Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

24 червня 2020 року [PERSON] , через свого представника - адвоката Меланчука І.В., звернулася до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із указаною позовною заявою. В обґрунтування позову вказувала, що вона працювала з 27.09.1993 р. по 30.10.1996 р. - на посаді машиніста конвеєра збагачувальної фабрики № 1 Північний ГЗК, з 31.10.1996 р. по 01.10.2007 р. - на посаді машиніста конвеєра рудозбагачувальної фабрики №1 ВАТ "Північний ГЗК", правонаступником яких є Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», виконувала роботи, які характеризувалися впливом на організм пилу, параметри якого перевищували ГДК через недосконалість технологічного процесу. Вищезазначені факти підтверджується актом № 36 Форми П-4 «Розслідування хронічного професійного захворювання» , Інформаційною довідкою про умови праці працівника при підозрі в нього професійного захворювання від 11.04.2011 р. та трудовою книжкою. У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, з вини відповідача, нею отримано хронічне професійне захворювання. Відповідно до п.п. 9, 10, 14 акту № 36, 16.10.2012 року Клінікою професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці НАМН України», їй встановлено наступний діагноз: Пневмоконіоз (t/t, 1/1), ЛН І ст. (першого ст.)- за рестриктивним типом. Код - J62.8. Супутній діагноз: ІХС (дифузний кардіосклероз) - код І20.8, гіпертонічна хвороба ІІ ст.-код І11, СН 0 ст. Хронічний холіцистит в стадії ремісії - код К 81.1 Дисциркуляторна енцефалопатія І-ІІ ст. - код І.69.8 Хронічна вертеброгенна цервікотораколюмбалгія - код М54.8. Відповідно до п. 17 акту № 36, причиною виникнення професійного захворювання є - робота протягом 14 років в умовах дії на організм наступних шкідливих факторів: пил з вмістом вільного кремнію діоксиду кристалічного до 10% - 8,9:29,3 мг/м3, при ГДК 4,0 мг/м3. Відповідно до п.19 акту № 36, професійне захворювання отримано внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку адміністрації відповідача, яка не виконувала вимоги ст.153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці». У зв`язку із заподіянням шкоди вона 28.01.2013 року вперше пройшла огляд медико-соціальною експертною комісією, де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 10% по ХОЗЛ з 16 січня 2013 року безстроково, рекомендовано медикаментозне лікування, вироби медичного призначення, що підтверджується довідкою «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії 10ААА №113141. У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно відчуває задишку при помірному фізичному навантаженні, приступоподібний кашель з виділенням слизового-в`язкого харкотиння, важкість у грудній клітці, періодичний головний біль, запаморочення при підвищенні артеріального тиску, зниження зору, стійкий біль та обмеження рухів у шийному та п/крижовому відділах хребта, біль у крупних суглобах рук та ніг, затруднення під час ходи, загальна слабкість. Тривалий процес лікування, позбавляє її можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання, вона постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Вказане постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному стані, який в тому числі не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. Просить стягнути на свою користь з відповідача 94460 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. Ухвалою судді від 25.06.2020 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено відповідачу право подати клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. 27 липня 2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, у якому останній просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що робота на гірничодобувному підприємстві обумовлена наявністю шкідливих виробничих факторів, та усунути дані фактори неможливо з об`єктивних причин. При цьому тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці залежить виключно від нього самого і не залежить від роботодавця. Крім того, за роботу в шкідливих умовах праці відповідач надавав позивачу встановлені чинним законодавством і колективним договором пільги і компенсації, оплату праці у підвищеному розмірі, додаткові відпустки, профілактичне харчування. Крім того, тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від неї самої, тому існує причинно-наслідковий зв`язок між діями самої потерпілої, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у неї професійного ушкодження здоров`я, а не тільки дії роботодавця, який маючи необхідні дозволи на здійснення небезпечних робіт, не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Також наявність моральних страждань позивач зобов`язана довести характер і обсяг своїх моральних, фізичних чи душевних (психічних) страждань, а суд повинен оцінювати їх на підставі належних і допустимих доказів відповідно до норм ЦПК. У зв`язку з чим відповідач вважає, що наведені в позовній заяві пояснення щодо характеру і глибини моральних страждань, вимушених змін і обмежень в житті, яких позивач зазнає внаслідок професійного захворювання, є перебільшеним та не відповідають дійсним обставинам справи, при цьому вони не є особистими поясненнями, а представляють собою стандартні формулювання загального змісту, що використовуються адвокатом. 22.09.2020 року до суду надійшла заява представника позивача Меланчука І.В. , в якій зазначено, що позивач не потребує додаткового часу для надання відповіді на відзив на позовну заяву, просить задовольнити позов, врахувавши висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах. Дослідивши письмові докази у справі в порядку спрощеного позовного провадження, суд приходить до наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач працювала в період часу: 27.09.1993 р. по 30.10.1996 р. - на посаді машиніста конвеєра збагачувальної фабрики № 1 Північний ГЗК, з 31.10.1996 р. по 01.10.2007 р. - на посаді машиніста конвеєра рудозбагачувальної фабрики №1 ВАТ "Північний ГЗК", правонаступником яких є Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», що підтверджується трудовою книжкою та не оспорюється сторонами (а.с. 36-41). Згідно довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги від 28.01.2013 року, серії 10 ААА, № 113141, позивачу встановлено 10% втрати професійної працездатності з 16.01.2013 року безстроково (а.с. 9-10). Відповідно до Акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30.11.2012 р. підставою для виникнення професійних захворювань стало те, що позивач, працюючи з 27.09.1993 р. по 30.10.1996 р. - на посаді машиніста конвеєра збагачувальної фабрики № 1 Північний ГЗК, з 31.10.1996 р. по 01.10.2007 р. - на посаді машиніста конвеєра рудозбагачувальної фабрики №1 ВАТ "Північний ГЗК", виконувала роботи, які характеризувалися впливом на організм пилу, параметри якого перевищували ГДК через недосконалість технологічного процесу. Причинами виникнення професійного захворювання позивача слугували наступні чинники - робота протягом 14 років в умовах дії на організм наступних шкідливих факторів: пил з вмістом вільного кремнію діоксиду кристалічного до 10% - 8,9:29,3 мг/м3, при ГДК 4,0 мг/м3. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов`язку відповідач не виконав. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Із дослідженого судом медичного висновку від 16.10.2012 р. щодо [PERSON] вбачається, що позивач має професійні захворювання: Пневмоконіоз (t/t, 1/1), ЛН І ст. (першого ст.)- за рестриктивним типом (а.с.21), та супутній діагноз ІХС (дифузний кардіосклероз), гіпертонічна хвороба ІІ ст., СН 0 ст. Хронічний холіцистит в стадії ремісії. Дисциркуляторна енцефалопатія І-ІІ ст. Хронічна вертеброгенна цервікотораколюмбалгія (а.с.22). У зв`язку з викладеним, [PERSON] має підтверджені скарги на біль в шийно-грудному та поперековому відділах хребта, задухи при помірному фізичному навантаженні, головний біль, головокружіння, підвищення артеріального тиску, загальна слабкість. За рекомендаціями лікарів [PERSON] має постійно приймати ліки, перебувати під наглядом лікарів, проходити щорічні курси відновної терапії, оздоровлення в санаторіях та ін. Як вбачається з досліджених актів розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, причиною виникнення професійного захворювання позивача є робота в умовах впливу шкідливих виробничих факторів (14 років). Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємства, де працювала позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконувала роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімає з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не бере до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення їй моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом також встановлено, що в зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратила професійну працездатність у розмірі 10% починаючи з 16.01.2013 року. Як наслідок позивач вже з 59 років була обмежена у життєдіяльності, не мала змоги вести звичайне життя, тому що постійно зазнає та терпить фізичний біль, в зв`язку з чим була позбавлена можливості вести активний спосіб життя, аж до теперішнього часу. Отже, враховуючи те, що позивач працювала на підприємстві відповідача впродовж 14 років у шкідливих умовах виробничого середовища, їй встановлено 10 % втрати працездатності, а також характер професійного захворювання, пов`язаного із спричиненням їй фізичних і моральних страждань, його тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач при визначенні розміру моральної шкоди у сумі 94460 грн керувалася розміром мінімальної заробітної плати на 2020 рік. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв`язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 30 000 грн, вважаючи суму, що вимагає позивач завищеною. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають відшкодуванню судові витрати: 840 грн. 80 коп. судового збору на користь держави. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial