Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

Представник позивача просить ухвалити рішення про зменшення розміру стягуваних з позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини з 1/2 до 1/7 частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Заявлені вимоги представник обґрунтувала тим, що за судовим рішенням з позивача на користь відповідача з 07.10.2009 року стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] в розмірі 1/2 частки заробітку. На час присудження цих аліментів позивач був працевлаштований (працював у приватного підприємця [PERSON] та в ЗОШ 1-2 ступенів села Городнє Любомльського району) та отримував заробітну плату. З листопада 2017 року позивач не працює, постійного доходу не має, через що його матеріальне становище погіршилось. Аліменти з нього стягуються, виходячи із середньої заробітної плати працівника відповідної місцевості, розмір яких станом на березень 2020 року становив 4 576,50 гривень. Через погіршення матеріального становища такий розмір для нього є непосильним, про що також свідчить виникла заборгованість по аліментах в загальній сумі 61 988,79 гривень. Тому, враховуючи погіршення матеріального становища позивача після присудження аліментів, солідарний обов`язок батьків утримувати дитину та розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, вважає, що заявлений зменшений розмір аліментів буде достатнім для належного матеріального утримання дочки зі сторони позивача як батька. Відповідач подала відзив на позовну заяву. У ньому проти заявлених позовних вимог заперечила в повному обсязі. Вказала, що з вересня 2017 року позивач працює в Республіці Польща. Востаннє в Україні був упродовж доби в січні 2018 року. Дозвіл на виїзд дитини за кордон на лікування позивач також посвідчував в Республіці Польща. Розрахунок заборгованості підтверджує лише його ухилення від сплати аліментів, а не погіршення матеріального становища і відсутність постійного доходу. Жодного доказу в обґрунтування заявлених вимог позивач не надав, зокрема, не підтвердив того, що не працює, має інших дітей, непрацездатних батьків чи наявності інших обставин, що мають істотне значення. За домовленістю з позивачем вона пробачила йому борг по аліментах за 2017-2018 року, а саме, станом на квітень 2018 року в сумі 50 617,72 гривень та станом на грудень 2018 року - 28 738,00 гривень, для того, щоб він безперешкодно міг перетинати кордон, працювати за кордоном і сплачувати аліменти. Проте свого слова і обов`язку він не дотримується, аліментів не сплачує, жодної участі у житті дитини не приймає. Офіційна заборгованість по аліментах становить 61 988,79 гривень та ще за квітень-липень поточного року, тобто станом на дату подання відзиву. Незважаючи на її незначний розмір заробітної плати, намагається забезпечити дочці лікування, яка перебуває на "Д" обліку і потребує реабілітаційного лікування. Сама також хворіє, 21.04.2020 року її було прооперовано та постановлено на облік в онкологічному кабінеті, через що вимушена проходити регулярні обстеження. Крім цього, має витрати на оплату комунальних послуг, доїзд дочки до школи, додаткові платні навчання. Її батьки є пенсіонерами, у матері також виявлене онкологічне захворювання, через що потребує постійної матеріальної допомоги. За викладених обставин просила відмовити у задоволенні позову. Правом на подання відповіді на відзив сторона позивача не скористалась. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились. Представник в канцелярію суду подала заяву, у якій просила розглянути справу за її і позивача відсутності, позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнала з викладених у відзиві підстав. Пояснила, що позивач жодної участі у вихованні та утриманні дочки не приймає, починаючи з її восьмимісячного віку. Категорично заперечила проти зменшення розміру аліментів, оскільки їх позивач взагалі не сплачує, хоча його матеріальне становище покращилось, так як в Республіці Польща він заробляє набагато більше, ніж заробляв в Україні. Остання сплата аліментів була в грудні 2017 року. Відображені в розрахунках значні суми по погашенню аліментів фактично позивачем не сплачувались, а були списані відділом ВДВС за її заявами, які написала на прохання позивача та його матері, щоб позивач мав можливість перетинати кордон і тим самим заробляти гроші та надавати дитині матеріальну допомогу. Проте позивач своєї обіцянки не дотримує, аліменти взагалі не сплачує, тому просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 29.10.2009 року з позивача в користь відповідача стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON] в розмірі 1/2 його заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.10.2009 року і до досягнення дитиною повноліття. Із виконавчого листа від 29.10.2009 року вбачається, що на час ухвалення цього рішення позивач [PERSON] працював у підприємця [PERSON] , ЗОШ І-ІІ ступенів села Городнє Любомльського району. Відповідно до відмітки головного бухгалтера на виконавчому листі у період з 04.12.2009 року по 31.01.2011 року з позивача утримано і перераховано аліментів в загальній сумі 7 218,66 гривень. За відомостями розрахунку заборгованості станом на 01.04.2020 року заборгованість позивача по аліментах становить 61 988,79 гривень. Із розрахунку також вбачається, що до жовтня 2017 року аліменти стягувались з позивача, виходячи з його фактичного доходу, а з листопада 2017 року - виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Розрахунок містить дані про сплату аліментів востаннє у квітні 2018 року в сумі 50 617,72 гривень та грудні 2018 року в сумі 28 738,00 гривень. Як вказує відповідач у відзиві та в судовому засіданні ці кошти по факту вона не отримувала, а вони були списані в якості заборгованості за її заявами. Таких тверджень відповідача сторона позивача не заперечила і не спростувала, хоча відзив на позов отриманий як позивачем, так і його представником, що доводиться інформацією з Інтернет сайту Укрпошти щодо відстеження поштових рекомендованих відправлень за трек-номером. Відповідач [PERSON] разом із дочкою [PERSON] проживають в [ADDRESS] , що підтверджується довідкою ЦНАП виконкому Любомльської міської ради від 06.07.2020 року. Згідно з довідкою про доходи від 07.07.2020 року відповідач [PERSON] працює декларантом у ФОП [PERSON] , розмір її середньомісячної заробітної плати становить 2 500,00 гривень. Випискою із медичної картки від 06.07.2020 року стверджено, що малолітня [PERSON] хворіє на кардіопатію, кіфосколіоз грудного відділу хребта І ступеня, перебуває на "Д" обліку. У зв`язку із цим вона потребує реабілітаційного лікування (ЛФК, басейн, масаж, санаторно-курортне лікування). Перебуваючи в Республіці Польща, відповідач 04.03.2019 року в нотаріальному порядку надав згоду на виїзди дочки [PERSON] на території України та поза кордонами країни під опікою матері [PERSON] на невизначений термін, що доводиться засвідченою апостилем заявою позивача. Із виданого онкологічним відділенням Волинського обласного медичного центру онкології епікризу вбачається, що відповідач [PERSON] хворіє, в квітні 2020 року її було прооперовано. Копіями пенсійних посвідчень та медичною документацією доводиться, що батьки відповідача є пенсіонерами за віком, мати хворіє і перебуває на обліку в онкологічному відділенні Волинського обласного онкологічного диспансеру, в квітні 2019 року її було прооперовано. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч.2 ст.51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема в ст.180 СК України, якою на батьків покладено обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Стаття 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначені у ст.181 СК України. Відповідно до ч.2 ст.181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Отже, стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Частиною 1 ст.192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Як на підставу застосування положень ст.192 СК України і зменшення розміру аліментів представник позивача посилається на те, що позивач тривалий час офіційно непрацевлаштований, не має постійного доходу, а відтак його матеріальне становище погіршилось, через що не має можливості сплачувати аліменти у присудженому судом розмірі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до внутрішнього переконання. На підтвердження заявлених вимог позивач подав лише розрахунок заборгованості по аліментах. Проте цей розрахунок сам по собі не є достатнім доказом на підтвердження погіршення майнового стану позивача і не може слугувати єдиною і безумовною підставою для зменшення розміру аліментів у відповідності до ст.192 СК України. Цей розрахунок доводить лише ту обставину, що до жовтня 2017 року аліменти з позивача стягувались від його фактичного доходу, а в подальшому і по сьогоднішній день - у розмірі, що обраховується від середньої заробітної плати працівника місцевості, у якій він проживає. Причин необхідності звільнення з роботи, а відтак втрати офіційного регулярного доходу, позивач не навів і належними доказами не підтвердив. Твердження відповідача про перебування позивача тривалий час в Республіці Польща на заробітках позивач і його представник не заперечили і не спростували. Факт перебування позивача в Республіці Польща доводиться наданою ним у цій країні письмовою згодою на виїзди дитини по Україні та поза її межами у супроводі матері. Жодних інших причин, відмінних від названих відповідачем, необхідності чи мети перебування за кордоном позивач і його представник не вказали і належними доказами не підтвердили. З урахуванням неспростованих доводів відповідача про фактичне списання заборгованості по аліментах у квітні та грудні 2018 року наявні підстави вважати, що позивач, починаючи з січня 2018 року, тобто уже майже три роки, взагалі не приймає матеріальної участі в утриманні дочки. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З огляду на досить тривалу несплату позивачем аліментів, навіть у мінімальному гарантованому згідно ч.2 ст.182 СК України розмірі чи будь-якому іншому меншому розмірі, відсутність доказів на підтвердження намагань позивача приймати участь в утриманні дитину в інший спосіб, суд не вбачає підстав вважати порушеним право позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку. Подання ж цього позову за встановлених у справі обставин, на переконання суду, не спрямоване на належне виконання позивачем батьківського обов`язку по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Окрім цього, з урахуванням згідно вимог ч.1 ст.182 СК України стану здоров`я та матеріального становища дитини, яке з огляду на розмір доходів і стану здоров`я відповідача як матері, з якою проживає дитини і яка перебуває на її повному фактичному утриманні, є очевидно скрутним, тому суд вважає, що зменшення розміру аліментів без підтвердження належними, допустимими і достатніми доказами погіршення матеріального становища позивача не буде спрямоване на належне забезпечення дитини та суперечитиме її інтересам. Таким чином, з огляду на те, що не доведено існування обставин, які підтверджують зміну матеріального становища позивача в сторону погіршення, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку з таким рішенням понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed