Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

СТОВ «Лан» звернулося до суду із позовом до [PERSON] , правонаступниками якої є [PERSON] та [PERSON] , а також до ТОВ «Агро-Рось-Інвест», в якому просило визнати недійсним договір оренди землі щодо земельної ділянки площею 1,9419 га (кадастровий номер 7123783000:02:001:0076) та щодо земельної ділянки площею 0,5071 га (кадастровий номер 7123783000:02:001:0077), укладений 27 квітня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «Агро-Рось-Інвест» та стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 05 вересня 2006 року між СТОВ «Лан» та [PERSON] був укладений договір оренди земельної ділянки № [NUMBER] площею 2,45 га, яка складається із двох належних [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧР № 008287 земельних ділянок площею 1,9419 га з кадастровим номером 7123783000:02:001:0076 та площею 0,5071 га з кадастровим номером 7123783000:02:001:0077. Вказаний договір оренди № 478 від 05 вересня 2006 року зареєстрований у Смілянському районному відділі Черкаської районної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис № 040779200064 від 27 березня 2007 року. Відповідно до п.8 вказаного договору, він був укладений строком на десять років. Після закінчення строку Договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця (Відповідача-1) про намір продовжити його дію. Позивач вказує, що він, маючи намір продовжити строк дії даного договору оренди ще на десять років та користуючись переважним правом на його поновлення, 19 січня 2017 року за вих. № 17/1-6 направив поштою відповідний лист-повідомлення відповідачу [PERSON] про поновлення договору оренди землі укладеного між ними 05 вересня 2006 року разом із проектом додаткової угоди до договору оренди землі, згідно яких [PERSON] запропоновано було продовжити дію договору до 27 березня 2027 року та збільшити орендну плату до 12,5% нормативної грошової оцінки землі. Листом-повідомленням від 15 лютого 2017 року відповідач [PERSON] через представника [PERSON] повідомила позивача про відмову в поновленні договору оренди землі, обґрунтувавши це тим, що вона має намір самостійно обробляти земельну ділянку. На момент припинення договору оренди землі відповідач [PERSON] особисто або через уповноваженого представника не зверталася до позивача для вчинення приймання-передачі земельної ділянки та встановлення меж земельних ділянок. Згідно листа-повідомлення від 21 квітня 2017 року [PERSON] повідомила СТОВ «Лан», що вважає договір оренди між ними припиненим з 27 березня 2017 року та просила повернути земельну ділянку за актом-приймання передачі. Незважаючи на наявність листа зі сторони [PERSON] , нею не здійснювалися інші дії, направлені на приймання земельної ділянки та/або встановлення меж земельної ділянки. З інформаційної довідки з Державного реєстру прав позивачу стало відомо, що станом на 27 квітня 2017 року щодо спірних земельних ділянок належних [PERSON] на підставі договору оренди землі від 27 квітня 2017 року укладеного між [PERSON] та ТОВ «Агро-Рось-Інвест» було зареєстровано право оренди за ТОВ «Агро-Рось-Інвест» строком на 10 років з орендною платою 4,5% нормативної грошової оцінки землі. Позивач вважає, що уклавши вищевказаний договір оренди землі [PERSON] порушила його переважне право на поновлення договору оренди землі, яке підлягає захисту в судовому порядку, натомість він вчинив всі передбачені чинним законодавством України та положеннями договору оренди землі дії, спрямовані на поновлення договору оренди землі з використанням свого переважного права оренди як добросовісного орендаря. 19 січня 2021 року позивач звернувся до суду з заявою про зміну предмета позову, яку прийнято до судового розгляду у вказаній цивільній справі ухвалою суду від 24 лютого 2021 року. У зазначеній заяві позивач, з метою належного захисту свого порушеного переважного права оренди спірної земельної ділянки, разом з вимогою про визнання недійсним договору оренди укладеного 27 квітня 2017 року між [PERSON] та ТОВ «Агро-Рось-Інвест» щодо земельної ділянки площею 1,9419 га з кадастровим номером 7123783000:02:001:0076 та щодо земельної ділянки площею 0,5071 га з кадастровим номером 7123783000:02:001:0077, заявив вимогу про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі між СТОВ «Лан» та [PERSON] про поновлення терміну дії договору оренди вказаних земельних ділянок № 478 від 05 вересня 2006 року, зареєстрованого в Державному реєстрі земель 27 березня 2007 року за № 040779200064, за умовами якої строк дії вказаного договору продовжено до 27 березня 2027 року та встановлено розмір орендної плати в розмірі 12,5 % відсотків від нормативної грошової оцінки землі, що становить 10063 гривні. Представник відповідача ТОВ «Агро-Рось-Інвест» - Голіненко М.О. у відзиві, надісланому на адресу суду 02 лютого 2018 року, проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що договір оренди земельної ділянки від 05 вересня 2006 року, укладений між позивачем та [PERSON] , був зареєстрований 27 березня 2007 року у Смілянському районному відділі Черкаської районної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», про що у державному реєстрі земель було вчинено запис за № 040779200064. Водночас, за вимогами ст. 18 Закону України "Про оренду землі" (в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. На час підписання та реєстрації між СТОВ «Лан» та [PERSON] договору оренди землі від 05 вересня 2006 року був чинним Порядок державної реєстрації договорів оренди землі, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.1998 року №2073, який передбачав державну реєстрацію договору оренди землі виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування чи Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями. Разом з тим, підпункт 2 пункту б) статті 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції на момент реєстрації договору) відносив до делегованих повноважень виконавчих комітетів органів сільських, селищних, міських рад реєстрацію права користування землею і договорів на оренду землі, а отже, на час укладення та реєстрації договору оренди землі від 05.09.2006 року реєстрація таких договорів виконавчими комітетами органів сільських, селищних, міських рад була встановлена Законом, що, в свою чергу, свідчить про необхідність реєстрації вказаного договору саме згідно Порядку № 2073 від 25.12.1998 року. Відповідно до пунктів 12, 13, 14 Порядку № 2073 від 25.12.1998 року факт державної реєстрації засвідчується у 10-денний термін гербовою печаткою та підписом голови відповідної ради, Київської, Севастопольської міської державної адміністрації або уповноваженої ними посадової особи; печатка та підпис ставляться на всіх примірниках договору оренди (суборенди). Після засвідчення факту державної реєстрації договір оренди реєструється у Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі, яка ведеться державним органом земельних ресурсів за формою згідно з додатком; книга записів державної реєстрації договорів оренди землі ведеться окремо в розрізі кожної сільської, селищної, міської ради, а також у розрізі Київської, Севастопольської міської державної адміністрації. Книга прошнуровується, засвідчується підписами сільського, селищного, міського голови та начальника районного відділу, міського управління (відділу) земельних ресурсів і скріплюється печатками. Датою реєстрації договору оренди у Книзі записів є дата засвідчення факту державної реєстрації. Таким чином, відповідач вважає, що договір оренди землі від 05 вересня 2006 року не пройшов державної реєстрації в порядку, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.1998 року № 2073. Отже, незалежно від обставин фактичного виконання умов договору від 05 вересня 2006 року сторонами, вказаний правочин не набув чинності у визначеному Законом порядку, а тому жодних юридичних наслідків не породжує, і жодних прав позивач щодо спірної земельної ділянки не має, в тому числі і права на поновлення договору, так як не набув чинності. Представник відповідача у наданому суду відзиві також зазначив, що навіть за умови набуття у встановленому законом порядку чинності вказаним договором оренди землі від 05 вересня 2006 року, позивач відповідно до передбаченої чинним законодавством процедури поновлення договору оренди втратив таке переважне право. Вказав, що СТОВ «Лан» не надано жодних доказів на підтвердження факту належного виконання своїх обов`язків за договором, переважне право на поновлення якого він вважає порушеним. Крім того [PERSON] як орендодавцем 15 лютого 2017 року було надіслано позивачу лист-повідомлення, який був відповіддю на його пропозицію поновити дію договору оренди землі, згідно якого [PERSON] заперечувала проти такого поновлення. Крім того, [PERSON] вже після закінчення договору оренди було надіслано позивачу лист-повідомлення від 21 квітня 2017 року, яким вона повідомляла товариство, що договірні відносини між ними припинились з 27 березня 2017 року. Проте, вказані повідомлення позивачем були проігноровані. З огляду на наведене, представник відповідача ТОВ «Агро-Рось-Інвест» стверджує, що таке переважне право позивачем було втрачено. Представник відповідача у поданому відзиві також зауважив, що, позивач, зловживаючи своїми правами та користуючись правовою необізнаністю [PERSON] , здійснив реєстрацію даного договору лише 27 березня 2007 року, тобто через півроку після його підписання сторонами, внаслідок чого СТОВ «Лан» фактично користувався земельною ділянкою на півроку більше, аніж це передбачено договором оренди. При цьому, орендна плата [PERSON] за період з 05 вересня 2006 року по 27 березня 2007 року не сплачувалась. Крім того, згідно п. 13 договору від 05 вересня 2006 року розмір орендної плати переглядається у випадках, передбачених законом. Так, в період дії договору від 05 вересня 2006 року указом Президента України від 19 серпня 2008 року за № 725/2008 «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» було внесено зміни до указу Президента України від 2 лютого 2002 року за № 92 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)», а саме розмір плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у відсотках від визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) було змінено з «не менше 1,5 відсотка» на «не менше 3 відсотків». Проте, починаючи з 01 вересня 2008 року по 27 березня 2017 року розмір орендної плати в частині зміни відсотка з 1,5 на 3 від вартості землі так і не був переглянутий, відтак договірні відносини між [PERSON] та СТОВ «Лан» не були приведені у відповідність до законодавства. Наведені факти, на думку представника відповідача, свідчать про неналежне виконання своїх обов`язків позивачем за договором оренди та зловживання ним своїми правами. Представник відповідача у поданому відзиві також зазначив, що у договорі оренди між СТОВ «Лан» та [PERSON] від 05 вересня 2006 року відсутні та були порушені такі істотні умови договору, як: - порядок внесення орендної плати у грошовій формі; - відповідальність за несплату орендної плати; - неправильно відображено умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду. А також, оскільки до позовної заяви не було додано акт приймання-передачі об`єкта оренди, тому неможливо визначити, чи було дотримано п. 20 Договору щодо передачі земельної ділянки у місячний термін після державної реєстрації договору від орендодавця орендарю. Відтак, договір, переважне право на поновлення якого позивач вважає порушеним, на думку позивача є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства як на момент його укладення, так і станом на сьогодні. На підставі викладених обставин, представник відповідача ТОВ «Агро-Рось-Інвест» просив у задоволенні позову відмовити, оскільки існування на даний час договору оренди землі між [PERSON] та ТОВ «Агро-Рось-Інвест» не порушує законні права, свободи чи інтереси СТОВ «Лан», так як останнє втратило своє переважне право на поновлення договору оренди землі, а також оскільки існують порушення істотних умов договору від 05 вересня 2006 року, відтак у ТОВ «Олімп» не існує правових підстав просити про визнання недійсними договорів оренди спірних земельних ділянок, укладених між [PERSON] та ТОВ «Агро-Рось-Інвест». Представник позивача СТОВ «Лан» в поданій до суду заяві просив розгляд справи проводити без його участі, позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі з наведених в позовній заяві підстав, на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Просив визнати недійсним зазначений договір оренди землі укладений між відповідачами та визнати укладеною додаткову угоду про поновлення терміну дії договору оренди між СТОВ «Лан» та [PERSON] . Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, у задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення обох сторін, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою їх забезпечення. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. ( ст. 5 ЦПК України). Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з п. 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до п. 27 постанови ПВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, в тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу, а відповідно до статті 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно із частиною 3 статті 152 Земельного кодексу України, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина друга статті 16 ЦК України). Звертаючись до суду з позовом про захист свого порушеного права на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк, СТОВ «Лан» посилалось на невизнання орендодавцем його права на поновлення договору оренди, внаслідок чого останнім було укладено договір оренди цієї самої земельної ділянки з іншим орендарем. З огляду на загальні засади цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України; статті 4-6, 13, 19, 43 ЦПК України) необхідно дійти висновку про те, що в разі невизнання орендодавцем права орендаря, передбаченого статтею 33 Закону України «Про оренду землі», на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк таке право підлягає захисту судом за позовом орендаря шляхом визнання недійсним договору оренди цієї самої земельної ділянки, укладеного орендодавцем з іншим орендарем, на підставі пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015 року у справі № 6-55цс15. Відповідно до ч.1 ст.2 ЗУ «Про оренду землі» №161-XIV від 6 жовтня 1998 року відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами також договором оренди землі. Згідно з ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Правовою підставою набуття права орендного землекористування є укладення договору оренди земельної ділянки. Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За договором оренди земельної ділянки кожна із сторін наділяється певними правами і водночас на неї покладаються певні обов`язки. Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» встановлено переважне право орендаря, який належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, на його поновлення після закінчення строку, на який було укладено договір. Переважне право орендарів на поновлення договору оренди поширюється на випадки, коли земля знову передається в оренду. Так, ст. 33 вищевказаного Закону передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк. Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до спливу строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку. Орендар, який має намір скористатись переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у встановлений цим договором строк, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. Частинами 8,9 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» визначено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді. Таким чином, відповідно до положень статті 33 ЗУ «Про оренду землі» реалізація переважного права на поновлення договору оренди землі можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін. Також стаття 33 ЗУ «Про оренду землі» вказує на обмежені строки укладення додаткової угоди при реалізації переважного права на поновлення договору оренди землі, тим самим визначає часові межі узгодження сторонами істотних умов майбутнього договору, це місяць з моменту початку переговорів (узгодження), але не більше ніж до спливу строку договору оренди землі. Статтею 34 ЗУ «Про оренду землі» передбачено повернення орендодавцеві земельної ділянки на умовах, визначених договором у разі припинення або розірвання договору оренди землі. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної в постанові від 25 грудня 2013 року по справі № 6-118цс13 відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлено, що [PERSON] , на підставі на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧР № 008287 виданого 09 січня 2003 року Костянтинівською сільською радою Смілянського району Черкаської області належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,45 га, що згідно плану зовнішніх меж земельної ділянки складається із двох земельних ділянок площею 1,94 га з кадастровим номером 02:001:0076 та площею 0,51 га з кадастровим номером 02:001:0077, що розташовані на території Костянтинівської сільської ради Смілянського району Черкаської області, дана обставина об`єктивно підтверджується копією державного акту на землю серії ІІ-ЧР № 008287 виданого 09 січня 2003 року (а.с. 12). 05 вересня 2006 року між СТОВ «Лан» та [PERSON] був укладений договір оренди вказаної земельної ділянки № [NUMBER] строком на десять років, який зареєстрований 27 березня 2007 року у Смілянському районному відділі Черкаської районної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», про що у державному реєстрі земель було вчинено запис за № 040779200064 (а.с. 7-11). У відповідності з п. 8 договору він укладений строком на 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Згідно з п. 9, 10, 11 договору орендна плата за земельну ділянку вноситься орендарем у розмірі 1,5 % вартості землі, що становить 353 гривні 44 копійки в строк до 31 грудня поточного року. Обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексу інфляції. З метою продовження строку дії даного договору оренди ще на 10 років, а саме до 27 березня 2027 року, користуючись переважним правом на його поновлення 19 січня 2017 року СТОВ «Лан» направило до відповідача [PERSON] лист-повідомлення про поновлення договору оренди землі приєднавши до нього проект додаткової угоди про поновлення договору, згідно якої [PERSON] запропоновано було встановити розмір орендної плати у грошовій формі в розмірі 12,5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (а.с. 17-20). 15 лютого 2017 року представником [PERSON] - [PERSON] до СТОВ «Лан» направлено лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення відповідно до якого він повідомив орендаря - СТОВ «Лан» про припинення договірних відносин з моменту закінчення строку дії вказаного договору та після закінчення строку його дії просить повернути йому земельні ділянки за актом прийому-передачі земельної ділянки, примірник якого було направлено позивачу (а.с. 21-22). Згідно листа-повідомлення від 21 квітня 2017 року направленим на адресу СТОВ «Лан» представником [PERSON] - [PERSON] було повідомлено СТОВ «Лан» про припинення договірних відносини з 27 березня 2017 року з проханням повернути [PERSON] земельну ділянку за актом прийому передачі, бланк якого було надіслано раніше (а.с. 23). З інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №№ 89785631, 89785318 від 16 червня 2017 року вбачається, що земельна ділянка площею 1,9419 га з кадастровим номером 7123783000:02:001:0076 та земельна ділянка площею 0,5071 га з кадастровим номером 7123783000:02:001:0077 передані [PERSON] в оренду ТОВ «Агро-Рось-Інвест» строком на 10 років на підставі договору б/н від 27 квітня 2017 року. Право оренди зареєстровано 27 квітня 2017 року відповідно (а.с. 13-16). Таким чином, позивач СТОВ «Лан» стверджує, що відповідним договором оренди спірних земельних ділянок порушено його переважне право на поновлення договору оренди від 05 вересня 2006 року на новий строк. Під час судового розгляду даної справи, [INFO] відповідач [PERSON] померла. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03 квітня 2018 року провадження у справі зупинено до вступу у справу правонаступників відповідача [PERSON] . Оскільки після смерті власника спірних земельних ділянок - [PERSON] , вони перейшли у власність її спадкоємців, ухвалою суду від 10 листопада 2020 року відповідача по справі [PERSON] замінено на її правонаступників - [PERSON] та [PERSON] . На підтвердження існування свого переважного права перед іншими особами на укладення договорів оренди землі на новий строк (поновлення договорів оренди землі), позивач СТОВ «Лан» посилається на те, що ним, як орендарем належно виконувались обов`язки за договором оренди, крім того СТОВ «Лан» вчасно повідомив орендодавця про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк, про що 19 січня 2017 року направив їй відповідні листи-повідомлення та проект додаткової угоди. Надаючи аналіз відповідним доказам, суд, перш за все, з`ясовує чи була дотримана процедура поновлення договорів оренди спірних земельних ділянок. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Так, частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно до ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». За змістом статей 18, 20 цього Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Відповідно до п. 8 розділу «Строк дії договору» договору оренди земельної ділянки № 478 від 05 вересня 2006 року передбачено, що договір укладено на 10 років (а.с. 7), який набирає чинності, згідно п.43 розділу «Прикінцеві положення» зазначеного договору, після підписання сторонами та його державної реєстрації (а.с.11). Отже, строк дії договору оренди земельної ділянки від 05 вересня 2006 року починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення чи фактичної передачі земельної ділянки орендарю. Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 18 січня 2017 року по справі №6-2777 цс16, висновки якого є обов`язкові до застосування судами згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України (лист ВССУ України від 15 травня 2012 року № 648/0/4-12). Відповідно до договору оренди земельної ділянки від 05 вересня 2006 року укладеного між СТОВ «Лан» та [PERSON] , він зареєстрований 27 березня 2007 року у Смілянському районному відділі Черкаської районної філії ДП «Центр ДЗК при Держкомземі України», про що у державному реєстрі земель було вчинено запис за № 040779200064 (а.с. 11). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 15 квітня 2015 року у справі № 6-55цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України, в разі невизнання орендодавцем права орендаря, передбаченого ст.33 Закону України «Про оренду землі», на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк, таке право підлягає захисту судом за позовом орендаря шляхом визнання недійсним договору оренди цієї самої земельної ділянки, укладеного орендодавцем з іншим орендарем, на підставі п.2 ч.2 ст.16 ЦК України. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що оскільки в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірного договору оренди землі, він є укладеними, а отже - оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаний недійсним. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача ТОВ «Агро-Рось-Інвест» про те, що вищевказаний правочин не набув чинності у визначеному законом порядку, оскільки не пройшов державної реєстрації в порядку, затвердженому постановою КМУ від 25 грудня 1998 року № 2073 з огляду на наступне. Згідно з Порядком державної реєстрації договорів оренди землі (чинним на момент укладання вказаного договору), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 року N 2073, і відповідно до Указу Президента України від 17 лютого 2003 року "Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру" обов`язок щодо здійснення у складі державного земельного кадастру реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди земельних ділянок покладено на Державний комітет України по земельних ресурсах. Згідно з пунктом 2 Порядку державна реєстрація договорів оренди проводиться виконавчим комітетом сільської, селищної та міської ради, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за місцем розташування земельної ділянки. Забезпечення реєстрації договорів оренди покладається на відповідні державні органи земельних ресурсів: районні відділи земельних ресурсів; управління (відділи) земельних ресурсів у містах обласного і районного підпорядкування; Київське і Севастопольське міське управління земельних ресурсів (пункт 3 Постанови КМУ N 2073). Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1088 «Про створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру» (у відповідній редакції) адміністратором бази даних державного реєстру земель є Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах. Пунктом 5 вказаної постанови установлено, що після створення Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно, державна реєстрація земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них проводиться виключно Центром державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах шляхом внесення записів до Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно. Крім того пунктом 1 наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 135 від 23.05.2003 року встановлено, що реєстрацію земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них, договорів оренди землі здійснює державне підприємство «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах». Отже, повноваження щодо реєстрації прав на земельні ділянки покладені саме на Центр Державного земельного кадастру і здійснюються його регіональними, Київською обласною, Київською та Севастопольською міськими філіями. Аналогічна позиція була висловлена колегією суддів Вищого господарського суду України у справах № 5010/1490/2011-Пз-3/68 від 27.02.2012 року та № 1/20/2011(16/275 (9/72) від 21.09.2011 року. Статтею 12 Земельного кодексу України визначені повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, якими не передбачено ведення державного земельного кадастру, в тому числі державної реєстрації земельних ділянок та прав на них. Підпунктом 2 пункту "б" частини першої статті 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року встановлено, що до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері регулювання земельних відносин належить реєстрація суб`єктів права власності на землю; реєстрація права користування землею і договорів на оренду землі; видача документів, що посвідчують право власності і право користування землею. Слід зазначити, що до вказаних повноважень не належать повноваження з ведення державного земельного кадастру, в тому числі державної реєстрації земельних ділянок. Отже, з огляду на положення Закону України «Про оренду землі», Земельного та Цивільного кодексів, саме 27 березня 2007 року є датою реєстрації договору оренди земельної ділянки № 478 від 05 вересня 2006 року, відтак вказаний договір набув чинності у встановленому законом порядку. Згідно ст. 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено. З урахуванням зазначених норм матеріального права, суд приходить до висновку, що строк дії договору оренди земельної ділянки № 478 від 05 вересня 2006 року укладеного між СТОВ «Лан» та [PERSON] визначений до 27 березня 2017 року. При вирішенні даного спору слід керуватись актуальною судовою практикою при застосуванні норм ст. 33 Закону України «Про оренду землі». Відповідно до ч.1 ст.33 ЗУ «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі N 594/3 76/17- ц Верховний суд дійшов наступних висновків. Правові підстави поновлення договору оренди землі визначаються статтею 33 Закону України "Про оренду землі", яка фактично об`єднує два випадки пролонгації договору оренди землі. Так, відповідно до частин першої - п`ятої статті 33 цього Закону (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. Частинами восьмою та дев`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді. Ці положення узгоджуються із загальною нормою частини першої статті 777 ЦК України. Тобто реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків. Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно частинами 2-5 цього закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення. Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 4 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди, надіслання орендодавцю проекту додаткової угоди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору. З матеріалів справи вбачається, що 19 січня 2017 року СТОВ «Лан» направило до відповідача [PERSON] лист-повідомлення про поновлення договору оренди землі приєднавши до нього проект додаткової угоди про поновлення договору (а.с. 17-18). Разом з тим, 15 лютого 2017 року представником [PERSON] - [PERSON] до СТОВ «Лан» направлено лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення відповідно до якого він повідомив орендаря - СТОВ «Лан» про припинення договірних відносин з моменту закінчення строку дії вказаного договору та після закінчення строку його дії просить повернути йому земельні ділянки за актом прийому-передачі земельної ділянки, примірник якого було направлено позивачу (а.с. 21-22). Окрім вказаного, [PERSON] вже після закінчення дії договору оренди № 478 від 05 вересня 2006 року було повторно надіслано позивачу лист-повідомлення від 21 квітня 2017 року, яким вона повідомляла СТОВ «Лан», що договірні відносини між ними припинились з моменту закінчення строку дії договору, та що поновлювати їх вона не збирається. Таким чином, [PERSON] дотрималася передбаченої Законом України «Про оренду землі» процедури щодо направлення орендарю заперечень про відмову у поновленні договорів оренди землі. Натомість, позивач не скористався своїм переважним правом на поновлення договору оренди землі, оскільки у встановленому Законом та Договором порядку не здійснив усіх юридично значимих дій, необхідних для застосування процедури поновлення договору оренди земельної ділянки. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку що оскільки протягом місяця з моменту початку переговорів (узгодження), тобто 19 січня 2017 року але не більше ніж до спливу строку договору оренди землі, тобто до 27 березня 2017 року додаткова угода про реалізацію переважного права на поновлення договору оренди землі не укладена та узгодження сторонами істотних умов майбутнього договору не відбулося, відтак переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Доказів звернення СТОВ «Лан» до суду з приводу відмови [PERSON] , а також наявного зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі суду не надано. Як вбачається з позовної заяви позивач просить визнати недійсним договір оренди землі укладений між [PERSON] та ТОВ «Агро-Рось-Інвест» з підстав порушення переважного права СТОВ «Лан» на укладення договору оренди землі на новий строк. Разом з тим, враховуючи, що позивач припинив користуватись спірною земельною ділянкою в 2017 році, не продовжував користуватися нею після закінчення строку дії договору оренди, а тому суд не має жодних правових підстав задовольняти позовну заяву позивача, оскільки з обставин справи та з наданих позивачем доказів можна дійти висновку про відсутність в позивача переважного права на поновлення договору оренди землі на новий строк. Ним не було дотримано процедури такого поновлення, встановленої статтею 33 Закону України «Про оренду землі» та відсутні у спірних правовідносинах факти, наявність яких є підставою для поновлення договору оренди згідно вказаних вище вимог закону, відтак оскільки переважне право орендаря, позивача СТОВ «Лан» на укладення договору оренди землі припинилося, суд приходить до беззаперечного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 3 огляду на наведене, та виходячи зі змісту ч. 1-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та правових позицій Верховного Суду щодо необхідності встановлення кола певних юридичних фактів для визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди, суд приходить до висновку, що таке переважне право позивачем було втрачено, у зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Оскільки, суд не знайшов підстав для визнання укладеною додаткової угоди про поновлення терміну дії договору оренди земельної ділянки між СТОВ «Лан» та [PERSON] , правонаступниками якої є [PERSON] та [PERSON] підстав для визнання недійсним нового договору між [PERSON] та ТОВ «Агро-Рось-Інвест» не вбачається, як і підстав для скасування рішення про їх державну реєстрацію. Отже, суд приходить до висновку, що саме позивачем порушено визначену Законом і Договором процедуру поновлення дії договору, тому в задоволенні позовних вимог товариству слід відмовити. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Ст. 141 ЦПК України вказує на те, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки позов СТОВ «Лан» не підлягає до задоволення, відтак у задоволенні вимоги про стягнення судових витрат також слід відмовити.

Outcome: dismissed