Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 03 травня 1999 року відповідно до наказу № 15 був прийнятий на роботу до державного підприємства «дослідне господарство «Покровське» (далі - ДП „ДГ Покровське"). З 20 березня 2003 року працював на посаді головного економіста, загальний стаж роботи в ДП „ДГ Покровське" складає 15 років. За всі роки праці на даному підприємстві неодноразово отримував подяки за добросовісну працю. Але, 25 липня 2014 року, відповідно до Наказу № 52/Р/01-04/ОС - К, його було звільнено з посади головного економіста підприємства на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП. Як зазначено в наказі підставою для звільнення з посади головного економіста стало: порушення трудової дисципліни - не дотримання режиму роботи у господарстві, а саме його відсутності на роботі 17.07.2014 року з 10.00 до 12.00 години, з 14.00 - 18.00 години; відсутності на роботі 18.07.2014 р. з 14.30 год. - 18.00 години. Неодноразового невиконання ним наказів, доручень та розпоряджень керівника господарства відповідно до наказу № 17/Р/01-04/ОД - АГ від 05.03.2014 р. Позивач вважає звільнення неправомірним, оскільки у відповідача відсутні будь-які задокументовані факти невиконання позивачем умов трудового договору, посадових інструкцій, а також немає ніяких доказів невідповідності його, як працівника, роботі, яка йому доручалась згідно з посадовою інструкцією. Неправомірною поведінкою керівництва ДП „ДГ Покровське", щодо незаконного звільнення з підприємства, позивачем було завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 10000 грн. У зв'язку з чим, позивач був змушений звернутись до суду з вказаним позовом. Позивач та його представник у судовому засідання на позові наполягали, просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог, які спростовуються показами свідків та дослідженими доказами (а.с. 218 - 219). Заслухавши пояснення сторін допитавши свідків та дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до наказу № 15 від 03.05.1999 року [PERSON] був прийнятий на роботу до ДП „ДГ Покровське" та з 20.03.2003 року працював на посаді головного економіста (а.с. 11) За час праці на ДП „ДГ Покровське" неодноразово отримував подяки за добросовісну працю (а.с. 12, 13). Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року зі змінами, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Як зазначено в наказі № 52/Р/01-04/ОС - К від 25 липня 2014 р. підставою для звільнення [PERSON] з посади головного економіста стало: порушення ним трудової дисципліни - не дотримання режиму роботи у господарстві, а саме його відсутності на роботі 17.07.2014 року з 10.00 до 12.00 години, з 14.00 - 18.00 години; відсутності на роботі 18.07.2014 р. з 14.30 год. - 18.00 години; неодноразового невиконання наказів, доручень та розпоряджень керівника господарства відповідно до наказу № 17/Р/01-04/ОД - АГ від 05.03.2014 р.(а.с. 15). Відповідно до акту від 18 липня 2014 року (а.с. 76) [PERSON] не перебував ні на жодному із об'єктів виробництва, а також на робочому місці, такого ж змісту акт від 17 липня 2014 року (а.с.79). Зазначені акти спростовані показами свідків, які були допитані у судовому засіданні, так свідок [PERSON], пояснила, що о 10-00 годині 17 липня 2014 року вона поїхала до м. Біляївка, а повернулась о 16-00 годині. Також пояснила, що не може підтвердити того що [PERSON] не було на робочому місці в певні часи 17 липня 2014 року та 18 липня 2014 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що з ранку 17 липня 2014 року бачив [PERSON] на фермі №1, але після обіду його не бачив та чи був [PERSON] на робочому місці 17 липня та 18 липня 2014 року, йому не відомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що 17 липня та 18 липня 2014 року, він був на полі, так як шли жнива, тому він не бачив [PERSON] У вечері 17 липня 2014 року близько 17-00 годин йому зателефонувала [PERSON] та спитали чи бачив він [PERSON], після чого повідомила, що існує комісія щодо розслідування відсутності [PERSON] на робочому місці, а потім підвезла акти та він їх підписав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] не бачила 17 та 18 липня 2014 року, зі слів інших працівників підприємства було складено зазначені акти. Свідок [PERSON], пояснила у судовому засіданні, що бачила [PERSON] після підведення підсумків 17 липня 2014 року у робочому кабінеті до 10-00 години та 18 липня 2014 року з 09-00 годин та до 12-00 годин бачила його у робочому кабінеті, та після обідньої перерви разом з ним пішла з контори о 14-30 годин, та з його слів він поїхав додому, цього ж дня в конторі нікого не було. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила суду, що 17 липня 2014 року після обідньої перерви, вона надавала консультацію [PERSON], щодо тарифів на водопостачання, тому останній понад 2 години перебував в її кабінеті. Зазначені покази свідка підтверджуються світлокопією журналу особистого прийому секретаря виконкому Маринівської сільської ради (а.с. 186-187). Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] є секретарем сільської ради, депутатом, членом виконавчого комітету та в її обов'язки входить розробка тарифів на водопостачання. Покази свідка [PERSON] про те що [PERSON], 17 липня 2014 року забрав його до себе додому, щоб лікувати худобу, та про зазначену зустріч вони начебто домовились телефоном о 16-00 годин, спростовуються довідкою мобільного оператора, наданою позивачем (а.с. 153,154). Покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суд не приймає до уваги, так як зазначені свідки не підтвердили та не спростували доводи позивача та представника відповідача. Покази свідка [PERSON] спростовуються вище викладеними показами допитаних у судовому засіданні свідків. Суд звертає увагу на те, що жодний з допитаних свідків 17 та 18 липня 2014 року не намагався зателефонувати позивачу та встановити місце його знаходження. З наведеного вбачається, що акти від 17 та 18 липня 2014 року не відповідають дійсності та підлягають скасуванню. Крім того, звільнення за вчинення прогулу є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з дотриманням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень, тобто з дотриманням вимог ст.149 КЗпП України, якою вимагається перед застосуванням дисциплінарного стягнення відбирати у працівників письмові пояснення щодо причин вчинення проступку. З пояснень позивача встановлено, що він був на робочому місці та надав пояснення у письмовому вигляді директору підприємства (а.с. 16). Зазначені обставини не були спростовані відповідачем при розгляді справи. Відповідно до протоколу №1 від 22 липня 2014 року, засідання виконкому профспілки ДП ДГ „Покровське", вирішено погодити притягнення до дисциплінарної відповідальності головного економіста [PERSON] за порушення трудової дисципліни на розсуд директора (а.с. 29). Тобто неможливо встановити саме з яких підстав зборами профспілкової організації була дана згода на притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності. Тому протокол № 1 засідання профспілкової організації ДП ДГ „Покровське" від 22 липня 2014 року суд вважає протиправним та таким який підлягає скасуванню. Відповідно до Змін до галузевої угоди між Міністерством аграрної політики та продовольства України, галузевими об'єднаннями підприємств та Профспілкою працівників агропромислового комплексу України на 2011 - 2013 роки, зареєстрованої Міністерством праці та соціальної політики 09.02.2011року № 11 (далі - Зміни до галузевої угоди 1), галузевої угоди між Міністерством аграрної політики та продовольства України, Всеукраїнським об'єднанням організацій роботодавців ?Федерація роботодавців агропромислового комплексу та продовольства України? і Професійною спілкою працівників агропромислового комплексу України в харчовій та переробній промисловості на 2014-2016 роки, зареєстрованої Міністерством соціальної політики України від 17 січня 2014 року за № 3 з рекомендаціями реєструючого органу від 17.01.2014 р. № 486/0/14-14/18 (далі - галузева угода 2), заробітна плата позивача, як економіста підприємства сільського господарства значно вища порівняно з тією, яку виплачувало підприємство. Після 21 липня 2014 року, позивач звернувся до директора підприємства з заявою (а.с. 31,35,36), та в листі - відповіді за № 31/0505/ОДЗ від 28.07.2014 року, йому було повідомлено про те, що згідно штатного розпису на 2014 рік передбачена часткова виплата заробітної плати по причині фінансової неспроможності господарства (а.с.32). Відповідно до вимог ст. 97 КЗпП України штатний розпис затверджується керівником підприємства та погоджується з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Але в порушення вимог ст. 97 КЗпП штатні розписи на 2013 рік та 2014 рік (а.с. 27-28), були зроблені на підприємстві в терміновому порядку без затвердження керівництвом Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення, якому підпорядковане ДП ДГ „Покровське", без затвердження директора підприємства і ніяким чином не погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації. Згідно до ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Стаття 22 Закону України «Про оплату праці» передбачає, що суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. В порушення вимог законодавства, керівництвом підприємства в односторонньому порядку прийняло рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені Галузевими угодами та про що не було повідомлено позивача. Позивачем по справі та представником відповідача не було надано суду штатного розпису за 2014 рік. З викладених підстав підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати згідно вимог змін до галузевих угод 1,2 за період з 2012 року по 2014 рік у розмірі 35933,64 грн. Також судом встановлено, що звільнення позивача з роботи було проведене без попередньої згоди первинної профспілкової організації, що є порушенням вимог ч.1 ст.43 КЗпП України. В той же час, суд вирішив не звертатись до профспілкової організації для одержання згоди на звільнення позивача як це передбачено ч.9 ст.43 КЗпП України, оскільки на даний час відсутні докази перебування позивача в жодній профспілковій організації. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині поновлення його на роботі на посаді головного економіста знайшли своє підтвердження, є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно трудової книжки позивача він працював головним економістом і тому поновленим він має бути саме на цю посаду. Таким чином, [PERSON] підлягає поновленню на роботі на посаді головного економіста ДП „ДГ Покровське", а позовна вимога про визнання протиправним та скасування наказ №52/Р/01-04/ОС від 25 липня 2014 року директора ДП „ДГ Покровське", щодо звільнення [PERSON] в частині звільнення позивача підлягає задоволенню. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина 2 статті 235 КЗпП України). Згідно розрахунку заробітної плати головного економіста на 2014-2016 роки середньомісячна заробітна плата позивача становить 3279,83 грн. (а.с. 35). Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, власник підприємства або уповноважений ним орган зобов'язаний відшкодувати моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Однак позивач не надав суду доказів для підтвердження того, що він зазнав моральних страждань, викликаних вимушеною втратою нормальних життєвих зв'язків, був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, тому суд відмовляє у стягненні з відповідача моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідно до ч. 3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач при подачі позову до суду звільнений від сплати судового збору, рішення прийнято на його користь, тому судові витрати по справі слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial