Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вироком В.Писарівського районного суду Сумської області від 19.03.2013 року у справі № 575/101/13-к [PERSON] засуджений за вчинення злочинів, передбачених ч.1 ст.121, ч.1 ст.296 КК України, за тих обставин, що 07.12.2012 року у вечірній час [PERSON] знаходився у кафе «Надія» (Сумська область, смт.Велика Писарівка, вул.Щорса,4), де, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, постійно на протязі вечора ображав нецензурною лексикою присутніх; близько 22 години 30 хвилин підійшов до барної стійки для замовлення напоїв, де після отриманого від [PERSON] зауваження [PERSON] зробив крок вперед до [PERSON] та наніс йому удар скляною пляшкою по голові у ліву скроневу частину, внаслідок чого [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку, вдавленого імпресіонного перелому лівої скроневої кістки, церебросубарахноідального крововиливу. Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 29.05.2014 року вищевказаний вирок залишений без змін. . У зв'язку з отриманням вказаних тілесних ушкоджень [PERSON] поніс матеріальні збитки, пов'язані з проходженням лікування, у розмірі 14 538,58 грн., а також вважає, що діями [PERSON] йому спричинена моральна шкода, яку він оцінює у 100 000 грн. Крім того, просить стягнути витрати, пов'язані з послугами адвоката у кримінальному провадженні У зв'язку з наведеним позивач просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] на позовних вимогах наполягає у повному обсязі, просить суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні присутній не був, знаходиться в місцях позбавлення волі. У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Друченко Т.В. - заперечує проти позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, отже здоров'я віднесено до абсолютних прав людини і абсолютність такого суб'єктивного права, як елемента правовідносин, перш за все полягає в тому, що воно охороняється від усіх і кожного. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що вироком В.Писарівського районного суду Сумської області від 19.03.2013 року [PERSON] визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.121, ч.1 ст.296 КК України, з призначенням у відповідності до цього Закону з застосуванням правил ст.70 КК України остаточного покарання у виді 5 років позбавлення волі (а.с.2-5). Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 29.05.2014 року вирок залишений без змін. Під час розгляду кримінального провадження цивільний позов про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди потерпілим [PERSON] не заявлявся. У відповідності до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, факт заподіяння [PERSON] тяжких тілесних ушкоджень [PERSON] є доведеним і таким, що не підлягає доказуванню. Згідно ч.7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред'явила цивільного позову в кримінальному процесі, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства. Верховним судом України в п. 2 Постанови Пленуму «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року за № 6 (з подальшими змінами та доповненнями) роз'яснив судам, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. У зв'язку з отриманими тяжкими тілесними ушкодженнями [PERSON] неодноразово проходив стаціонарне лікування в нейрохірургічному відділенні Сумської обласної клінічної лікарні: з 08.12.2012 року по 25.12.2012 року та з 04.02.2013 року по 12.02.2013 року, що підтвердується відповідними матеріалами справи (а.с. 63, 65), у зв'язку з чим зазнав матеріальних витрат, пов'язаних з лікуванням. Таким чином, в результаті неправомірних та винних дій обвинуваченого [PERSON] було заподіяно потерпілому [PERSON] матеріальних збитків у вигляді витрат на лікування тощо, та які відповідно до ст. ст. 22, 1166 ЦК України підлягають відшкодуванню обвинуваченим у повному обсязі. Статтею 1177 ЦК України передбачено відшкодування (компенсація) шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відповідно до закону. Згідно ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 1 ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1989 р. № 3 "Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна" зазначається, що з ініціативи суду матеріальна відповідальність може бути покладена тільки на засудженого (п. 10); шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню в повному обсязі (п. 13); згідно з ч. 4 ст. 1193 Цивільного кодексу України суд не може зменшити розмір відшкодування шкоди, якщо вона заподіяна злочинними діями засудженого. У п. 16 цієї ж постанови зазначено, що при визначенні суми, яка підлягає стягненню із засудженого, мають бути зараховані суми, добровільно передані позивачеві до постановлення вироку, а також вартість поверненого йому майна. Пунктом 18 Постанови визначено, що при розгляді цивільного позову, що випливає з кримінальної справи, суд згідно з роз'ясненням, даним у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1976 року "Про судове рішення" визнає суми, що підлягають стягненню на відшкодування шкоди, з урахуванням доказів, як наявних у кримінальній справі, так і додатково представлених сторонами цього цивільного позову або/і зібраних з ініціативи суду. У п. 7 постанови № 14 Пленуму "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого). У ЦК України питання відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я потерпілого регулюються § 2 гл. 82. У ч.1 ст. 1195 ЦК України закріплене загальне правило, відповідно до якого фізична або юридична особа, що завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати (ч.2 ст.1195 ЦК). Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів (ч.3 ст.1195 ЦК). Відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наданих у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Зважаючи на наведені обставини та вказані положення цивільно-процесуального законодавства, суд розглядає справу на підставі наявних по справі доказів. В підтвердження вимоги про стягнення з відповідача матеріальних збитків, пов'язаних з придбанням ліків, продуктів харчування, бензину та іншого у розмірі 14 538, 58 гривень, позивач надав до позову оригінали платіжних квитанцій (а.с.32-46). При визначенні розміру матеріальних витрат, пов'язаних з придбанням ліків, суд бере до уваги виписки з карти стаціонарного хворого №№ 2413, 20197, які містять перелік медичних препаратів, що були застосовані при лікуванні, а також враховує вартість перев'язувальних та інших матеріалів, без яких неможливе проведення хірургічних операцій, медичних процедур та перев'язок (марля, бинт, етиловий спирт, шприци, скальпелі та інше), тому при визначенні розміру витрат на лікування судом враховані саме платіжні квитанції, які містять назви цих препаратів та матеріалів, і тільки квитанції, за якими були придбані ці препарати та матеріали в період проходження лікування, а саме: квитанції № 3 (нумерація суду) від 04.02.2013р. на суму 399,85 грн. (за виключенням вартості пакету та препаратів, що відсутні у лікарських призначеннях, на суму 34,79 грн.), № 4 від 05.02.2013р. на суму 56,90 грн. (за виключенням вартості пакета 0,30 грн.), №5 від 06.02.2015р. на суму 7,15 грн., №6 від 07.02.2013р. на суму 40,40 грн., № 7 від 06.02.2013р. на суму 373,60 грн. (за виключенням вартості пакету та препарату Горостен на суму 45,30 грн.), № 8 від 06.02.2013р. на суму 12,15 грн., № 10 від 13.12.2012р. на суму 55,90 грн., №12 від 22.12.2012р. на суму 8,40 грн., №13 від 11.12.2012р. на суму 831,40 грн. (за виключенням вартості пакету 0,85 грн.), №14 від 22.12.2012р. на суму 98,80 грн., №15 від 25.12.2012р. на суму 28,30 грн., №16 від 25.12.2012р. на суму 101,69 грн., №17 від 11.12.2012р. на суму 80,00 грн., № 19,20,21 від 11.12.2012р. на суму 334,81 грн. (за виключенням вартості пакетів, паперових рушників, гель-мила та ін. на суму 67,60 грн.), № 23 від 15.12.2012р. на суму 6,54 грн., №25,26 від 16.12.2012р. на суму 142,35 грн., №27 від 17.12.2012р. на суму 231,05 грн. (за виключенням вартості пакета 0,30 грн.), №28 від 20.12.2012р. на суму 263,26 грн., №29 від 18.12.2012р. на суму 46,50 грн., №30 від 20.12.2012р. на суму 39,58 грн., №32 від 20.12.2012р. на суму 84,36 грн., №33 від 20.12.2012р. на суму 258,59 грн., №35 від 10.12.2012р. на суму 98,45 грн. (за виключенням вартості мила та пакету 2,55 грн.), №36 від 11.12.2012р. на суму 259,92 грн., №37 від 08.12.2012р. на суму 352,25 грн. (за виключенням вартості пакету та питної води 7,15 грн.), №38 від 09.12.2012р. на суму 13,82 грн. (за виключенням вартості пакету 0,02 грн.), №40 від 14.12.2012р. на суму 5,00 грн., №41 від 10.12.2012р. на суму 249,90 грн. (за виключенням вартості пакету 0,60 грн.), №42 від 14.12.2012р. на суму 26,70 грн., №43 від 06.02.2013р. на суму 42,00 грн., №44 від 08.02.2013р. на суму 222,72 грн. (за виключенням вартості препарату Лідокаін 1,18 грн.), №45 від 12.02.2013р. на суму 96,05 грн., №46 від 07.02.2013р. на суму 3,60 грн., №47 від 08.02.2013р. на суму 5,52 грн. Інші квитанції, що містять назви придбаних лікарських препаратів, які відсутні у лікарських призначеннях, суд до уваги не бере, оскільки позивач не надав суду належних доказів на підтвердження призначення йому цих медичних препаратів. Дослідити певні записи з копії медичної карти стаціонарного хворого, що мається в матеріалах справи, суд позбавлений можливості, оскільки вони здійснені нерозбірливим почерком. Крім того, суд враховує також вартість придбаних пластини сітчастої сферичної та гвинтів на загальну суму 3408, 70 грн. у відповідності до рахунку№100 від 29.01.2013р. та квитанції про його оплату (а.с.32, квитанція №1), а також вартість медико-діагностичних послуг на суму 626 грн. у відповідності до акту №МДЦ00018227 від 28.10.2013р. та квитанції до прибуткового касового ордеру № 1202 від 28.10.2013р. (а.с.46,47). Що стосується платіжних квитанцій про придбання продуктів харчування, то на думку суду, при визначенні розміру матеріальних збитків надані позивачем квитанції врахуванню судом не підлягають, оскільки, як вбачається з відповіді Головного лікаря КЗ СОД «Сумська обласна клінічна лікарня» (а.с.107), стаціонарний хворий [PERSON] знаходився на дієті №15 (загальний стіл), тобто спеціальної дієти не потребував, будь-які обмеження в харчуванні лікарем не призначалися. Також з вищевказаної відповіді вбачається, що хворий [PERSON] після виписки зі стаціонару консультований амбулаторно лікарем-нейрохірургом 29.01.2013р. та 04.02.2013р., та обласним нейрохірургом 27.02.2013р., тому суд враховує витрати на придбання бензину, пов'язані з прибуттям до м.Суми на консультації саме в ці дні (квитанції №81 (нумерація суду) від 27.02.2013р., №96 від 29.01.2013р., №№,98,100 від 04.02.2013р. на загальну суму 599,79 грн.). Що стосується позовної вимоги про відшкодування заподіяної моральної шкоди, суд вважає, що в цій частині позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до ст.ст.23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування завданої внаслідок порушення її прав моральної шкоди, яка відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду). Так, рішенням від 27.07.2004 р. по справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства. У своєму рішенні у справі «Бурдов проти Росії», 7 травня 2002 року, Європейський суд прийшов до висновку, що внаслідок виявлених порушень, які не можна вважати виправленими тільки завдяки визнанню судом наявності правопорушення, заявник отримав певну моральну шкоду. Враховуючи, що позивач до теперішнього часу отримує моральні страждання, суд повинен керуватися при визначенні суми відшкодування моральної шкоди принципом справедливості, як того вимагає ст. 41 Конвенції. Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (ч.1 ст.1168 ЦК України). Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у пункті 3 своєї Постанови №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з подальшими змінами) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 9 цієї ж постанови роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до п.5 вказаної Постанови суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд наголошує, що моральна і фізична шкода після нанесення по суті є непоправними і не завжди можуть бути відшкодовані. Суд повинен зіставити глибину моральних страждань і суму заявлених компенсацій. При цьому враховуються загальні страждання, психологічний і фізичний стан заявника, погіршення його життєвих функціонувань. Моральні страждання, як правило, виявляються у відчуттях страху, сорому, приниження, переживаннях, зокрема, у зв'язку із ушкодженням здоров'я, а також в інших, несприятливих для людини випадках психологічного дискомфорту. Судом встановлено, що в результаті протиправних дій відповідача, що полягали в спричиненні позивачеві тяжких тілесних ушкоджень, позивач переніс фізичні та душевні страждання в результаті отримання інвалідності 3 групи (а.с.61), тобто поніс моральну шкоду. При цьому, виходячи з глибини фізичних та душевних страждань, які полягали у фізичному болю та стражданнях, яких [PERSON] зазнав у зв'язку з завданими йому тілесними ушкодженнями, у необхідності неодноразової явки до органів внутрішніх справ та суду, у перенесеному ним психологічному стресі, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через необхідність проводити тривалий час в медичних закладах на лікуванні, у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я (інвалідність) та неможливості відновлення його попереднього стану, враховуючи, що вказані вище обставини змінили умови повсякденного життя позивача у гіршу сторону, однак з урахуванням вимог розумності, виваженості і справедливості, розмір відшкодування завданої відповідачем позивачеві моральної шкоди слід визначити в сумі 15 000 грн., оскільки заявлена позивачем сума грошового відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн, на стягненні якого наполягає позивач, не відповідає фактичним обставинам справи, встановленим судом. Згідно з ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР , а саме п. 1 ст. 6 встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно зі ст.13 Конвенції кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Що стосується позовної вимоги про стягнення з [PERSON] на користь позивача витрат на послуги адвоката, який брав участь в якості представника потерпілого під час розгляду кримінального провадження відносно [PERSON], то така вимога задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Зі змісту положень частин 1 та 7 ст.128 КПК України вбачається, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред'явити цивільний позов, а якщо цивільний позов такою особою пред'явлений не був або був залишений без розгляду, вона має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства, що, зокрема, має місце в даному випадку. У відповідності до ч.2 ст.120 КПК України (в редакції, чинній станом на час розгляду кримінального провадження) витрати, пов'язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача та цивільного відповідача, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує у вироку або ухвалою (ч.1 ст.126 КПК України). Аналізуючи наведені норми, можна дійти висновку, що за своєю правовою природою понесені позивачем витрати на оплату правової допомоги при розгляді кримінального провадження в порядку Кримінального процесуального кодексу України в розумінні ст. 118 КПК України є процесуальними витратами, вони не відносяться до складу матеріальних вимог цивільного позову і не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні, оскільки питання про їх відшкодування підлягає вирішенню під час розгляду кримінального провадження згідно ст.ст. 124, 126 КПК України. Крім того, як вбачається з укладених між адвокатом Громовим Р.С. та [PERSON] (а.с.58,59) Договорів про надання правової допомоги № 01/02 від 30.01.2013 року та №01/27 від 21.05.2013 року, які у відповідності до п.7.1 набирають чинності з моменту їх підписання сторонами, у розділі 8 Договорів «Реквізити, адреси та підписи сторін» відсутні підписи потерпілого [PERSON], тобто вказані Договора ним не підписані. Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial