Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, просив суд зобов`язати відповідача внести зміни до генерального плану села Бузова Києво-Святошинського району Київської області, затвердженого рішенням 16 сесії 7 скликання Бузівської сільської ради № 31 від 16.03.2017, в частині перепланування дороги Проектна, 152 в межах земельної ділянки площею 0,0886 га (кадастровий номер 3222480801:01:006:5015), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,0886 га (кадастровий номер 3222480801:01:006:5015), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Позивач стверджував, що 04.09.2019 він звернувся до відділу містобудування та архітектури Києво-Святошинської РДА із заявою про видачу будівельного паспорта для забудови земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зі слів позивача, 11.09.2019 відділ містобудування та архітектури Києво-Святошинської РДА листом за № 17/06/100 повідомив його про те, що згідно з чиним генеральним планом села Бузова Києво-Святошинського району Київської області, затвердженим рішенням 16 сесії 7 скликання Бузівської сільської ради № 31 від 16.03.2017, на його земельній ділянці передбачається проходження проектної дороги, де будівництво житлового будинку не запроектовано. Позивач вважав, що рішення відповідача № 31 від 16.03.2017 про затвердження генерального плану села Бузова порушує його права, що громадські слухання щодо врахування громадських інтересів під час розроблення проекту містобудівної документації «Генеральний план села Бузова Києво-Святошинського району Київської області» було проведено з порушеннями. З урахуванням викладеного позивач звернувся до суду із даним позовом. Ухвалою судді від 23.12.2019 було відкрито загальне позовне провадження у цій справі. Ухвалою суду від 13.03.2020 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 08.07.2020 Бузівська сільська рада подала відзив на позовну заяву, в якому вказала, що спірне рішення жодним чином не позбавляє позивача володіти, користуватись та розпоряджатись його земельною ділянкою, що не було порушено порядку розроблення та затвердження спірного генерального плану, більш того, зміни до генерального плану можуть вноситись не раніше ніж один раз на 5 років, що спірне питання відноситься до виключної компетенції органу місцевого самоврядування і суд не може вирішувати його. З огляду на викладене, Бузівська сільська рада просила суд відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 15.09.2021 було залучено до участі у справі в якості відповідача правонаступника відповідача Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Дмитрівську сільську раду Бучанського району Київської області. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки площею 0,0886 га (кадастровий номер 3222480801:01:006:5015), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.03.2014 за індексним № 19588176. Вказане підтверджується і витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0003578372019 від 13.08.2019. 16.03.2017 відповідачем було прийнято рішення № 31 про затвердження Генерального плану села Бузова. 04.09.2019 позивач подав до відділу містобудування та архітектури Києво-Святошинської РДА заяву на видачу будівельного паспорта для забудови зазначеної земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 11.09.2019 відділ містобудування та архітектури Києво-Святошинської РДА листом за № 17/06/100 повідомив позивача про те, що згідно з чинним генеральним планом села Бузова Києво-Святошинського району Київської області, затвердженим рішенням 16 сесії 7 скликання Бузівської сільської ради № 31 від 16.03.2017, на його земельній ділянці передбачається проходження проектної дороги, де будівництво житлового будинку не запроектовано, тому відділом прийнято рішення про відмову у видачі позивачу будівельного паспорту у зв`язку з невідповідністю намірів забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні. Доказів звернення позивача до Бузівської сільської ради та її правонаступника Дмитрівської сільської ради з проханням внести зміни до Генерального плану села Бузова суду надано не було. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 №715-р "Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Київської області" визначено адміністративні центри та затверджено території територіальних громад Київської області, зокрема, Дмитрівську територіальну громаду із центром у с. Дмитрівка, до складу якої входять Дмитрівська, Бузівська, Личанська, Петрушківська, Шпитьківська територіальні громади. Згідно з пп. 2 п. 2 розділу II Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення територій та адміністративних центрів територіальних громад" установлено, що у 2020 році перші місцеві вибори депутатів сільських, селищних, міських рад і відповідних сільських, селищних, міських голів територіальних громад, території яких затверджено Кабінетом Міністрів України на підставі Закону, проводяться одночасно з черговими місцевими виборами 2020 року. Відповідно до пп.пп. 3, 4 п. 2 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення територій та адміністративних центрів територіальних громад": вибори депутатів сільських, селищних, міських рад, сільських, селищних, міських голів, старост сіл, селищ територіальних громад, які увійшли до складу територіальних громад, території яких затверджено Кабінетом Міністрів України на підставі цього Закону, не проводяться; повноваження сільських, селищних, міських рад, сільських, селищних, міських голів, старост сіл, селищ територіальних громад, які увійшли до складу територіальних громад, території яких затверджено Кабінетом Міністрів України на підставі цього Закону, припиняються в день набуття повноважень сільських, селищних, міських рад, обраних на перших місцевих виборах у 2020 році відповідно до підпункту 2 цього пункту. З огляду на п. 42 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації. З огляду на ч. 2 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Відповідно до ч. 9 ст. 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» зміни до генерального плану населеного пункту можуть вноситися не частіше, ніж один раз на п`ять років. Такі зміни вносяться органом місцевого самоврядування, який затверджував генеральний план населеного пункту. Питання про дострокове внесення змін до генерального плану населеного пункту може порушуватися за результатами містобудівного моніторингу перед відповідною сільською, селищною, міською радою відповідною місцевою державною адміністрацією. У разі виникнення державної необхідності рішення щодо доцільності внесення змін до генерального плану населеного пункту приймається Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.п. 5.1-5.3 Порядку розроблення містобудівної документації, затвердженого Наказом регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 290 від 16.11.2011, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.12.2011 за № 1468/20206, рішення щодо внесення змін у містобудівну документацію приймається на підставі: результатів моніторингу її реалізації, який проводиться відповідно до Порядку проведення містобудівного моніторингу, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 01.09.2011 № 170, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.11.2005 за № 1268/20006; виникнення умов для зміни масштабів та характеру розвитку населеного пункту; змін у видах функціонального використання окремих територій; необхідності вирішення екологічних та інженерних питань; виникнення потреби у розміщенні об`єктів державного, регіонального значення, а також таких, що забезпечують громадські інтереси; необхідності реалізації інвестиційних програм і проектів. Необхідність та параметри внесення змін до містобудівної документації обґрунтовуються відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури. Внесення змін до містобудівної документації чи окремих її розділів здійснюється шляхом розроблення проекту змін до такої містобудівної документації, який після затвердження стає її невід`ємною частиною. У постанові від 11.09.2018 у справі № 712/10864/16-а Велика Палата Верховного Суду вказала, що суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, суди не можуть підміняти інші органи влади та зобов`язувати уповноважений орган прийняти рішення визначеного судом змісту. З огляду на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 30.01.2020 у справі № 761/30025/16-ц, що ґрунтується на правовому висновку Великої Палати верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Зважаючи на ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, в результаті аналізу правових норм та судової практики, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків. Затвердженням Бузівською сільською радою Генерального плану села Бузова було порушено право позивача на використання його земельної ділянки за цільовим призначенням. Разом з тим, позивач не оскаржує рішення Бузівської сільської ради про затвердження Генерального плану села Бузова, а прагне в судовому порядку спонукати сільську раду прийняти рішення про внесення змін до Генерального плану села Бузова, при чому Бузівську сільську раду, яка наразі після адміністративно-територіальної реформи та внесення змін до законодавчих актів, які процитовано вище за текстом, вже немає повноважень органу місцевого самоврядування, предмет позову позивач також не змінював після заміни відповідача на його правонаступника, а за межі позовних вимог суд виходити не має права з огляду на принцип диспозитивності цивільного процесу. Отже, вимоги позивача з огляду на їх зміст звернуті до неналежного відповідача, оскільки Дмитрівська сільська рада у будь-якому разі не може виконати рішення суду про зобов`язання Бузівської сільської ради внести зміни до генерального плану села. Крім того, суд не може зобов`язати сільську раду внести зміни до генерального плану населеного пункту, так як таке рішення відноситься до виключної компетенції органу місцевого самоврядування, і суд в такому випадку не може підміняти цей орган та зобов`язувати його прийняти рішення визначеного змісту. До того ж, зміни до генерального плану населеного пункту можуть вноситись не раніше ніж через 5 років, крім випадків, визначених Законом. Наразі цей строк не закінчився, доказів існування підстав для дострокового внесення змін до генерального плану села Бузова позивачем суду надано не було. А отже, позов не підлягає задоволенню. З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні позову, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд залишає судові витрати за позивачем. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на вищенаведене, враховуючи правові висновки Верховного Суду,

Outcome: dismissed