Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання за нею за набувальною давністю права власності на 13/50 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовано тим, що на те, що вона починаючи з 10 квітня 2001 року і по теперішній час зареєстрована і проживає у зазначеному будинку та користуються безперервно, відкрито та добросовісно протягом 18 років. Їй відомо, що 12 листопада 1982 року між її батьком [PERSON] та бабою [PERSON] було укладено договір міни житлових будинків. Відповідно до цього договору [PERSON] обміняв належну йому Ѕ частину будинку за адресою: [ADDRESS] на належний [PERSON] будинок за адресою: [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] , а [INFO] помер [PERSON] . Вказаний будинок не був прийнятий у встановлений законом термін, як спадщина спадкоємцями [PERSON] або набутий іншим законним шляхом третіми особами, а вона проживає у ньому відкрито і добросовісно, сплачує комунальні послуги та проводить в будинку поточні ремонти. З таких підстав позивач просить суд визнати за нею право власності на вказану частину домоволодіння разом із надвірними господарськими спорудами. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві та прохала їх задовольнити, дадавши, що рішенням Чигиринського районного суду від 01.07.2019 року було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27.01.1998 року на 1/2 частину будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Представник відповідача, в судове засідання не з`явився, надавши відзив на позов, де проти задоволення позову не заперечує та просить розглянути справу без участі представника відповідача. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони є сусідами позивача, а тому їм відомо, що починаючи з 1972 року у даному будинку проживали: баба позивача (мати батька позивача ), її батько , які згодом померли, та позивач зі свого народження. Вислухавши позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.10.1971 року та свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 18.07.1992 року позивач є дочкою [PERSON] . Як встановлено судом і вбачається з договору міни від 12.11.1982 року, посвідченого Чигиринською державною нотаріальною конторою, між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір міни житлових будинків, відповідно до якого [PERSON] обміняв належну йому Ѕ частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на належний [PERSON] будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про смерть від 13.05.1997 року [INFO] в с. Тіньки Чигиринського району Черкаської області у віці 98 років померла [PERSON] , про що в Книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис № 27. Як вбачається зі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 05.12.1997 року [INFO] в м. Чигирині Черкаської області у віці 56 років помер [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй на праві власності майно, в тому числі на Ѕ частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому на праві власності майно, в тому числі на будинок за адресою: [ADDRESS] . З наведеного випливає, що в 1/2 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , яка, зі слів позивача, приходиться їй бабою по лінії батька [PERSON] , відомостей про власника іншої 1/2 частини вказаного житлового будинку позивачем не надано. А відповідно до виписки з рішення № 7-321 від 27.04.2007 року виконавчим комітетом Чигиринської міської ради прийнято рішення про передачу у безоплатну власність [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,06 га за адресою: [ADDRESS] . Згідно даних Чигиринської державної нотаріальної контори № 994/01-16 від 27.11.2019 року спадкоємці із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не зверталися, спадкові справи не відкривалися, а після смерті [PERSON] було заведено спадкову справу № 12/1998. Згідно даних приватного нотаріуса Чигиринського районного нотаріального округу Костенко Н.В. № 622/01-16 від 25.11.2019 року та приватного нотаріуса Чигиринського районного нотаріального округу Кашицької О.Г. № 590/01-16 від 22.11.2019 року спадкоємці із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та [PERSON] не зверталися, спадкові справи не відкривалися. Звертаючись до суду із вказаним позовом позивач посилалась на те, що протягом тривало часу безперервно проживала разом у вказаному будинку, а саме з 2001 року і по даний час, відкрито та добросовісно користується будинком і має право на визнання права власності на 13/50 частин будинку, 1/2 частина якого належала [PERSON] , померлій [INFO] , за набувальною давністю. Однак, судячи з паспортних даних позивача, остання зареєстрована в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] з 10.04.2001 року, а право власності за набувальною давністю просить визнати на 13/50 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що свідчить про розбіжність у нумерації житлових будинків. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (ч. 4 ст. 344 ЦК України). При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. Приведена вище ч. 1 ст. 344 ЦК України передбачає можливість особи на набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю за умови, що вона добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18). Крім того, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Відповідно до роз`яснень наданих в п. 9 Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Також в п. 13 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомий давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Як встановлено судом з пояснень позивача, Чигиринським районним судом Черкаської області було прийнято рішення від 01.07.2019 року № 708/612/19 про задоволення позову [PERSON] до Чигиринської державної нотаріальної контори, [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке набрало чинності, предметом спору було визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.01.1998 року, виданого Чигиринською державною нотаріальною конторою на ім`я [PERSON] та зареєстроване в реєстрі за № 133, на 1/2 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд за адресою: [ADDRESS] . А відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, з досліджених матеріалів справи вбачається, що в даному випадку мова не йде про набувальну давність на спірний житловий будинок, оскільки вказана частина будинку є предметом спадкування і позивачу було відомо, що після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за заповітом звертався інший спадкоємець - [PERSON] , оскільки саме позивач була ініціатором визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним. Так, з огляду на те, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася до 01 січня 2004 року , то правовідносини, що виникли, регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно зі ст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст.525 ЦК УРСР). Відповідно до ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини в своїх рішенням вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). З урахуванням того, що вказана частина спірного жилого будинку є предметом спадкування після смерті [PERSON] , і даний факт не спростовано позивачем належними та допустими доказами, з чого випливає, що в даному випадку наявний спір про право. А відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Що стосується наданого представником відповідача відзиву про визнання позову, то відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України суд може прийняти визнання позову відповідачем лише у разі, якщо позовні вимоги та визнання позову не суперечать законодавству, а тому, на підставі вищенаведеного, суд не приймає визнання позову відповідачем. Таким чином, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed