Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-18 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та відповідача, їх заяви (клопотання), інші процесуальні дії у справі. В березні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] або Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив: - визнати недостовірною поширену [PERSON] інформацію про нього, яка була оголошена на загальних зборах (сході) громадян в смт. Любеч Ріпкинського району Чернігівської області, що відбулися [INFO], а саме: ?«Ось тут присутній депутат [PERSON] , який за «магаричи, горілкою», підкупом виборців, як і [PERSON] був обраний в селі Мохначі»; ?«Він неадекватний, ось і сьогодні притому, що він добре виступив на критику голови ради, він так же себе неадекватно веде і на сесіях, він хвора на голову людина»; ?«Він сказав, якщо жителі Любеча покличуть [PERSON] на голову, тоді він ще подумає, обиратись чи не обиратись?»; ?«Він такий самий як [PERSON] , вони разом працювали, один був начальником, а [PERSON] його підлеглим»; ?«Який він кандидат юридичних наук України? Він ніякий не кандидат чи професор. Потрібно ще перевірити, як того кандидата [PERSON] отримав»; - стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO], о 14 год. 00 хв., у будинку культури смт. Любеч Ріпкинського району відбувся сход громадян смт. Любеч. Він як депутат Любецької селищної ради також приймав участь у даному заході. В залі було багато людей, велась відеофіксація. За присутніх в залі потенційних виборців на майбутніх місцевих виборах, які відбудуться 25 жовтня 2020 року, [PERSON] , під час своєї промови, в присутності великої кількості осіб,поширив про нього, викладену вище інформацію, яка є недостовірною. Вважає, що його діловій репутації, як депутату, ймовірному кандидату під час майбутніх виборів завдано немайнової шкоди, що може перешкоджати у здійсненні вчасного особистого немайнового права у майбутньому. Крім того, йому завдана моральна шкода, яку він, після зменшення позовних вимог, оцінює в сумі 5 000 грн, виходячи з вимог ст.ст. 23, 1167 ЦК України. Ухвалою судді Ріпкинського районного суду Чернігівської області ПАВЛЕНКО О.В. від 19 березня 2020 року було задоволено заяву вказаної судді про самовідвід у даній справі, з передачею її до канцелярії суду для визначення іншого судді, в порядку, передбаченому ст. 14 ЦПК України. Ухвалою судді Ріпкинського районного суду Чернігівської області СТАШКІВА В.Б. від 20 березня 2020 відкрито провадження по справі та постановлено розглядати справу в спрощеному позовному провадженні, з викликом сторін. В судовому засіданні [PERSON] остаточні позовні вимоги підтримав, з підстав вказаних в позовній заяві. При цьому, зробив наголос на тому, що свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили поширення [PERSON] вказаної вище недостовірної інформації про нього [INFO] на загальних зборах громадян смт. Любеч, а свідки з боку [PERSON] , спростовуючи поширення останнім такої інформації, його оговорюють. Вказує, що він [INFO] особисто бачив [PERSON] , а [PERSON] знаходився біля нього. Вказує, що відповідач не спростував презумпції психічного здоров`я, хоча він, як мисливець періодично проходить медичні огляди. Зауважив, що він особисто розповідав [PERSON] про наукові здобутки, про великий стаж наукової та викладацької діяльності. В судовому засіданні [PERSON] категорично заперечив проти задоволення позовних вимог та просив в їх задоволенні відмовити, так як під час свого виступу на загальних зборах громадян смт. Любеч, він жодним чином не тільки не поширював інформацію, яка вказана в позовній заяві [PERSON] , а про останнього взагалі не згадував. Вказане підтверджують свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які користуються повагою в селищі. Вказує, що [PERSON] та [PERSON] його оговорюють. Крім того, у відзиві на позовну заяву йде мова про безпідставність позовних вимог [PERSON] через те, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних факті і недоліків, що має місце і в даному випадку. Крім того, вказується, що [PERSON] є публічною особою, межі допустимої критики відносно останнього є ширшими, ніж окремої пересічної особи. Представник Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області в судові засідання не з`являвся, просив розглядати справу у їх відсутність та відмовити в задоволенні позовних вимог до них, так як [PERSON] не є посадовою чи службовою особою Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, з ними в трудових відносинах не перебуває. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] , відповідач по справі [PERSON] , свідки [PERSON] , [PERSON] , являються депутатами Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області. При цьому, [PERSON] був обраний депутатом в одномандатному виборчому окрузі № 25 з додаткових виборів депутатів Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, що відбулися 30 червня 2019 р. та були призначені постановою Центральної виборчої комісії від 20.04.2019 р. № 847 "Про додаткові вибори депутатів сільських, селищних рад 30 червня 2019 року". Судом встановлено, що рішенням спеціалізованої вченої ради Харківського НУВС МВС України, на підставі прилюдного захисту дисертації, [PERSON] було присуджено науковий ступінь кандидата юридичних осіб, що підтверджується копією Диплома кандидата наук ([NUMBER]). Судом встановлено, що на сайті Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області наявне оголошення про те, що [INFO] о 14 год. 00 хв. в Любецькому будинку культури відбудеться схід громадян смт.Любеч Ріпкинського району Чернігівської області ([INFO]). За інформацією Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області жодним нормативно-правовим актом не передбачено ведення протоколу загальних зборів громадян (сходу) селища та аудіо-, відеофіксування вказаних зборів та фіксація присутніх осіб. Джерела права застосовані (не застосовані) судом. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу та член ради, здійснюючи депутатські повноваження, повинен дотримуватися таких правил депутатської етики не допускати образливих висловлювань, не використовувати у публічних виступах недостовірні або неперевірені відомості стосовно органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ і організацій, їх керівників та інших посадових чи службових осіб, депутатських груп, фракцій, окремих депутатів місцевих рад. Ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Також право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію, гарантується частиною четвертою ст. 32 Конституції України, ст.ст. 94, 277 ЦК України. Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною першою ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з частиною третьою ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. У ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. В рішеннях у справах "Обершлік проти Австрії (№ 1)", "Праґер та Обершлік проти Австрії", "Хендісайд проти Сполученого Королівства", "Лінгенс проти Австрії", Європейський суд з прав людини вказав, що: - стаття 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані; - при дотриманні умов § 2 статті 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на "інформацію" та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість; - розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Таким чином, згідно ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. В п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що спростування недостовірної інформації має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалась недостовірна інформація, а у разі якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 на 872-му засіданні Комітету міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться в резолюції №1165 (1998) Парламентської асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя. Політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, тим самим вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання. Отже, вони підлягають ретельному громадському контролю та потенційно можуть зазнати гострої критики в засобах масової інформації з приводу того, як виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для висвітлення їхніх вчинків і повинні це усвідомлювати. В постанові Верховного Суду від 22.04.2019 р. до таких осіб віднесено і депутата міської ради. За змістом ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Європейський суд з прав людини при застосуванні пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у справі «Ісмоїлов та інші проти Росії» зазначив, що слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину, та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин, так як останнє порушує принцип презумпції невинуватості. Презумпція психічного здоров`я, закріплена в ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачає, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Статтею 1166 ЦК України встановлено загальне правило, що шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Відповідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України). За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Оцінка суду. Враховуючи те, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено, як ведення протоколу загальних зборів громадян (сходу) селища, так і аудіо-, відеофіксування вказаних зборів, то на питання: «Чи поширював [PERSON] на загальних зборах громадян (сході селища) смт.Любеч Ріпкинського району Чернігівської області, які відбулися [INFO] в Любецькому будинку культури, вказані в позовній заяві, твердження?» можна відповісти виключно шляхом аналізу показань допитаних судом свідків. Судом допитано: - за клопотанням [PERSON] , свідків [PERSON] і [PERSON] , які підтвердили про поширення [PERSON] інформації про [PERSON] , в т.ч. про незадовільний психічний стан здоров`я [PERSON] , про обрання його депутатом ради шляхом підкупу, про незаконність присудження [PERSON] наукового ступеню, тощо; - за клопотанням [PERSON] , свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які заперечують розповсюдження [PERSON] негативної інформацію про [PERSON] на загальних зборах громадян смт. Любеч [INFO] та про відсутність на них свідка [PERSON] .. Оцінивши показання вказаних свідків: - у суду відсутні підстави ставити під сумнів показання свідків [PERSON] і [PERSON] ; - судом надається перевага показанням свідків [PERSON] і [PERSON] над показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ; - суд ставиться критично до показань даних свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. При цьому, до тверджень [PERSON] , показань свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відсутність [PERSON] на сході села, суд ставиться критично, так як на сході села не фіксуються присутні особи, вони можуть не бачити осіб, які долучились до сходу пізніше. Відтак підтвердженим є факт, що [PERSON] поширив на загальних зборах громадян (сході селища) смт.Любеч Ріпкинського району Чернігівської області, які відбулися [INFO] в Любецькому будинку культури про [PERSON] інформацію. При цьому, ні [PERSON] , ні [PERSON] не відтворили з точністю зміст тверджень [PERSON] , але вони підтвердили суть тверджень останнього про [PERSON] , в т.ч. про незадовільний психічний стан здоров`я [PERSON] , про обрання його депутатом шляхом підкупу виборців, про незаконність присудження [PERSON] наукового ступеню, про подібність [PERSON] та [PERSON] , тому суд дасть оцінку не точним фразам, які викладені в позовній заяві, а їх суті. Враховуючи наведені вище розмежування фактів та оціночних суджень, які дані в національному законодавстві та в прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що на загальних зборах громадян (сході селища) смт.Любеч Ріпкинського району Чернігівської області, які відбулися [INFO] в Любецькому будинку культури [PERSON] поширив, як твердження про факти існування яких повинно бути підтверджене відповідачем, так і оціночні судження, тобто вираження поглядів і суб`єктивної думки одного депутата селищної ради відносно іншого депутата селищної ради, які не містять твердження про факти та які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності. Так, оціночними судженнями є твердження [PERSON] про подібність [PERSON] до [PERSON] , так як це є суб`єктивний погляд [PERSON] на особу [PERSON] , при тому, що по справі не встановлено, що порівняння до [PERSON] є негативом. На думку суду, оціночними судженнями є твердження [PERSON] про політичне майбутнє [PERSON] , так як Конституцією України та відповідними Законами закріплено право громадянина обиратися на виборні посади і реалізації такого права позивачем не є порушенням норм чинного законодавства, порушенням принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття. Крім того, оскільки адекватна поведінка це уміння передбачити дії інших людей та робити свої дії зрозумілими і зручними для них, розуміння очікувань оточення, знання й використання соціальних шаблонів, правил тощо, то на думку суду оціночними судженнями є твердження [PERSON] про неадекватність [PERSON] , так як це є суб`єктивний погляд [PERSON] , який не є фахівцем в галузі психології, на психологічні якості [PERSON] .. Сумніви [PERSON] щодо правомірності присудження [PERSON] наукового ступеня кандидата юридичних осіб є також оціночними судженнями [PERSON] , так як Порядок присудження наукових ступенів і присвоєння вченого звання старшого наукового співробітника, який був затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 07.03.2007 р. № 423, який діяв на момент присудження [PERSON] наукового ступеню та Порядок присудження наукових ступенів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 24.07.2013 р. № 567 чітко регламентують суб`єктів, які задіяні в процедурі присудження наукових ступенів, а відтак оцінка правомірності присудження наукового ступеню іншими особами, в т.ч. і пересічними громадянами є їх суб`єктивним судженням. В той же час, враховуючи те, що на законодавчому рівні (ч. 1 ст. 160 КК України) закріплена кримінальна відповідальність за підкуп виборців (за прийняття пропозиції, обіцянки або одержання виборцем, учасником референдуму для себе чи третьої особи неправомірної вигоди за вчинення чи невчинення будь-яких дій, пов`язаних з безпосередньою реалізацією ним свого виборчого права або права голосу (відмова від участі в голосуванні, голосування на виборчій дільниці (дільниці референдуму) більше одного разу, голосування за окремого кандидата на виборах або відмова від такого голосування, передання виборчого бюлетеня (бюлетеня для голосування на референдумі) іншій особі), незалежно від фактичного волевиявлення особи та результатів голосування, приймаючи до уваги те, що [PERSON] не довів, що [PERSON] засуджувався за підкуп виборців під час обрання його депутатом в одномандатному виборчому окрузі № 25 з додаткових виборів депутатів Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, які відбулися 30 червня 2019 р. та не довів того, що, на час поширення оспорюваної інформації, стосовно позивача складено та повідомлено про підозру у тому кримінальному правопорушенні, про яке зазначив відповідач у своєму виступі, на думку суду, твердження [PERSON] про обрання [PERSON] депутатом Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області в шляхом підкупу виборців не є оціночним судженням, а є твердженням про факт - чіткою заявою, зробленою за відсутності вироку, про те, що особа вчинила злочин, що порушує принцип презумпції невинуватості та не відповідає дійсності, при тому, що [PERSON] був зобов`язаний діяти не виходячи за встановлені межі, в інтересах "захисту репутації і прав інших осіб", включаючи презумпцію невинуватості. З огляду на презумпцію психічного здоров`я, на думку суду, твердження [PERSON] про незадовільний стан психічного здоров`я [PERSON] не є оціночним судженням, а є твердженням про факт - чіткою заявою, зробленою за відсутності доказів про наявність у [PERSON] незадовільного стану психічного здоров`я, що не відповідає дійсності. Враховуючи те, що позивач [PERSON] довів сукупність обставин, які є юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для часткового задоволення дифамаційного позову: по-перше, поширення інформації, по-друге, те, що поширена інформація стосується його, по-третє, поширення недостовірної інформації, по-четверте, поширення інформації, що порушує його особисті немайнові права, що має наслідком визнання такою, що не відповідає дійсності поширену [PERSON] на загальних зборах громадян (сході селища) смт.Любеч Ріпкинського району Чернігівської області, які відбулися [INFO] в Любецькому будинку культури інформацію про: - обрання [PERSON] депутатом в одномандатному виборчому окрузі № 25 з додаткових виборів депутатів Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, які відбулися 30 червня 2019 р. шляхом підкупу виборців; - незадовільний стан психічного здоров`я [PERSON] .. Враховуючи приписи Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», суд приходить до висновку, що належним відповідачем по справі - особою, яка повинна відповідати за розповсюдження [PERSON] вказаної інформації є сам [PERSON] , як депутат Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, тому він повинен нести персональну відповідальність за розповсюдження завідомо недостовірної інформації про [PERSON] .. Вказане свідчить про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області. Врахувавши вищеописані характер і спосіб завдання душевних страждань і тривоги позивачу [PERSON] поширенням [PERSON] на загальних зборах громадян (сході селища) смт.Любеч Ріпкинського району Чернігівської області, які відбулися [INFO] в Любецькому будинку культури інформації про: обрання [PERSON] депутатом в одномандатному виборчому окрузі № 25 з додаткових виборів депутатів Любецької селищної ради Ріпкинського району Чернігівської області, які відбулися 30 червня 2019 р. шляхом підкупу виборців та про незадовільний стан психічного здоров`я [PERSON] , що порушує особисті немайнові права останнього на честь та гідність, врахувавши вимоги розумності і справедливості, приймаючи до уваги і матеріальне становище [PERSON] , який є пенсіонером та у 2019 р. його пенсія складала 31 822 грн ([INFO]), суд знаходить, що розмір відшкодування моральної шкоди належить визначити у розмірі 2 500 грн, яку слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] .. Розподіл судових витрат. Згідно ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір у розмірі 1 051 грн, пропорційно задоволеним вимогам. При цьому, відсутні підстави для стягнення з [PERSON] вартості пального в сумі 315 грн, так надана квитанція не підтверджує понесення саме [PERSON] вказаних витрат.

Outcome: partial