Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулась позивач, в обгрунтування якого зазначила, що від шлюбу з відповідачем вона має дитину [PERSON], [INFO]. З відповідачем вона не проживає, шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу дитина проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Її син має хронічні захворювання, які потребують лікування. Тому для обстеження, їм з сином необхідно виїхати на підконтрольну територію, для чого необхідна згода батька, місцеперебування якого їй невідоме. На підставі викладеного, надати дозвіл на багаторазові виїзди (в'їзди) на тимчасово непідконтрольну територію України через лінію зіткнення у Луганську та Донецьку області у її супроводі без згоди батька до досягнення дитиною 16-річного віку. Позивач у судове засідання не з'явилась. Про дату та час судових засідань була повідомлена належним чином. До суду засобами поштового зв'язку надійшла заява про розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, шляхом розміщення повісток про виклик на офіційному веб-порталі «Судова влада України» та сторінці Троїцького районного суду Луганської області. Причини неявки суду відповідач не повідомив. Заперечень на позов ним надано не було. Судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, приходить до наступного. Згідно ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України визначає, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач та відповідач з 06 вересня 2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська від 24 січня 2012 розірвано (а.с. 8). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10.09.2004 року, позивач та відповідач є батьками [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, а у статті 18 даної Конвенції зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У статті 4 Конвенції «Про контакт з дітьми» від 15 травня 2003р., яка ратифікована Україною Законом №166-V від 20.09.2006 та набрала чинності для України з 1 квітня 2007р. зазначено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. У відповідності до вимог статті 7 Сімейного кодексу України, дитині має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом положень статей 141, 150-152, 155, 157 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані забезпечити дитині належні виховання, розвиток, матеріальне забезпечення. За загальним правилом питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 3 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері. Відповідно до частини 1 статті 1 даного Закону громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. Згідно з пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Разом з тим, сам по собі факт звернення [PERSON] до суду свідчить про відсутність згоди батька на надання виїзду дитини за кордон. Як вбачається з позовної заяви позивач просила надати дозвіл дитині на багаторазові виїзди (в'їзди) на тимчасово непідконтрольну територію України через лінію зіткнення у Луганську та Донецьку області у її супроводі без згоди батька до досягнення дитиною 16-річного віку для обстеження та лікування, а також для виготовлення паспортного документу. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про надання дозволу на виїзд (в'їзд) неповнолітньої дитини в зону проведення антитерористичної операції у її супроводі без згоди батька [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved