Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перко", [PERSON] , [PERSON] , реєстраційної служби Івано- Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області, Приватного підприємства "Екватор-ІФ" про визнання недійсним Договору №2014-133 від 22.02.2014 року та Свідоцтва про право власності [NUMBER], скасування рішення Державного реєстратора Івано-Франківського міського управління юстиції №18707992 від 19.01.2015 року про державну реєстрацію за [PERSON] та [PERSON] права власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS]; витребування з чужого незаконного володіння та визнання права власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що відповідно до п. 2 Інвестиційного договору від 04.02.2014 року, укладеного між ПП «Екватор-ІФ» та ТОВ «Перко», останнім передано ПП «Екватор-ІФ» функції замовника будівництва житлового будинку по [ADDRESS] , із ексклюзивним правом продажу квартир. 29.04.2014 року між позивачем та Приватним підприємством «Екватор-ІФ» був укладений договір купівлі-продажу майнових прав № 2014-04-26-50/А на квартиру [ADDRESS]. Умови договору позивачем виконані у повному обсязі, а ПП «Екватор-ІФ», відповідно до п. 1.3 договору купівлі-продажу майнових прав зобов`язувалось після введення будинку в експлуатацію оформити відповідні правовстановлюючі документи. Багатоквартирний будинок з вбудованими приміщеннями громадського призначення, місцезнаходження об`єкта: [ADDRESS], закінчений будівництвом, що підтверджується декларацією про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою Інспекцією ДАБК в Івано-Франківській області від 02.03.2014 року № ІФ 14314066031. Рішенням виконкому Крихівецької сільської ради від 24.04.2014 року № 52 присвоєно поштову адресу багатоквартирному житловому будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення в [ADDRESS] . Згідно відомостей Реєстру інвесторів по будівництву будинку по [ADDRESS] ТОВ «Перко» станом на 31.01.2016 року власником про інвестованої ним квартири значиться [PERSON] та [PERSON] , із вказаною особами укладено договір № 2014-133 від 22.02.2014 року. За ними зареєстровано державним реєстратором право власності на вказану квартиру, видано Свідоцтво про право власності № 32396782. Шляхом укладення Договору № 2014-133 від 22.02.2014 року ТОВ «Перко» розпорядилося проінвестованим ним житловим приміщенням. Про вказаний договір він дізнався лише 10.07.2017 року шляхом отримання відомостей з Реєстру речових прав на нерухоме майно. За таких обставин позивач просить визнати недійсним Договір № 2014-133 від 22.02.2014 року, укладений між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ "Перко", визнати недійсним свідоцтво про право власності № [NUMBER] , скасувати рішення державного реєстратора Івано-Франківського міського управління юстиції № 18707992 від 19.01.2015 року про державну реєстрацію за [PERSON] та [PERSON] права власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS]; витребування з чужого незаконного володіння та визнання права власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS]. 17.05.2018 року Відповідач [PERSON] подала до суду відзив, у якому заперечує позовні вимоги, зазначаючи, що вона уклала основний договір купівлі-продажу спірної квартири та проінвестувала будівництво, в установленому порядку провела її державну реєстрацію з отриманням Свідоцтва про право власності, з часу проведення державної реєстрації набула право власності на спірну квартиру. Як вбачається з договору № 2014-04-26-50/А купівлі-продажу майнових прав, на який посилається позивач, продаж майнових прав проведено ПП «Екватор-ІФ», який не є власником об`єкта будівництва, до того ж на спірну квартиру, яка вже була предметом укладеного раніше з нею основного договору купівлі-продажу та раніше оплаченої нею. В задоволені позову просила відмовити в повному обсязі (а.с.181-184). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] . вимоги позову підтримав та просив його задоволити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Небилович А.М. вимоги позову заперечив та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представники відповідача ТОВ «ПЕРКО» - адвокати Калинюк Р.С. та Помазановська О.І. вимоги позову заперечили та просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоча в належний спосіб повідомлялися про час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомили. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає наступне. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із ксерокопії договору від 29.04.2014 року укладеного між ПП «Екватор-ІФ» (Сторона-2) та [PERSON] (Сторона 1 ) № 2014-04-26-50/А купівлі продажу майнових прав, Сторона-2 передає Стороні-1 майнове право, яке полягає у праві Сторони-1 вимагати передачі останній у власність новозбудованої квартири (далі -« Майнове право»), визначеної у п.1.2. цього Договору (схема розміщення квартири у складі будинку додається у додатку до цього Договору) у будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]) (надалі-Об`єкт), а Сторона-1 зобов`язується сплатити Стороні-2 вартість квартири згідно з п.3.1. цього Договору та прийняти новозбудовану квартиру зазначену у п. 1.2. цього Договору на умовах цього Договору. Характеристика квартири: поверх 7, № квартири [ADDRESS] , кількість кімнат 2, загальна проектна площа 64 кв.м. (а.с. 21-23). Як вбачається з ксерокопії квитанцій до прибуткового касового ордера від 25.06.2014р, 08.05.2014р.,28.05.2014,29.04.2014 р. [PERSON] вніс грошові кошти на загальну суму у розмірі 243 800 грн. на рахунок ПП «Екватор-ІФ» (а.с. 24). Згідно реєстру інвесторів по будівництву багатоквартирного будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , станом на 01.10.2014 року (реєстр сформовано у відповідності до Попередніх договорів) щодо квартири [ADDRESS] на 7 поверсі, інвестиційних договорів не укладалося (а.с.29-31). Згідно реєстру інвесторів по будівництву багатоквартирного будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] станом на 31.10.2016 року (реєстр сформовано у відповідності до Основних договорів) щодо квартири [ADDRESS] на 7 поверсі - інвесторами зазначено [PERSON] та [PERSON] (а.с.32-35). 22.02.2014 року між ТОВ «Перко» та [PERSON] , [PERSON] було укладено основний договір № 2014-133 купівлі-продажу квартири, згідно якого Продавець зобов`язується передати у власність [PERSON] та [PERSON] квартиру, яка знаходиться в багатоквартирному будинку за адресою - [ADDRESS], загальною площею 61,9 кв .м . , під`їзд 5 , поверх 7 , остаточна вартість - 406 064 грн. (а.с. 36). Рішенням виконавчого комітету Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради від 24.04.2014 року № 52 багатоквартирному житловому будинку з вбудованими житловими приміщеннями, присвоєно поштову адресу [ADDRESS] (а.с.27). Відповідно до акту приймання-передачі від 14.10.2014 року ТОВ «Перко» передало [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS], загальною площею 61,9 кв.м., під`їзд 5, поверх 7 (а.с.129). З витягу інвесторів по будівництву багатоквартирного будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , слідує , що [PERSON] та [PERSON] є його інвесторами (а.с. 130). 11.03.2015 року відповідачам [PERSON] та [PERSON] видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - двохкімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 61,9 кв.м., житловою площею 35,4 кв.м. (а.с. 138). В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що він виконав умови договору у повному обсязі та сплатив вартість майна за договором купівлі-продажу майнових прав № 2014-04-26-50/А від 29.04.2014 року (а.с. 21). Також на підтвердження заявлених вимог позивач надав суду ксерокопію інвестиційного договору на капітальне будівництво багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення від 04.02.2014 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Перко» та Приватним підприємством «Екватор ІФ» (а.с.15-20). Проте, в судовому засіданні представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Перко» заперечував факт укладення інвестиційного договору та пояснив, що даний договір між Товариством з обмеженою відповідальністю «Перко» та Приватним підприємством «Екватор ІФ» не укладався. Доказів того, що позивач [PERSON] укладав договори купівлі-продажу майнових прав по спірному об`єкту нерухомості з Товариством з обмеженою відповідальністю «Перко», суду не представлено. З копії відомостей наданої позивачем щодо декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою Інспекцією ДАБК в Івано-Франківської області за № ІФ 143140660314, вбачається, що будівництво багатоквартирного будинку здійснювало Товариство з обмеженою відповідальністю «Перко», яке зазначено як замовником так і підрядником (а.с.23). Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. В постанові від 15 травня 2013 у справі № 6-36цс13 Верховний Суд України висловив наступну правову позицію. Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Закон України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст. 3 Закону). Майнові права на нерухомість, що є об`єктом будівництва (інвестування), не є речовими правами на чуже майно, тому що об`єктом цих прав не є «чуже майно», а також не є правом власності, оскільки об`єкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього. Отже, майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Правовий аналіз положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що майнове право це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права. Отже, майнове право на об`єкт незавершеного будівництва є правом на набуття права власності, а не самим правом власності на нерухоме майно. Таким чином, [PERSON] ніколи не був власником квартири [ADDRESS], його права на вказане майно зареєстровані не були. За змістом договору купівлі-продажу майнових прав позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно. Отже, підстав для визнання за ним права на майнові права на об`єкт інвестування на підставі статей 331, 392 ЦК України немає. Згідно зі ст. 387, п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В постанові Верховного Суду України у справі № 6-3090цс15 від 02 березня 2016 року висловлена наступна правова позиція. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. В постанові від 18 липня 2018 року у справі № 761/23860/15-ц (касаційне провадження № 61-21875св18) на підставі ч. 2 ст. 416 ЦПК України висловлено такий висновок про застосування норми права. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Разом з тим статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 331 ЦК України визначає загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Указаними нормами права визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта до експлуатації. Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 05 лютого 2014 року у справі № 6-131цс13, від 18 лютого2015 року у справі № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15. Порядок оформлення права власності на об`єкт інвестування після прийняття такого об`єкта до експлуатації врегульовано Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та Законом України «Про інвестиційну діяльність». Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про те, що між позивачем та Приватним підприємством «Екватор-ІФ» були укладені договори майнових прав та щодо укладення інвестиційного договору між ТОВ "Перко" та ПП «Екватор-ІФ» позивачем та представником позивача суду надано не було, а тому, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Договору №2014-133 від 22.02.2014 року та Свідоцтва про право власності [NUMBER], скасування рішення Державного реєстратора Івано-Франківського міського управління юстиції №18707992 від 19.01.2015 року про державну реєстрацію за [PERSON] та [PERSON] права власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS]; витребування з чужого незаконного володіння та визнання права власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] слід відмовити в повному обсязі. У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, з огляду на вищенаведені обставини, суд дійшов до висновку про не обґрунтованість позовних вимог позивача, а позов суд вважає таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Інші доводи учасників справи, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати залишаються за позивачем по справі. На підставі вище наведеного та

Outcome: dismissed