Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить стягнути на свою користь заборгованість по заробітній платі за період з 01.07.2019 по 09.07.2019 року у розмірі 8030,97 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.07.2019 по 19.02.2020 у розмірі 90673,44 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. Обґрунтовуючи вимоги позову, позивач зазначає, що 30.06.2016 року прийнятий на роботу в філію «Черкаський райавтодор» дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на посаду начальника. 27.09.2018\~року Філія\~"Черкаський\~райавтодор"\~була реорганізована\~у філію\~"Канівський\~райавтодор"\~дочірнього підприємства\~"Черкаський\~облавтодор"\~ВАТ "Державна\~акціонерна компанія\~"Автмобільні\~дороги України"\~шляхом приєднання.\~27.09.2018\~року позивач\~переведений на\~посаду виконавця\~робіт.\~09.07.2019\~року позивача\~було звільнено\~з роботи за власним бажанням, за ст. 38 Кодексу законів про працю України. У день звільнення відповідач не виплатив позивачу всі суми, що належать йому при звільненні. Тому, у зв`язку з триваючою протиправною бездіяльністю відповідача по невиплаті позивачу всіх грошових сум, що належать йому при звільненні, останній вимушений звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів. Ухвалою судді визначено вказану справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін. Відповідачу направлено копію позовної заяви з додатками до неї разом із ухвалою про відкриття провадження по справі та встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач зазначив, що відповідно до п. 3.5. положення філії «Канівський райавтодор» ДП «Черкаський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» остання має окремий баланс, розрахунковий рахунок у банку, печатку та штампи зі своїм найменуванням. В п.п. 5.6, 5.7 Положення філії «Канівський райавтодор» дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» зазначено, що саме філія «на підставі положення про оплату праці, затвердженого Підприємством і погодженого з об`єднаним профспілковим комітетом, коллективного договору, галузевої угоди Філія здійснює оплату праці своїх працівників і надання їм трудових і соціальних пільг з врахуванням внутрішніх документів Підприємства та Компанії. Розрахунки Філії, включаючи виплату заробітноі плати, проводяться бухгалтерією Філії з врахуванням пропозиції підприємства». 29 листопада 2019 року керівника філії було звільнено з роботи, відомості по заробітній платі на сьогоднішній день до ДП «Черкаський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» передані не були. Таким чином ДП «Черкаський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» не може самостійно бути відповідачем у даній справі. Крім того, як вбачється з доданих до позовної заяви матеріалів, при здійсненні розрахунку середнього заробітку позивачем не дотримано вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. №100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата.Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. З розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні, доданного позивачем до позовної заяви вбачається, що за основу взята заробітна плата за липень (місяць, в якому було звільнено працівника) і червень 2019 року, а необхідно розраховувати виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події,а саме : червень і травень 2019 року. Таким чином, позивачем не дотримано вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. №100, а тому такий розрахунок не може бути прийнятий як належний. Що ж стосується вимог про стягнення моральної шкоди, заподіяної внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати, то згідно з положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, то відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Позивач надав відповідь на відзив, в якому підтримав свої позовні вимоги. Відповідач заперечення на відповідь на відзив не надав. У судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Суд встановив, що позивач з 30.12.2016 року перебував у трудових відносинах з відповідачем (а.с.11). 09.07.2019 року на підставі Наказу № 21-к, [PERSON] звільнений із займаної посади за власним бажанням, згідно ст. 38 Кодексу законів про працю України (а.с.11). Відповідно до ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як вбачається судом із довідки філії «Канівський\~райавтодор» дочірнього\~підприємства «Черкаський\~облавтодор» ВАТ\~«Державна акціонерна\~компанія «Автомобільні\~дороги України»від 27.11.2019 № 103 про розмір заборгованості по заробітній платі, [PERSON] працював у філії«Канівський райавтодор»\~дочірнього підприємства\~«Черкаський облавтодор»\~ВАТ «Державна\~акціонерна компанія\~«Автомобільні дороги\~України»на посаді виконавця робіт, станом на дату видачі довідки заборгованість по виплаті заробітної плати [PERSON] за липень 2019 року складає 8030,97 грн. У зв`язку з вищевикладеним, оскільки сума заборгованості по заробітній платі не заперечується відповідачем, то суд приходить до висновку про необхідність задоволення даної вимоги позову про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по невиплаті заробітної плати при звільненні, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості в розмірі 8030,97 грн. Далі, частиною 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до абз. 1 п. 20, п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 р. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Відповідно до абз. 3 п. 2, п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. (далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так, позивач у прохальній частині позову просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.07.2019 року по 19.02.2020 року у розмірі 90673,44 грн. При визначенні середнього заробітку за час затримки розрахунку позивач у позові виходив із середньоденного заробітку за червень та липень 2019 року, разом з тим суд вважає, що вданому випадку розрахунок зроблений невірно, оскільки, як вказано вище, розрахунок середньоденної заробітної плати, необхідно робити за два останні місяці, які передували звільненню, тобто за травень, червень 2019 року. Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] нарахована йому заробітна плата за травень, червень 2019 року становила 9158,37 грн. та 9416,67 грн. відповідно (а.с.47). Суд встановив, що середньоденна заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують дню звільнення ((09.07.2019) становить 464,37 грн в день (9158,37 +9416,67 / 40 (22+18=40) відпрацьованих днів разом за два місяці). Вказана сума визначена без врахування компенсації за невикористану відпустку, тощо, що відповідає Порядку. Вказані вище суми враховані у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки та інші обов`язкові платежі, що відповідає Порядку. Позивач просить стягнути середній заробіток за період з 09.07.2019 року по 19.02.2020 року, проте суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог, отже розраховує період затримки розрахунку при звільненні позивача за 156 робочих днів. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сума 72441,72 грн (464,37 грн - середньоденна заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують дню звільнення * 156 робочих дня - період затримки розрахунку при звільненні) середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні. У зв`язку з вищевикладеним, суд в даній частині задовільняє позов частково та стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 72441,72 грн з послідуючим утримання податку на додану вартість та інших обов`язкових платежів. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Крім того, у частині 1 статті 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Стаття 23 ЦК України та стаття 237-1 КЗпП України передбачають можливість відшкодування моральної шкоди завданої працівнику власником або уповноваженим ним органом внаслідок порушення його законних прав, що призвели до моральних страждань. Судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на своєчасне отримання заробітної плати за виконану ним роботу. При цьому, суд враховує, що заборгованість по заробітній платі у відповідача перед позивачем виникла ще з липня 2019 року та до теперішнього часу відповідач заборгованість по заробітній платі перед позивачем так і не погасив. Виходячи з наведеного суд зазначає, що позивач як працівник має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому неправомірними діями відповідача, та саме відповідач є особою, внаслідок дії якого було завдано моральну шкоду позивачу. При визначенні розміру відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди суд виходить з наступного. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Як зазначено у пункті 3 Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до пункту 9 вказаної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок порушення права позивача на своєчасне отримання заробітної плати за виконану ним роботу, що призвело до моральних страждань, порушився нормальний ритм життя позивача, він був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з відсутністю грошових коштів на існування шукати додаткове джерело доходів. Також суд враховує надмірну тривалість такого порушення, яка у часі розтягнулася більше, ніж на рік. За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що неправомірними діями відповідача позивачу також була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях через неправомірну поведінку відповідача та вважає доведеним факт душевних страждань позивача, реальність яких не викликає сумніву, а тому позивач має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди суд враховує те, що заборгованість по заробітній платі виникла ще з липня 2019 року та не погашена відповідачем до теперішнього часу. Разом з цим, виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності суд вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди пред`явлений до стягнення є завищеним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивача 1 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Отже, за таких обставин, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди суд визнає доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню. Що стосується посилання відповідача та те, що вони не є належним відповідачем та їм не було відомо про звільнення позивача, суд до уваги не приймає. Так відповідно до гідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, філія «Канівський\~райавтодор» дочірнього\~підприємства «Черкаський\~облавтодор» ВАТ\~«Державна акціонерна\~компанія «Автомобільні\~дороги України»не є окремою юридичною особою, а є відокремленим підрозділом юридичної особи «Черкаський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України». Таким чином, філія «Канівський райавтодор» дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», у відповідності до викладених вище норм чинного законодавства не має статусу юридичної особи, а відтак не є юридичною особою, і тому не може бути відповідачем у справі. За таких обставин суд вважає, що посилання відповідача, як на підставу у відмові від позову є безпідставними. Оскільки позивач є інвалідом 2 групи та звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, на підставі Закону України «Про судовий збір», то суд стягує ці витрати з відповідача. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволені на загальну суму 8030,97грн. та позивач був звільнений від сплати судового збору за цими позовними вимогами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 840,80 грн. Крім того, оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, за які позивач був звільнений від сплати судового збору в зв`язку з тим, що є інвалідом 2 групи, задоволені частково, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial