Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідача ПАТ «СВЕДБАНК» про захист прав споживачів кредитних послуг, який підтримала в судовому засіданні представник позивачів - [PERSON] Представник відповідача Публічого акціонерного товариства «СВЕДБАНК» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим та на підставі п.8 ст.76 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за його відсутності. Представник відповідача ПАТ «СВЕДБАНК» позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] про захист прав споживачів кредитних послуг не визнала. Дослідивши надані суду письмові докази, вислухавши представника позивача, суд прийшов до висновку про те, що позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] до ПАТ «Сведбанк» про захист прав споживачів кредитних послуг - підлягає задоволенню за наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 29 листопада 2007 року між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк» був укладений Кредитний договір № 0308/1107/98-511. Відповідно до умов кредитного договору ПАТ «Сведбанк» повинен був надати кредит в сумі 40 000 доларів США, строком користування до 28 листопада 2017 року зі сплатою 11,9 % річних (п.1.1, 1.2, 1.3, 1.4 Кредитного договору). Згідно пункту 3.1. Кредитного договору після отримання кредиту відповідно до умов п.2.3. цього Договору Позичальник зобов'язується здійснювати погашення заборгованості за кредитом у сумах та строки, що визначені в Додатку №1 до цього Договору, що є невід'ємною частиною Договору. 31 березня 2011 року між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк» був укладений Договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору №0308/1107/98-511 від 29 листопада 2007 року та Договір про внесення змін та доповнень №2 до кредитного договору №0308/1107/98-511 від 29 листопада 2007 року. Ці договори були укладені з метою проведення реструктуризації заборгованості. Згідно пункту 3 Договору №2 сторони домовились, що з урахуванням п.2 цього Договору про внесення змін та доповнень розмір строкової заборгованості за Кредитом, що відображена на позичковому рахунку Позичальника [NUMBER] складає 37 003,08 доларів США. Пункт 3.1. Договору №2 - Сторони домовились внести зміни до п.1.1. Кредитного договору та встановити строк користування Кредитом по 28 листопада 2024 року включно. Виконання зобов'язань Позичальника перед Банком за Кредитним договором, в тому числі по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, сплаті неустойок та відшкодуванню збитків у зв'язку з порушенням умов даного Договору, та інших витрат Банку, пов'язаних з одержанням виконання, забезпечується іпотекою та порукою. Відповідно до п.1.5. Кредитного договору кредит був наданий на поповнення товарних запасів, відповідно до положення п.1.2 Постанови Національного банку України №168 від 10.05.2007 року та п.23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» даний кредит є споживчім. Таким чином, до правовідносин по Кредитному договору, що додатково підтверджується Постановою Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1996 року №5, рішенням Конституційного суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року, розповсюджуються норми Закону України «Про захист прав споживачів», причому протягом всього часу дії кредитного договору. Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, зазначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Статтею 203 Цивільного кодексу України, визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а також відсутність хоча б однієї з істотних умов правочину встановлених спеціальними законами, визначено як підставу його недійсності. Пленум Верховного Суду України, в своїй постанові №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що відповідно до статей 203, 204 ЦК підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Окремі норми про недійсність правочинів також містяться у спеціальному законодавстві. Так, з кредитного договору, що є предметом розгляду даної справи, вбачається що на момент укладення кредитного договору та самому договору недодержані вимоги цивільного законодавства України, що і є підставою визнання цього договору недійсним з моменту укладення. Відповідачем допущені порушення наступних норм цивільного права. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», передбачається що договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Вимогами частини 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та абзацом 16 частини першої статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а також статтею 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. В п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, зазначено, суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808. При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). В Рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року зокрема зазначено, що споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). У положеннях Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248 наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. У наведених „Керівних принципах для захисту інтересів споживачів" визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Як вбачається зі змісту ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач зобов'язаний був перед укладенням договору про надання споживчого кредиту повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Та після того, як споживач обере для себе форму кредитування, яка найбільш для нього підходить, кредитодавець отримує від позичальника письмове підтвердження, що останній повністю ознайомлений з умовами кредитування і погоджується з усіма умовами кредитного договору. Аналогічні вимоги встановленні Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808, пунктом 2.1. якої передбачено, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема:можливу суму кредиту;строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний;форми та види його забезпечення;необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством. Крім того пунктом 3.1 вказаної постанови Національного банку України визначено, що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Проте як вбачається, вищевказані вимоги чинного на той час законодавства не були виконані. Так, ні в кредитному договорі ні в окремому додатку не вказано про детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Зокрема, споживачу не було повідомлено про порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу; не визначено реальну процентну ставку; не вказане абсолютне значення подорожчання кредиту; не вказаний перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору тощо. Надана відповідачем анкета-заява на отримання кредиту від 31.10.2007 року, яка підписана позивачем, однак в ній відсутня будь-яка інформація про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, особливості кредитування, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. Інших умов щодо кредитування, які вимагає чинне законодавство, зокрема, розмір процентної ставки, форма погашення та інші - дана анкета не містить. Також, в анкеті відсутні пропозиції банку про умови кредитування та форму погашення кредиту, розпис вартості кредиту за альтернативними формами погашення кредиту тощо. Таким чином, суд приходить до висновку що надана відповідачем анкета-заява не є документом, що підтверджує детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Також, те що позивач шляхом підписання кредитного договору ознайомився з його умовами та його параметрами, не може бути прийнято до уваги, оскільки враховуючи наявний лише кредитний договір, позивач ознайомився лише з тією інформацією, яка була викладена в самому договорі, розробленому відповідачем. Враховуючи, що кредитний договір розроблявся саме відповідачем, то відповідальність щодо його змісту повністю покладається на відповідача. Тим більше, закон передбачає, окреме письмове повідомлення споживача про вартість кредиту та інші параметри до укладення кредитного договору. Суд за таких обставин не може прийняти документи, як належні докази того, що позивач був належним чином ознайомлений з умовами кредитування. Також, відповідно до п.3.2 постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 - кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Проте вищевказаних обов'язків відповідачем не виконано. Відповідно до форми встановленої в Додатку до Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 відповідачем не складено належного графіку ні у кредитному договорі ні в формі окремого документу. Так, при огляді кредитного договору встановлено, що до кредитного договору доданий Додаток №1 Графік погашення кредиту, проте у графіку міститься інформація тільки щодо тіла кредиту та відсутня інформація щодо процентів, вартості отримання супутніх послуг, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту по кредитному договору. У п.1.6. Кредитного договору повідомлено лише про склад сукупної (загальної) вартості кредиту, проте не розраховано розміру цієї сукупної вартості кредиту. У пункті 9.12 Кредитного договору вказано про те, що при укладенні кредитного договору позичальнику була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 від 10.05.2007 року, в повному обсязі. На підтвердження вказаного Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 07 листопада 2012 року витребувано у ПАТ «Сведбанк» інформацію про сукупну вартість кредиту у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, графік платежів, проте відповідачем не надано витребувану документацію. Також те що позивач шляхом підписання кредитного договору ознайомився з необхідною інформацією, передбаченою Правилами від 10.05.2007 року № 168, не може бути прийнято до уваги, оскільки у змісті кредитного договору та графіку погашення кредиту, заяви-анкети на отримання кредиту відсутня будь-яка інформація щодо розміру сукупної вартості кредиту та відсутня інформація про можливі умови кредитування банку. Інші докази банком не надані. Також, зі змісту договору вбачається, що відповідачем не виконано вимогу встановлену п.3.8 постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, згідно якої, у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Національний банк України в своєму листі N40-117/2093-6134 від 16.06.2007 «Про окремі питання практичного застосування Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» наголосив на тому, що комерційні банки мають виконувати вищевказані правила. Відповідно до листа Національного банку України від 19.01.2006р. №18-112/219-637 «Про застосування в банківській діяльності Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» банкам звернуто увагу на те, що нормами статті 11 цього Закону врегульовано права споживачів на випадок укладення ними кредитних договорів (у тому числі при здійсненні операцій з кредитування банківських рахунків споживачів), відповідно до яких кредитодавець надає кошти на придбання продукції. Зокрема, встановлено вимоги щодо письмової форми таких договорів, визначено обсяг інформації, яку кредитодавець (у тому числі банк) має право вимагати від позичальника (споживача) з метою перевірки платоспроможності останнього, на кредитодавця покладено обов'язок доведення факту передання позичальнику (споживачу) оригіналу такого договору, а також врегульовано інші аспекти відносин між кредитодавцем та позичальником (споживачем), що можуть мати місце під час виконання ними взятих на себе зобов'язань відповідно до укладеного кредитного договору. У зв'язку із вищезазначеним НБУ звертає увагу на можливість виникнення в діяльності банків певних ризиків під час укладення та виконання договорів про споживчий кредит із фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності, що обумовлені нормами статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». З наведеного вбачається, що договір споживчого кредиту - це правочин, який надає споживачу особливі засоби правового захисту, які не притаманні для інших правочинів, що можуть вчинятись за участю банківських установ. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг відповідно до п.2 ст. 19 Закону. Відповідно до ч.3 ст. 12 Закону фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: фінансову послугу, що пропонується надати клієнтові з зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість. Також, відповідно до п. 6 ч.2 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» - договір, якщо інше не передбачено законом, зокрема, повинен містити: розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Однак, в зв'язку із невиконання відповідачем вимоги встановленої п.3.2 постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 щодо складання графіку погашення, сторонами не було в повному обсязі досягнуто домовленості щодо умов взаєморозрахунків за договором (тіло кредиту, процентів та ін.. платежів). Що в свою чергу призводить до суттєвого погіршення фінансового становища споживача та його прав та інтересів. Так, графіком погашення кредиту передбачено, що кредит має повертатись щомісячно рівними частинами по 334 долари США. Вже після підписання Договору з'ясувалось, що Банк приховав (замовчав) розмір сплати відсотків за користування кредитом так як в суму погашення заборгованості (334 доларів США) відсотки не входили, зв'язку з чим вона (Позичальник) була змушена щомісячно, самостійно нараховувати собі відсотки по Договору та їх сплачувати. В зв'язку із ненаданням (замовченням) Банком реальних розмірів платежів та введення його (Позичальника) в оману щодо обставин, які мають істотне значення [PERSON] на момент підписання Договору не знала реальні розміри щомісячних сум погашення заборгованості по Договору внаслідок чого сума простроченого боргу перед Банком станом на 31 березня 2011 року склала 8272,72 долари США (прострочена заборгованість за кредитом) та 2090,36 долари США (прострочена заборгованість по процентах), тобто сума щомісячного платежу необхідна для погашення прострочки значно зросла, що є порушенням п. 3.2, п.3.3. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168, а також є порушенням п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" та відповідно до ч.2 ст.19 даного закону є підприємницькою практикою, що вводить Позичальника в оману, і такий правочин може бути визнаний судом недійсним згідно із ст.230 ЦК України. Відповідно до п. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Відповідно до п. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Пунктом 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п.п. 4.5. ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь - якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору. Аналіз положень ст. 1054-1056-1 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» дає можливість зробити висновок, що істотними умовами договору споживчого кредиту є предмет договору, строк його укладення, та ціна, тобто відсоткова ставка. Під час укладення кредитного договору відповідач не зробив відповідних розрахунків як у формі графіку так і в окремому додатку, що призвело до приховання від позивача повної та об'єктивної інформації щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, абсолютне значення подорожчання кредиту тощо. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем було допущене істотне порушення прав позивача, як споживача послуг, у зв'язку з чим, позивач був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги як кредит та можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. Відповідно до п.п. 5, 6 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, а також справедливість, добросовісність та розумність. Стаття 13 Цивільного кодексу України передбачає, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (п.1); при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (п.2); не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до абз. 2 ч.3 ст. 6 ЦК України - сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. В п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 зазначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Окрім того, судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору № 0308/1107/98-511 від 29.11.2007 року було укладено два договори іпотеки та два договори поруки. 29 листопада 2007 року між Банком ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] та [PERSON] був укладений іпотечний договір №0308/1107/98-511 -Z-2 посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром №3797. Відповідно до пункту 2 вказаного Договору на забезпечення виконання Основного зобов'язання, Іпотекодавці передають в іпотеку Іпотекодержателю належне їм на праві приватної спільної сумісної власності майно: 3 кімнатна квартира на 7 поверсі 9 поверхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Для про ведення реструктуризації заборгованості 31 березня 2011 року між Банком ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін та доповнень №1 від 31 березня 2011 року до Договору іпотеки №0308/1107/98-511-Z-2 від 29 листопада 2007 року. Ці зміни стосувалися суми та строку кредиту, вартості предмету іпотеки. 29 листопада 2007 року між Банком ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір №0308/1107/98-511 -Z-1 посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром №3791. Відповідно до пункту 2 вказаного Договору на забезпечення виконання Основного зобов'язання, Іпотекодавці передають в іпотеку Іпотекодержателю належне їм на праві приватної спільної сумісної власності майно: 3 кімнатна квартира на 1 поверсі 5 поверхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Для про ведення реструктуризації заборгованості 31 березня 2011 року між Банком ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін та доповнень №1 від 31 березня 2011 року до Договору іпотеки №0308/1107/98-511-Z-1 від 29 листопада 2007 року. Ці зміни стосувалися суми та строку кредиту, вартості предмету іпотеки. 29 листопада 2007 року між Банком ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений Договір поруки №0308/1107/98-511-Р-2. Згідно пункту 1 вказаного Договору поручитель зобов'язується перед Банком відповідати за виконання Позичальником всіх своїх зобов'язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, передбачених Кредитним договором №0308/1107/98-511 від 29 листопада 2007 року, укладеним між Банком та Позичальником, та будь-якими додатковими договорами до нього. Для про ведення реструктуризації заборгованості 31 березня 2011 року між Банком ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін та доповнень №1 до Договору поруки №0308/1107/98-511-Р-2 від 29 листопада 2007 року. Зміни стосувались розміру та строку кредитного зобов'язання. 29 листопада 2007 року між Банком ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений Договір поруки №0308/1107/98-511-Р-1. Згідно пункту 1 вказаного Договору поручитель зобов'язується перед Банком відповідати за виконання Позичальником всіх своїх зобов'язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, передбачених Кредитним договором №0308/1107/98-511 від 29 листопада 2007 року, укладеним між Банком та Позичальником, та будь-якими додатковими договорами до нього. Для про ведення реструктуризації заборгованості 31 березня 2011 року між Банком ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін та доповнень №1 до Договору поруки №0308/1107/98-511-Р-1 від 29 листопада 2007 року. Зміни стосувались розміру та строку кредитного зобов'язання. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином, іпотечний договір № 0308/1107/98-511 -Z-2 від 29 листопада 2007 року, Договір про внесення змін та доповнень №1 від 31 березня 2011 року до Договору іпотеки №0308/1107/98-511-Z-2 від 29 листопада 2007 року, укладені між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON], [PERSON], іпотечний договір №0308/1107/98-511 -Z-1 від 29 листопада 2007 року та Договір про внесення змін та доповнень №1 від 31 березня 2011 року до Договору іпотеки №0308/1107/98-511-Z-1 від 29 листопада 2007 року, укладені між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON], договір поруки №0308/1107/98-511-Р-2 від 29.11.2007 року та Договір про внесення змін та доповнень №1 до Договору поруки №0308/1107/98-511-Р-2 від 29 листопада 2007 року, укладені між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON], договір поруки № 0308/1107/98-511-Р-1 від 29 листопада 2007 року та Договір про внесення змін та доповнень №1 до Договору поруки №0308/1107/98-511-Р-1 від 29 листопада 2007 року, укладені між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON], слід визнати недійсним з моменту їх укладення. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється, зокрема, у разі - визнання іпотечного договору недійсним. Відповідно до ч.3 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Таким чином, в зв'язку із визнанням недійсним договорів іпотеки відомості про його припинення підлягають державній реєстрації. Аналізуючи надані суду докази, у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] до ПАТ «СВЕДБАНК» про захист прав споживачів кредитних послуг підлягає задоволення у повному обсязі, а отже слід визнати недійсним Кредитний договір № 0308/1107/98-511 від 29 листопада 2007 року укладений між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк»; визнати недійсним Договір про внесення змін та доповнень №1 від 31 березня 2011 року до кредитного договору №0308/1107/98-511 від 29 листопада 2007 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк»; визнати недійсним Договір про внесення змін та доповнень №2 від 31 березня 2011 року до кредитного договору №0308/1107/98-511 від 29 листопада 2007 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк»; визнати недійсним іпотечний договір №0308/1107/98-511 -Z-2 від 29 листопада 2007 року посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром №3797 між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON], [PERSON]; визнати недійсним Договір про внесення змін та доповнень №1 від 31 березня 2011 року до Договору іпотеки №0308/1107/98-511-Z-2 від 29 листопада 2007 року посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром №3797, укладений між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON], [PERSON]; визнати недійсним іпотечний договір №0308/1107/98-511 -Z-1 від 29 листопада 2007 року посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром №3791 укладений між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON]; визнати недійним Договір про внесення змін та доповнень №1 від 31 березня 2011 року до Договору іпотеки №0308/1107/98-511-Z-1 від 29 листопада 2007 року посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром №3791 укладений між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON]; визнати недійсним договір поруки №0308/1107/98-511-Р-2 від 29 листопада 2007 року укладений між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON]; визнати недійсним Договір про внесення змін та доповнень №1 до Договору поруки №0308/1107/98-511-Р-2 від 29 листопада 2007 року укладений між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON]; визнати недійсним Договір поруки №0308/1107/98-511-Р-1 від 29 листопада 2007 року укладений між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON]; визнати недійсним Договір про внесення змін та доповнень №1 до Договору поруки №0308/1107/98-511-Р-1 від 29 листопада 2007 року укладений між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON]. Відповідно до положень ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, суд вважає, що судовий збір у розмірі 243 гривень 60 копійок підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved