Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яке в подальшому було змінено на належного відповідача - Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), у якому просить визнати Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], видане 04.05.2011 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення № 511-С/КІ від 26.04.2011 року, - недійсним. Крім того, позивач просить відновити становище, яке існувало до видачі вказаного Свідоцтва та зобов»язати Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) видати нове Свідоцтво про право власності, за яким право особистої власності на квартиру [ADDRESS] має належати на умовах рівних часток [PERSON], [PERSON] та [PERSON] При цьому [PERSON] вказує на те, що з 04.03.2000 року перебував з відповідачкою [PERSON] у зареєстрованому шлюбі Від спільного життя вони мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Позивач також зазначає, що 19.02.2004 року на підставі ордеру № [NUMBER] серія Б ним була отримана однокімнатна квартира [ADDRESS] на сім»ю з 4-х осіб. В подальшому вказана квартира були приватизована ним та в інтересах двох малолітніх дітей. Відповідачка [PERSON] до одруження з ним 06.11.1997 року прийняла участь у приватизації квартири [ADDRESS], тому використала своє право на приватизацію державного житлового фонду. Таким чином, власниками квартири [ADDRESS] в рівних долях були він (позивач) та їх з відповідачкою діти. Посилаючись на зазначені обставини, [PERSON] вважає, що відповідачка [PERSON] жодного відношення до квартири [ADDRESS] в Києві чи до коштів від її реалізації не має. Як вказує позивач, 15.10.2004 року квартира [ADDRESS] була продана за 10.000 грн. та на підставі Договору-купівлі квартири від 15.10.2004 року він від свого імені та разом з відповідачкою [PERSON], як законні представники від імені своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], придбали за 7.972 грн.59 коп. однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 30,70 кв.м., житловою площею - 17,00 кв.м. Вказана квартира була зареєстрована у Київському міському бюро технічної інвентаризації реєстрації права власності на майно на праві власності за [PERSON] та за малолітніми дітьми : [PERSON], 2001 року народження, [PERSON],2003 року народження. Позивач також зазначає, що 25.11.2010 року він, який діяв в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей, за згодою органу опіки та піклування на підставі Розпорядження № 595 від 20.09.10 року, продав належну їм квартиру [ADDRESS] в. м.Києві, вартість якої за договором становила 439.005 грн. За наслідками такого правочину він разом із малолітніми дітьми набув права приватної сумісної власності на грошові кошти, а саме - на 439.005 грн. Також, [PERSON] вказує на те, що 14.09.2010 року між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), а також ним та відповідачкою [PERSON], які діяли від імені своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], було укладено Договір про фінансування будівництва житла за програмою «70х30», № 465/Т-14. Предметом такого договору є участь сторін у фінансуванні будівництва житлового будинку [ADDRESS] , із розрахунку: 30% - за кошти міського бюджету та 70% - за кошти позивача та малолітніх дітей. Фактичним об»єктом фінансування стала 3-х кімнатна квартира № 16 загальною площею 95.18 кв.м. Орієнтована вартість об»єкту фінансування 70% становила 542.852 грн. 46 коп., з ПДВ, виходячи із вартості будівництва 5.703,43 грн. за 1 кв.м. Позивач вважає, що відповідачка [PERSON] у даному договорі, так як і у попередніх договорах Купівлі-продажу квартир, діяла не як сторона договору, а як представник від імені двох малолітніх дітей. Як вказує позивач, на підставі Наказу № 511-С/11 від 26.04.2011 року Головного управління житлового забезпечення 04.05.2011 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) йому було видано Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], згідно якого власниками вказаної квартири являється, окрім нього та двох малолітніх дітей, також і відповідачка [PERSON], в рівних частинах. Відповідно до Довідки ЖЄКу-318 за № 1116 від 07.11.2014 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровано 4 особи: позивач, відповідачка та двоє їх спільних малолітніх дітей. [PERSON] вважає, що видача Свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS], окрім нього та двох малолітніх дітей, також і на відповідачку [PERSON], в рівних частинах, порушує його майнові права та майнові права малолітніх дітей. При цьому позивач посилається на положення п.4 ч.1 ст.57 Сімейного Кодексу України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте дружиною, чоловіком під час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового майна». Позивач також зазначає, що згідно п.7 ст.57 СК України якщо у придбанні майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному із подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Як вказує [PERSON], 05. 06.11.1997 року, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового майна» відповідачка [PERSON] спільно із своїми батьками використала своє право приватизації житлового приміщення - квартири [ADDRESS]. У 2006 році вказана квартира була відповідачкою та її батьками продана. Із виручених від продажу квартири грошових коштів 8000 доларів США батьки віддали відповідачці. До цих коштів позивач доклав власні грошові кошти у сумі 4000 доларів США та ними було придбано автомобіль марки «Мерседес», 2000 року випуску, якій зареєстрований на ім»я відповідачки. З урахуванням викладеного, [PERSON] вважає, що 1-кімнатна квартира [ADDRESS], а також квартира [ADDRESS] є особистою власністю лише позивача та двох їхних дітей. Відповідачка жодного відношення до зазначених квартир чи до коштів від їх реалізації не має. Як вказує позивач, заощаджені від реалізації квартири грошові кошті в його інтересах та в інтересах двох малолітніх дітей були спрямовані на придбання іншого житла, а саме: трикімнатної квартири [ADDRESS]. До суми таких коштів входили наступні грошові джерела, а саме: - 439 005,00 грн., отриманих від продажу 1-кімнатної квартири [ADDRESS]; - 25.000,00 грн. - отримані за Кредитним договором № 92П/К.531.1 від 08.12.2010 року, укладеним з ПАТ «ВТБ банк» для забезпечення своєчасного виконання умов Договору № 465/Т-14 «Про фінансування будівництва житла за програмою «70x30» ; - 65 000,00 грн. отримані відповідно до розписки від 23.11.2010 р.; - 80 000,00 грн., отримані відповідно до розписки від 23.11.2010 р. ; - 91 575,00 грн., відповідно до Відомості від 14.01.15 р. про те, що батько позивача у 2010 році мав дохід, від отримання якого грошові кошти було передано в інтересах позивача. Відповідачка, з її слів, отримувала заробітну плату у розмірі 1 500,00 грн. Іншого доходу в неї не було, незважаючи на те, що вона могла у вільний час від основної роботи виконувати іншу роботу з метою додаткової організації забезпечення сім» і. Також, [PERSON] вказує на те, що за умовами Договору № 460/Т14 від 14.09.2010 року «Про фінансування будівництва житла за програмою «70x30» спірна квартира [ADDRESS], оцінюється в 542.852 грн. 46 коп., з ПДВ. У відповідності до змісту Свідоцтва про право власності від 04.05.2011 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) на підставі Наказу № 511-С/КІ від 26.04.2011 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу, відповідачці та їх малолітнім дітям, в рівних частинах, вартість кожної окремої частини становить 135 713,11 грн. Отож, спір між позивачем, якій діє в своїх інтересах та в інтересах дітей, а також відповідачкою межує в сумі грошових коштів в розмірі 135 713,11 грн. Як зазначає позивач, ч.1 ст.175 СК України встановлює, що майно, набуте батьками і дітьми за рахунок їхньої спільної праці чи спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до п.3 ч.2, ч.4 ст.174 СК батьки малолітньої дитини не мають право без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав, відмовлятися від майнових прав дитини. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на майно. Посилаючись на вищевказані норми сімейного законодавства України, позивач вважає, що при укладенні Договору № 465/Т-14 «Про фінансування будівництва житла за програмою «70x30» відповідачку [PERSON] неправомірно внесено до сторін договору, чим було порушено права малолітніх дітей на майно. Укладаючи Договір № 465/Т-14 «Про фінансування будівництва житла за програмою «70x30» передбачалося, що відповідачка буде фінансово чи іншим шляхом приймати участь у виконанні умов такого Договору. Однак, [PERSON] жодним чином не внесла свій вклад у забезпечені фінансування будівництва квартири [ADDRESS]. Сам договір ні є правочином, котрий визначає та підтверджує право приватної власності. Позивач вважає, що таке сталося з вини юриста, котрий від сторони позивачів складав такий договір. Відповідно до Свідоцтва про право власності від 04.05.11 року, виданого на підставі Наказу № 511-С/КІ від 26.04.2011 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу, відповідачці [PERSON] та їх малолітнім дітям, в рівних частинах. Таким чином, включення відповідачку як сторону у Договорі № 465/Т-14 «Про фінансування будівництва житла за програмою «70x30» та внесення її у перелік співвласників спірної квартири, які зазначені в Свідоцтві про право власності від 04.05.2011 року, призвело до звуження обсягу існуючих майнових прав малолітніх дітей. Як вказує [PERSON], після розірвання шлюбу відповідачка вимагає від нього сплатити їй 50% вартості квартири [ADDRESS], яка у відповідності до норм чинного Сімейного законодавства України належить виключно позивачу та його малолітнім дітям. Мирним шляхом вирішити майновий спір між ними неможливо. Тому з метою захисту майнових прав як своїх особисто, так і двох малолітніх дітей він змушений звернутися до суду з даним позовом. Посилаючись на викладені обставини, [PERSON] просить задовольнити його позовні вимоги. Визнати правочин, а саме: складання Свідоцтва від 04.05.11 року «Про право власності» на підставі Наказу № 511-С/КІ від 26.04.11 року Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) недійсним. Відновити становище, яке існувало до порушення майнових прав [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а саме: до складання Свідоцтва про право власності від 04.05.2011 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення на підставі Наказу № 511-С/КІ від 26.04.2011 року. Зобов»язати Головне управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видати нове Свідоцтво про право власності, за яким право особистої приватної власності має належати за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на умовах рівних часток у квартирі [ADDRESS]. В подальшому, під час розгляду справи в суді представник позивача [PERSON] позовні вимоги уточнив. В заяві від 13.11.2015 року представник позивача просить зобов»язати Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) видати нове Свідоцтво про право власності, за яким ? частину квартирі [ADDRESS], котра перебуває у приватній власності [PERSON], зареєструвати виключно за [PERSON] та [PERSON], на умовах рівних часток (по ?) в ? частині, належній [PERSON] у квартирі [ADDRESS] в. мКиєві. (а.с.221-222). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги разом з уточненнями підтримали та підтвердили обставини, викладені в позовній заяві. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] проти позову заперечують. При цьому відповідачка вказує на те, що з 04.03.2000 року перебувала з позивачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який розірвано між ними за рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 23.12.2013 року. Від спільного життя вони мають двох синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON],[INFO]. Відповідачка також зазначає, що під час шлюбу її чоловіком [PERSON] на підставі ордеру була отримана однокімнатна квартира [ADDRESS] на сім»ю з 4-х осіб. В подальшому вказана квартира була продана та придбана однокімнатна квартира [ADDRESS]. Також, відповідачка вказує на те, що у 2006 році була продана квартира її батьків.Належна їй від продажу квартири частина грошових коштів була витрачена на покращення (ремонт, придбання меблів) однокімнатної квартири [ADDRESS]. В подальшому вказана квартира здавалась в оренду, вартість якої збільшилась за рахунок покращень, які були здійснені за рахунок її особистих коштів. На момент продажу вартість вказаної квартири, придбаної за 7.972,59 грн., внаслідок її трудових та грошових внесків збільшилась до 439.005 грн. Крім того, [PERSON] вважає такими, що не відповідають дійсності, доводи позивача про те, що кошти для придбання спірної квартири йому надавали батьки. При цьому вказує на те, що при розгляді справи про стягнення аліментів на утримання дітей містяться заперечення [PERSON], в яких він стверджував, що на його утриманні перебувають батьки-пенсіонери, матір є інвалідом П групи та потребує особливого догляду та витрат. Також, відповідачка просить врахувати, що Кредитні кошти в сумі 25.000 грн. для оплати вартості спірної квартири були отримані позивачем під час їх шлюбу 08.12.2010 року та повернути до 08.12.2013 року, тому є спільним майном подружжя. Теж саме стосується і розписок про отримання грошей в борг, на які посилається позивач. Проте, відповідно до розписки від 23.11.2010 року, укладеної з [PERSON] на суму 80 000 грн. строком на 2 роки, кошти були повернуті 23.11.2012 року; відповідно до розписки від 23.11.2010 року, укладеної зі [PERSON] на суму 65 000 грн. строком на 1 рік, кошти були повернуті до 23.11.2011 року. Таким чином, гроші за розписками були взяти [PERSON] та повернути під час їх з позивачем спільного життя. Відповідачка також зазначає, що позивач посилається на те, що в договір № 456/Т-14 «Про фінансування будівництва житла за програмою «70x30» було помилково внесено її прізвище з вини юриста, який приймав участь у складанні договору. Однак, їй незрозуміло, яким чином, підписуючи договір, можна було не помітити прізвище, ім»я та по-батькові своєї дружини в складі майбутніх власників, враховуючи посаду позивача. Посилаючись на зазначені обставини, положення ст.ст.60,61,62 Сімейного кодексу України, відповідачка [PERSON] просить відмовити позивачу у задоволенні позову. Крім того, просить суд застосувати позовну давність, в порядку ч. З ст. 267 ЦК України. Представник Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) [PERSON] в судове засідання не з»явився. В наданих до суду письмових поясненнях просить розглядати справу у відсутність представника Департаменту та відмовити в задоволенні позову (а.с.207,208-212).. При цьому в наданих поясненнях [PERSON] зазначає, що Головне управління житлового забезпечення виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) є органом місцевої виконавчої влади, який відповідно до Положення про Управління є підзвітним та підконтрольним Київській міській раді і підпорядкований Київському міському голові. Місцеві державні адміністрації підзвітні і підконтрольні відповідним радам у частині повноважень, делегованих їм відповідними радами. Київська міська та районні в місці ради мають власні виконавчі органи, які утворюються відповідно Київською міською радою, районними в місці радами, підзвітні та підконтрольні відповідним радам. Відповідно до «Положення про порядок оформлення права власності на об»єкти нерухомого майна в м. Києві», затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 31.08.2001 р. № 1820 Головне управління житлового забезпечення було органом уповноваженим здійснювати оформлення права власності та видавати свідоцтва про право власності на об'єкти нерухомого майна. Згодом, замість попереднього скасованого Положення, розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 27.10.2009 р. № 1227 було затверджено «Положення про порядок оформлення права власності на об»єкти нерухомого майна в м. Києві», відповідно до якого Головне управління житлового забезпечення є органом уповноваженим здійснювати оформлення права власності та видавати свідоцтва про право власності на об»єкти нерухомого , майна, перелік яких міститься в п.5.1.1 Положення. Відповідно до п.1 та п.1.1 Наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 27.10.2006 року № 189 «Про деякі питання діяльності комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс», КП «Житло-сервіс» в установленому порядку було виконувати підготовчу роботу з надання фізичним та юридичним особам послуг, пов»язаних з оформленням права власності та видачею свідоцтв про вправо власності на об'єкти нерухомого майна, зазначені у п. 5.1.1 Положення. На виконання рішення Київської міської ради від 15.03.2012 № 198/7535 «Про діяльність виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» та розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29.03.2012 № 500 «Про здійснення організаційно-правових заходів щодо ліквідації, реорганізації та перейменування структурних підрозділів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» Головне управління житлового забезпечення перемейноване у Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), який 11.01. 2013 р. пройшов державну реєстрацію і з 22.01.2013 р. функціонує як структурний підрозділ виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Як зазначає представник Департаменту, повноваження відповідача щодо оформлення та видачі свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна закінчені 31.12.2012 р. та за таких умов, у жодному випадку, відповідач позбавлений можливості виконати безпідставні вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача видати нове свідоцтво про право власності, за яким, на помилкову думку позивача, повинно належати лише [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на умовах рівних часток у долі квартири [ADDRESS]. При цьому [PERSON] вказує на те, що свідоцтво про право власності на вказану квартиру було видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 26 квітня 2011 р. на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частинах, згідно наданих документів, перелік яких передбачений "Положенням про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна в м. Києві", затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.10.09 № 1227. Положенням передбачений вичерпний перелік документів, які заявник зобов'язаний надати до уповноваженого органу з метою оформлення права власності та видачою свідоцтва про право власності. При цьому у визначеному Положенням порядку, заявники мали всі правові підстави отримати свідоцтво про право власності на квартиру. [ADDRESS]. Так, з метою оформлення права власності на вказану квартиру 22 квітня 2011 року до відповідача був поданий повний комплект документів, що відповідав вимогам вказаного Положення, а саме: оригінал заяви на [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на оформлення права власності в рівних частинах; договір про фінансування будівництва житла за програмою "70x30" від 14 вересня 2010 року № 465/Т-14 на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; Додатковий договір до договору про фінансування будівництва житла за програмою "70x30" від 14 вересня 2010 року № 465/Т-14 на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; довідка відділу обліку та розподілу житлової площі Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації в місті Києві від 19.04.2011 р. на ім'я [PERSON] про те, що він з родиною 4-х осіб (він, дружина, син, син) знятий з квартирного обліку Оболонською районною державною адміністрацією. Облікова справа № 26846; довідка ГУЖЗ (КМДА) від 22 квітня 2011 р. № 465/Т-14 на ім'я [PERSON] щодо виконання умов договору про фінансування будівництва житла за програмою "70x30" від 14 вересня 2010 року№465/Т-14; технічний паспорт на квартиру, паспортні дані, ідентифікаційні коди. Як зазначає представник Департаменту, вказане свідоцтво про право власності видано з дотриманням передбаченої, на той час, процедури державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке перебувало у власності вказаних громадян. Оскільки Управління є органом, який здійснював оформлення права власності на підставі визначених законодавством документів, то оформлення права власності на вказаних осіб, за таких умов, не містить ознак протиправної поведінки суб'єкта владних повноважень, якій діяв в рамках статті 19 Конституції України, а саме на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами. Посилаючись на викладені обставини, представник Департаменту [PERSON] вважає вимоги позивача безпідставними та просить відмовити в їх задоволенні. Представник Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» в судове за сідання не з»явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника КП «Житло-сервіс». Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 04.03.2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано між ними за рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 23.12.2013 року. Від спільного життя вони мають двох синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON],[INFO] (а.с.14,15,98). Перебуваючи в шлюбі, позивач та відповідачка [PERSON], які діяли від свого імені та від імені своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], уклали з Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Договір про фінансування будівництва житла за програмою «70х30», № 465/Т-14 (а.с.24,167-168) . Предметом такого договору є участь сторін у фінансуванні будівництва житлового будинку [ADDRESS] , із розрахунку: 30% - за кошти міського бюджету та 70% - за кошти громадян. Фактичним об»єктом фінансування стала 3-х кімнатна квартира № 16 загальною площею 95.18 кв.м. Орієнтована вартість об»єкту фінансування 70% становила 542.852 грн. 46 коп., з ПДВ, виходячи із вартості будівництва 5.703,43 грн. за 1 кв.м. Крім того, 14.04.2010 року сторони уклали Додатковий договір до договору про фінансування будівництва житла за програмою «70х30», згідно якого було уточнено розмір загальної площі квартири - 95,6 кв.м. та вартість об»єкту фінансування 70% , яка складала 545.247,91 грн., з ПДВ, виходячи із вартості будівництва 5.703,43 грн. за 1 кв.м. Також, п.4 Додаткового договору були визначено, що для отримання свідоцтва про право власності на квартиру «Сторона-2» завершує розрахунки, перерахувавши «Стороні-1» кошти в сумі 29.538,07 грн., в тому числі ПДВ - 4,923,01 грн. протягом 10-ти банківських днів після підписання цього Додаткового договору (а.с.165-166, 167-168). Як вбачається з Довідки Головного управління житлового забезпечення № 465/Т-14 від 22.04.2011 року кошти за трикімнатну квартиру [ADDRESS] в сумі 545.247,91 грн. згідно Договору про фінансування будівництва житла за програмою «70х30» від 14.09.2010 року та Додаткового договору до нього, були сплачені в повному обсязі (а.с.170). На підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення № 511-С/11 від 26.04.2011 року 04.05.2011 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) було видано Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], згідно якого власниками вказаної квартири являються: позивач [PERSON], відповідачка [PERSON] та їх діти [PERSON], [PERSON], в рівних частинах (а.с.38,162). Відповідно до Довідки ЖЄКу-318 за № 1116 від 07.11.2014 року в квартирі [ADDRESS] з 07.07.2011 року зареєстровано 4 особи: позивач, відповідачка та двоє їх спільних малолітніх дітей (а.с.28). Посилаючись на положення пп.4,7 ч.1 ст.57, ст. ст.174,175 Сімейного кодексу України, позивач вважає, що при укладенні Договору № 465/Т-14 «Про фінансування будівництва житла за програмою «70x30» відповідачку [PERSON] неправомірно внесено до сторін договору, чим було порушено права малолітніх дітей на майно. Укладаючи Договір № 465/Т-14 «Про фінансування будівництва житла за програмою «70x30» ним передбачалося, що відповідачка буде фінансово чи іншим шляхом приймати участь у виконанні умов такого Договору. Однак, [PERSON] жодним чином не внесла свій вклад у забезпечені фінансування будівництва квартири [ADDRESS]. Сам договір ні є правочином, котрий визначає та підтверджує право приватної власності. Позивач вважає, що включення відповідачку як сторону у Договорі № 465/Т-14 «Про фінансування будівництва житла за програмою «70x30» та внесення її у перелік співвласників спірної квартири, які зазначені в Свідоцтві про право власності від 04.05.2011 року, призвело до звуження обсягу існуючих майнових прав малолітніх дітей. На даний час відповідно до Свідоцтва про право власності від 04.05.11 року, виданого на підставі Наказу № 511-С/КІ від 26.04.2011 року, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу, відповідачці [PERSON] та їх малолітнім дітям, в рівних частинах. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить визнати вказане свідоцтво недійсним та зобов»язати Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видати нове Свідоцтво, у якому зазначити співвласниками квартири [ADDRESS] його (позивача) та двох його малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON]. При цьому частку квартири, яка визначена в оспорюваному ним Свідоцтві про право власності за відповідачкою [PERSON], в рівних частинах визначити за дітьми. Вказані доводи позивача [PERSON] та його представника [PERSON] суд вважає необгрунтованими та до уваги не приймає, виходячи з наступного. Частиною 1. ст.41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно ч.4 ст.41 Конституції України право власності є непорушним. Частина 1 ст.316 ЦК України встановлює, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.І ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Як вбачається з позовної заяви [PERSON] та встановлено судом, позивач з 16.06.1999 року та станом на 05.01. 2015 року перебував на службі в МВС України на посаді заступника начальника Оболонського РУ ГУ МВС України в м.Києві (а.с.11). 04.03.2000 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON] Від шлюбу вони мають двох дітей: [PERSON],2001 року народження, та [PERSON], 2003 року народження (а.с.14,15). Судом також встановлено, що на час укладення шлюбу з позивачем відповідачка [PERSON] була зареєстрована та проживала разом з батьками за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира була приватизована ними у 1997 році (а.с. 16). Позивач [PERSON], згідно відмітки в паспорті, з 22.09.2000 року був зареєстрований у м.Києві у гуртожитку по вул.Л.Гавро,8 (а.с.9). В подальшому, після одруження з відповідачкою та народженням дітей, позивач із сім»єю був зареєстрований у гуртожитку та з родиною в складі 4-х осіб перебував на квартобліку для отримання житла у Відділі квартобліку та розподілу житлової площі Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації. Облікова справа 26846 (а.с. 169). Як вбачається з ордеру на жиле приміщення № [NUMBER] серія Б від 19.02.2004 року [PERSON] отримав на сім»ю з 4-х осіб: на себе, дружину [PERSON] та двох їхніх дітей, однокімнатну квартиру жилою площею 16,80 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (а.с.17). В подальшому, вказана квартира була приватизована позивачем з урахуванням проживання на даній житловій площі двох малолітніх дітей. Відповідачка [PERSON], хоча і була зареєстрована у вказаній квартирі, однак, своє право на безоплатне отримання житла використала ще у 1997 році. Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 30.03.2004 року співвласниками квартири [ADDRESS], в рівних долях є: позивач [PERSON] та члени його сім»ї [PERSON] і [PERSON] (а.с. 16,19). Пунктом 4 частини 1 статті 57 Сімейного Кодексу України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте дружиною, чоловіком під час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового майна». Згідно п.7 ст.57 СК України якщо у придбанні майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному із подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Відповідно до ч.1 ст.173 Сімейного Кодексу України батьки і діти, зокрема ті, які спільно проживають, можуть бути самостійними власниками майна. Зокрема, режим спільної (часткової) сумісної власності щодо майна батьків і дітей виникає із ч.2 ст.8 Закону України від 19.06.1992 року № 2482-ХП «Про приватизацію державного житлового фонду». Не зважаючи на свій вік, дитина у цивільних та сімейних правовідносинах виступає як окремий суб»єкт - самостійний власник майна. Стаття 177 Сімейного Кодексу України визначає правила управління майном дитини. Зокрема визначено, що батьки управляють майном малолітньої дитини виключно в її інтересах. В процесі управління батьки реалізують не свої майнові права, а права дитини. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 15.10.2004 року, [PERSON], якій діяв від свого імені та разом з відповідачкою [PERSON], які діяли як законні представники від імені своїх малолітніх дітей: [PERSON], 2001 року народження, та [PERSON], 2003 року народження, продали належну на праві приватної власності позивачу та двом малолітнім дітям квартиру [ADDRESS]. Загальна площа квартири - 28,50 кв.м., в тому числі жила - 16,80 кв.м. Згідно договору продаж квартири вчинено за 10.000 грн. При цьому суд враховує, що згідно довідки-характеристики Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна від 22.09.2004 року вартість квартири становить 8.182,79 грн. Ринкову вартість, за яку була придбана квартира [ADDRESS], в Договорі купівлі-продажу не зазначено. (а.с.20). Крім того, одночасно з продажом квартири [ADDRESS] [PERSON]., якій діяв від свого імені та який разом з відповідачкою [PERSON], діяли як законні представники від імені своїх малолітніх дітей: [PERSON], 2001 року народження, та [PERSON],2003 року народження, 15.10.2004 року уклали Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.21). Згідно Договору вказана квартира є однокімнатною, загальною площею - 30,70 кв.м., в тому числі жилою площею - 17,00 кв.м. Квартира була придбана на ім»я позивача [PERSON] та двох його дітей: [PERSON] та [PERSON], в рівних частках - по 1/3 частині за кожним. Як вбачається з пп.3,4 Договору купівлі-продажу квартири від 15.10.2004 року, квартира [ADDRESS] продана за 7.972,59 грн. Проте, вказана вартість визначена відповідно до довідки-характеристики Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна від 22.09.2004 року. Дійсну ціну, за яку була придбана квартира [ADDRESS], в Договорі купівлі-продажу не зазначено. Враховуючи, що в обох договорах купівлі-продажу квартири зазначена сторонами ціна продажу не відповідає дійсності (її ринковій вартості), суд критично ставиться до доводів позивача про те, що квартира [ADDRESS] була придбана лише за кошти, отримані від продажу належної йому та його двом малолітнім дітям квартири [ADDRESS]. Судом також встановлено, що 14.09.2010 року [PERSON] та [PERSON], які діяли від свого імені та від імені неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], уклали з Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Договір про фінансування будівництва житла за програмою «70х30» № 465/Т-14 (а.с.24,167-168) Предметом такого договору є участь Сторони-2 у фінансуванні будівництва житлового будинку [ADDRESS] , із розрахунку: 30% - за кошти міського бюджету та 70% - за кошти громадян. Фактичним об»єктом фінансування стала 3-х кімнатна квартира № 16 загальною площею 95.18 кв.м. Орієнтована вартість об»єкту фінансування 70% становила 542.852 грн. 46 коп., з ПДВ, виходячи із вартості будівництва 5.703,43 грн. за 1 кв.м. Крім того, 14.04.2011 року сторони уклали Додатковий договір до договору про фінансування будівництва житла за програмою «70х30» № 465/Т-14 (а.с.165-166). В подальшому, після виконання сторонами всіх умов договору, на підставі Наказу № 511-С/11 від 26.04.2011 року Головного управління житлового забезпечення 04.05.2011 року Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) було видано Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], згідно якого власниками вказаної квартири являються: позивач [PERSON], відповідачка [PERSON] та двоє їх дітей, в рівних частинах (а.с.38, 162). Позивач просить визнати недійсним Свідоцтво про право власності, посилаючись на те, що відповідачка [PERSON] як у Договорі про фінансування будівництва житла за програмою «70х30» № 465/Т-14 від 14.09.2010 року, так як і у договорах Купівлі-продажу попередніх квартир, діяла не як сторона договору, а як законний представник від імені двох своїх малолітніх дітей, тому помилково внесена у Свідоцтво про право власності від 04.05.2011 року як співвласник квартири [ADDRESS]. Крім того, відповідачка ніякої участі у придбанні квартири за вказаним Договором не приймала. Таким чином порушуються майнові права малолітніх дітей, доля яких у вказаній квартирі зменшена за рахунок частки, яка неправомірно належить відповідачці. Суд вважає, що вказані доводи позивача [PERSON] не відповідають дійсним обставинам справи. Так, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.6 ст.203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як зазначено в п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ПОМИЛКА, внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Судом встановлено, що Договір про фінансування будівництва житла за програмою «70х30» № 465/Т-14 від 14.09.2010 року було укладено позивачем та відповідачкою в інтересах сім»ї [PERSON] у складі 4-х осіб: [PERSON], [PERSON], які діяли від свого імені та від імені двох малолітніх дітей. Предметом даного договору була трикімнатна спірна квартира площею 95,18 кв.м. Як вбачається з п.4 вказаного Договору, розрахунки за квартиру мали здійснюватися шляхом перерахування Стороною -2 на розрахунковий рахунок Сторони-1 70% вартості квартири в два етапи: 1 етап - до 27.09.2010 року в сумі 429.758,20 грн., крім цього ПДВ - 88.951,64 грн., всього з ПДВ - 515.709,84 грн.. Крім того, Сторона-2 сплачує платіж у сумі 10.857,05 грн. на фінансування витрат, пов»язаних з наданням послуг по підготовці документів; 2 етап - за повідомленням Сторони -1 протягом 10 банківських днів після підписання акту Державної комісії про введення жилого будинку до експлуатації між сторонами укладається Додатковий договір, у якому передбачається завершення фінансування будівництва квартири шляхом оплати Стороною- 2 різниці між раніше перерахованою сумою та фактичною вартістю будівництва квартири. При цьому згідно п.5 основного договору Додатковий договір не укладається, а Договір вважається розірваним Стороною-1 в односторонньому порядку з моменту виникнення однієї з таких обставин: - якщо на момент укладення Додаткового договору у складі сім»ї Сторони-2 сталися зміни, які не дають підстав для перебування на квартирному обліку та одержання квартири, зазначеної у п.2 Договору; - якщо на момент укладення Додаткового договору у складі сім»ї Сторони-2 сталися зміни, внаслідок яких Сторона-2 не має права на одержання квартири, зазначеної у п.2 Договору, однак, продовжує перебувати на квартирному обліку та має право на одержання квартири, площа якої більша (менша) ніж площа квартири, зазначеної у п.2 цього Договору. У разі настання вищезазначених обставин зі Стороною-2 може бути укладено договір про фінансування будівництва іншої квартири за програмою «70х30», площа якої відповідає складу сім»ї Сторони-2. Як зазначено в п.8 Договору про фінансування будівництва житла за програмою «70х30» № 465/Т-14 від 14.09.2010 року, після виконання Стороною-2 п.4 цього Договору та зняття сім»ї [PERSON] з квартирного обліку Стороні-2 видається Свідоцтво про право власності на квартиру і ордер. Таким чином, в разі виключення відповідачку [PERSON] із складу сім»ї позивача, останній відповідно до п.5 Договору фінансування мав би право на одержапння квартири меншої площі. Судом встановлено, що на виконання умов основного Договору та Додаткового договору кошти за трикімнатну квартиру [ADDRESS] були сплачені в повному обсязі в сумі 545.247,91 грн. та для отримання Свідоцтва про право власності на вказану квартиру [PERSON] з родиною у складі 4-х осіб (він, дружина, два сина) 19.04.2011 року були зняти з реєстраційного обліку Оболонською районною у м.Києві державною адміністрацією (а.с.169,170). При цьому суд враховує, що на час укладання Договору про фінансування будівництва житла за програмою «70х30» № 465/Т-14 від 14.09.2010 року, позивач разом з відповідачкою та їх малолітніми дітьми проживав в однокімнатній квартирі [ADDRESS], загальною площею 30,70 кв.м, в тому числі жилою площею - 17 кв.м. та перебував на квартирному обліку із сім»єю з 4-х осіб. Виходячи із часток власності позивача та двох його дітей у вказаній квартирі - по 1/3 частині за кожним, останні мали у власності по 10,23 кв.м. загальної площі в квартирі [ADDRESS]. Вказана квартира була продана позивачем на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 25.11.2010 року за 439.005 грн. Як вбачається з цього договору, дозвіл на продаж квартири [ADDRESS] було надано Оболонською районною у м.Києві державною адміністрацією - в інтересах малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] (розпорядження № 595 від 20.09.2010 року). Також, згоду на відчуження 1/3 частини квартири, належної позивачу, дала його дружина [PERSON] та 2/3 частини квартири, що належить малолітнім дітям, були відчуженні за згодою їх матері [PERSON] (а.с.22). Суд також враховує, що на виконання п.4 Договору про фінансування будівництва житла за програмою «70х30» № 465/Т-14 від 14.09.2010 року 27.09.2010 року за квитанцією № 9 [PERSON] було сплачено лише 13.009,84 грн. та за квитанцією № 7 від 27.09.2010 року - 10.857,05 грн. за надання послуг по підготовці договору (а.с.25,26). Інші платежі були здійснені після продажу однокімнатної квартири [ADDRESS], а саме: 26.11.2010 року за квитанцією № 11 на суму 464.700 грн. та 29.11.2010 року за квитанцією № 7 - на суму 38.000 грн., всього на суму 502.700 грн. (а.с.26,зворот,27). Таким чином, виходячи з коштів, отриманих від продажу однокімнатної квартири - 439.005 грн. та здійснення платежів 26.11.2010 року та 29.11.2010 року на загальну суму 502.700 грн. Стороні-2 за Договором фінансування необхідно було доплатити ще 63.695 грн. Проте, доказів того, що на здійснення платежів за Договором фінансування були витрачені в повному обсязі кошти, отримані від продажу однокімнатної квартири [ADDRESS], позивачем не надано. В той же час, як вбачається з розписки, наданої [PERSON] 23.11.2010 року [PERSON] про отримання в нього в борг на один рік 65.000 грн. та з розписки від 23.11.2010 року, наданої [PERSON] про отримання в нього в борг на два роки 80.000 грн., позивач отримав в борг грошових коштів на суму 145.000 грн. (а.с.30,31). Крім того, 08.12.2010 року [PERSON] отримав за Кредитним договором № 92П/R531.1, укладеним з ПАТ «ВТБ Банк» грошові кошти в сумі 25.000 грн., зі строком повернення кредиту 08.12.2013 року. Згідно п. 2.1 договору Кредит брався на споживчі потреби в інтересах сім»ї (а.с.29). Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Стаття 61 Сімейного кодексу України визначає, що об»єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. При цьому частиною 3 вказаної статті передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім»ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цім договором, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як зазначено у п.4 ст. 65 Сімейного кодексу України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї. Враховуючи положення зазначених статей Сімейного кодексу України та вищевикладені обставини справи, суд вважає, що договори позики та Кредитний договір була укладені позивачем в інтересах сім»ї, тому грошові кошти, отримані позивачем у борг за розписками (договорами позики) від 23.11.2010 року на загальну суму 145.000 грн. та за Кредитним договором № 92П/R531.1, укладеним з ПАТ «ВТБ Банк» в сумі 25.000 грн., які були витрачені на придбання квартири за Договором про фінансування будівництва житла, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказані кошти були повернути під час шлюбу сторін, оскільки згідно рішення Деснянського районного суду м.Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 23.12.2013 року (а.с.91). В той же час суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що на придбання спірної квартири він отримав від своїх батьків грошові кошти в сумі 91.575 грн., оскільки вони не знайшли підтвердження в судовому засіданні. Так, [PERSON] надано лише Відомості з центральної бази Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів [PERSON], який проживає в [ADDRESS], за період з 01.01.2010 року по 31.12.2014 року, у яких значиться дохід в сумі 91.575 грн. Однак, жодних доказів того, що вказані кошти у 2010 році були передані [PERSON], суду не надано (а.с.32). Таким чином, позивачем [PERSON] не доведено, що трикімнатна квартира [ADDRESS] була придбана лише за кошти, отримані від відчуження належної позивачу та двом його малолітнім дітям однокімнатної квартири [ADDRESS], яка, в свою чергу, була придбана за кошти, отримані від продажу однокімнатної приватизованої квартири [ADDRESS], а також із залученням його особисто власних додаткових коштів. Крім того, суд враховує, що Свідоцтво про право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] було видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 26 квітня 2011 р. на ім»я [PERSON], [PERSON] та їхніх малолітніх дітей:, [PERSON], [PERSON], рівних частинах, згідно наданих документів, передбачених «Положенням про порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна в м. Києві», затвердженим розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.10.09 № 1227. Як вбачається з наданих представником Департаменту будівництва та житлового забезпечення Виконавчого органу Київського міської ради (КМДА) пояснень, у визначеному Положенням порядку, заявники мали всі правові підстави отримати свідоцтво про право власності на квартиру. [ADDRESS]. Зокрема, з метою оформлення права власності на вказану квартиру 22.04.2011 року до відповідача був поданий повний комплект документів, що відповідав вимогам вказаного Положення, а саме: оригінал заяви на [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на оформлення права власності в рівних частинах; договір про фінансування будівництва житла за програмою "70x30" від 14 вересня 2010 року № 465/Т-14 на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; Додатковий договір до договору про фінансування будівництва житла за програмою "70x30" від 14 вересня 2010 року № 465/Т-14 на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; довідка відділу обліку та розподілу житлової площі Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації в місті Києві від 19.04.2011 р. на ім'я [PERSON] про те, що він з родиною 4-х осіб (він, дружина, син, син) знятий з квартирного обліку Оболонською районною державною адміністрацією. Облікова справа № 26846; довідка ГУЖЗ (КМДА) від 22 квітня 2011 р. № 465/Т-14 на ім»я [PERSON] щодо виконання умов договору про фінансування будівництва житла за програмою "70x30" від 14 вересня 2010 року№465/Т-14. Таким чином, суд вважає, що вказане свідоцтво про право власності видано з дотриманням передбаченої на той час процедури державної реєстрації права власності на нерухоме майно, яке перебувало у власності сторін. При цьому суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що при укладенні Договору про фінансування будівництва житла за програмою "70x30" від 14 вересня 2010 року № 465/Т-14 на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] юристом, який приймав участь у складанні договору від сторони позивачів, було помилково внесено відповідачку [PERSON] до сторони договору, оскільки вони спростовуються матеріалами справи. Зокрема, перебування позивача на квартобліку із сім»єю з 4-х осіб, умовами Договору про фінансування, який підписаний позивачем та відповідачкою, а також особистою заявою позивача [PERSON] на оформлення свідоцтва про право приватної власності на квартиру на [PERSON], [PERSON] та їх дітей: [PERSON], [PERSON], в рівних частинах. (а.с.164-168). Як зазначено в п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ПОМИЛКА, внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.6 ст.203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Враховуючи викладені обставини та аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що при укладенні Договору про фінансування будівництва житла за програмою "70x30" від 14 вересня 2010 року№465/Т-14 та, в подальшому, отриманні Свідоцтва про право власності на трикімнатну квартиру [ADDRESS] дії позивача [PERSON] були свідомо спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені Договором, а саме: на отримання вказаної квартири на сім»ю з 4-х осіб: на себе, дружину та двох їхніх дітей. В даному випадку права та інтереси малолітніх дітецй сторін не порушуються. Зазначені обставини підтвердив в судовому засіданні і сам позивач. При таких обставинах, підстав визнання недійсним правочину - Свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS], виданого 04.05.2011 року на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 26.04.2011 року № 511-С/КІ, суд не вбачає.

Outcome: dismissed