Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право користування квартирою [ADDRESS] та зобов'язати відповідача укласти з нею договір найму на вказану квартиру. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалась на те, що вона з січня 2003 року постійно проживає у зазначеному вище житлі, яке було надано їй як працівнику КП ДЕЗ. Також позивачка зазначила, що житло у 2003 році було непридатне для проживання та відновлено нею разом з членами своєї сім'ї, на протязі понад 11 років використовується як житлове приміщення. На думку позивачки, оскільки вона постійно працює двірником з 2002 року в КП ДЕЗ та постійно проживає у зазначеній квартирі з 2003 року разом зі своєю сім'єю, що складається з чоловіка, двох дочок з чоловіками та чотирма неповнолітніми дітьми, займається її впорядкуванням, постійно оплачує послуги за користування електричної енергією, прибирають територію, - вона набула право користування на вказане житло. Квартира належить місцевим радам, однак відповідач не надає згоди на укладення договору найму, тому вона вимушена звернутися до суду. Відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом про виселення позивачки та інших осіб, які незаконно зайняли спірну квартиру, - згідно ст.116 ЖК України без надання іншого житлового приміщення, обгрунтовуючи вимоги тим, що позивачка самовільно зайняла квартиру, ордеру на житло вона не має, квартира являється аварійною. У судовому засіданні представники сторін наполягали на задоволенні вимог, не визнавши вимоги іншої сторони. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, залучених судом до участі у справі у зв'язку з проживанням у спірній квартирі чотирьох неповнолітніх дітей, з яких троє - малолітні, у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, у зустрічному позові має бути відмовлено, - з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] належить місцевим радам, 29.06.1984 року рішенням №274 виконкому Ленінської райради м.Одеси було затверджено протокол №4 від 23.06.1984 року та вказану квартиру було визнано аварійною (а.с.120, 121). Вказана квартира [ADDRESS] була надана позивачці у січні 2003 року як двірнику за усним розпорядженням керівника КП ДЕЗ "Жовтневий" для відновлення та проживання зі своєю сім'єю, оскільки з листопада 2002 року вона працювала двірником та не мала житла, а зазначена квартира була аварійною та у ній ніхто не проживав. З 2003 року по 2006 роки позивачка разом з членами своєї родини здійснили капітальний ремонт квартири, ПП "Дельта-Консалтинг" здійснено її оцінку як квартири, придатної для проживання (а.с.43-79). Згідно висновку державного підприємства Державний науково-дослідний інституту "НІІПРЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ", виконаного на замовлення позивачки, стан конструкцій квартири [ADDRESS] задовільний, конструкцій в аварійному стані у межах квартири не виявлено, квартира придатна для подальшої експлуатації (а.с.17-18). Разом з тим, даних про скасування рішення про визнання квартири аварійною чи зняття аварійності позивачкою до суду не надано. Позивачка по цей час проживає у квартирі [ADDRESS] разом з чоловіком, двома дочками [PERSON] та [PERSON] з їх чоловіками, у котрих по двоє неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], підтримує її у належному стані, несе усі витрати, пов'язані з ремонтом житла та його обслуговуванням, однак договір найму з нею не укладався, кошти за комунальні послуги вона не сплачує, здійснюючи оплату виключно за користування електричною енергією у відповідності до наданих дозволів (а.с.19-42). Іншого житла у м.Одесі позивачка не має, згідно трудових книжок позивачки (а.с.107-111) вона постійно з листопада 2002 року по цей час працює двірником на різних ділянках у м.Одесі. Факт постійного проживання позивачки разом зі своєю родиною у зазначеному житловому приміщенні, здійснення ними ремонтних робіт, підтверджується долученими до матеріалів справи фотографічними карками спірного об'єкту (а.с.116-119), а також поясненнями допитаних у судовому засіданні у якості свідків: сусідки - [PERSON], котрій належить частка квартири №21 у цьому ж будинку на підставі договору дарування, посвідченого нотаріально 05.08.2006 року; сусідки - [PERSON], мешканки квартири №24 цього ж будинку, зареєстрованої та проживаючої за даною адресою з 1970 року, котра додатково повідомила, що раніше у цій квартирі проживали інші люди, яким надали друге житло через непридатність для проживання приміщення, а позивачка відновила його стан, постійно проживає у квартирі понад десять років, працюючи двірником; дочки позивачки - [PERSON], котра повідомила, що спірне житло надали матері під відновлення як двірнику та обіцяли оформити його належним чином після відновлення, усі роботи по відновленню виконували самостійно, мати виконувала роботу двірника на кількох ділянках, у чому інші члени сім'ї надавали їй допомогу. Аварійність будинку в цілому спростовується наданими та долученими до матеріалів справи правовстановлюючими документами на сусідню квартиру №21, співвласники якої придбали вказане житло у 2006 році за різними нотаріально посвідченими договорами. В зазначеному житловому приміщенні позивачка зі своєю сім'єю безперешкодно проживає по цей час, працюючи двірником, іншого житла не має, можливість зареєструватися за місцем проживання без визнання за нею права користування спірним житлом у позивачки відсутня. Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Частина 1 ст.63 ЖК України визначає, що предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Відповідно до ст.64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Згідно ч.2 ст.65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. З приводу реєстрації позивачки та членів її сім'ї поза межами міста Одеси, на що звернула увгу представник відповідача, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст.33 Конституції України, кожна особа має право на вільний вибір місця проживання. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. В силу п.4 ст.3 Закону "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" №1382-ІУ від 11.12.2003 року, місце проживання є адміністративна-територіальна одиниця, на території якої особа проживає понад шість місяців на рік. Відповідно до ч.2 ст.2 того ж Закону, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. У відповідності зі ст.6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, який відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, при зміні місця проживання в межах адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюється повноваження органу реєстрації, особа, яка зареєструвала місце проживання, або її законний представник повинні письмово повідомити про це відповідний орган реєстрації протягом семи днів. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 14 листопада 2001 року по справі №1-31/2001, положення підпункту 1 пункту 4 Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Ураїни від 10 жовтня 1994 року № 700, щодо прописки (виписки), згідно з яким паспортна служба органів внутрішніх справ застосовує як загальне правило дозвільний порядок вибору особою місця проживання, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), тому відсутність прописки не може бути підставою для відмови у визнанні права на користування. Згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, в п.15 Постанови від 01 листопада 1996 року №9 "Про застосування Конституції України при здійснені правосуддя" зазначено, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням або ж для відмови їй у цьому. Таким чином, встановлені в судовому засіданні факти дають підстави вважати, що позивачка правомірно набула право користування спірним житлом, а як наслідок - набула всі права та обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Разом з тим, спірне житлове приміщення по цей час має статус аварійного, тому пред'явлені позовні вимоги є обґрунтованими в частині визнання за нею права користування на спірне житло - до вирішення питання щодо зняття аварійності із зазначеної квартири, встановленої Рішенням №274 від 29.06.1984 року та протоколом №4 від 23.06.1984 року виконавчого комітету Ленінської районної ради м.Одеси. З приводу вимог за зустрічним позовом про виселення суд виходить з наступного. Статтею 116 ЖК України, передбачена можливість виселення осіб, які самовільно зайняли жиле приміщення, без надання іншого жилого приміщення, однак факт самовільного вселення спростовується встановленими у судовому засіданні доказами. Крім того, суд зважає також на ту обставину, що позивачка раніше зверталась до суду та рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 27.03.2009 року за нею було визнано право власності на спірну квартиру, при цьому рішення було скасоване рішенням Апеляційного суду Одеської області від 09.11.2010 року за апеляційною скаргою Одеської міської ради, однак після скасування рішення суду першої інстанції на протязі близько чотирьох років жодних позовів від органів місцевого самоврядування до суду не надходило, із зустрічним позовом відповідач звернувся лише після пред'явлення вимог позивачкою. Відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч.1 ст.6 та ст.13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принцип "рівності вихідних умов", дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді. Відповідно до правових позицій Європейського суду з прав людини, а саме до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Термін «житло» в тлумачення Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати. Вирішуючи питання по суті, суд бере до уваги факт безперешкодного понад 10 років проживання позивачки у спірному житловому приміщенні разом з іншими членами своєї родини, з яких чотири особи являються неповнолітніми і навчаються у загальноосвітніх закладах за місцем проживання.

Outcome: partial