить довідка Чернявщинської сільської ради Юрївського району Дніпропетровської області від 15.02.2017 року № 84 (а.с. 40). Згідно з ч. 5\~ст. 11 ЦК України\~у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати за рішенням суду. Оскільки [PERSON] доведені обставини, на які вона посилається в позові, належними та допустимими доказами, позивачка являється добросовісним набувачем права власності на житловий будинок, інших осіб, які б заявляли вимоги щодо визнання за ними права власності на вказане нерухоме майно, судом не встановлено, тому визнання права власності не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved