Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень", за вимогами якого просить визнати недійсним кредитний договір № 4461693, укладений 09.01.2020 між сторонами. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 09.01.2020 між ним та ТОВ "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень" було укладено спірний договір, відповідно до умов якого позивачу було надано відповідачем в позику кошти. При укладенні цього кредитного договору було порушено його права як споживача, передбачені Законами України: «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про захист персональних даних». Так, йому не було надано інформацію про суть наданих відповідачем фінпослуг, що передбачено ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». У порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», працівники Товариства при видачі кредитних коштів не ознайомили позичальника з умовами кредитування та всіма ризиками. У порушення вимог п. 3 ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», виходячи з кредитного договору, передбачено суму компенсації, що становить майже 100 %, що вважає несправедливою умовою та вбачає підстави для визнання недійсним п. 4.3 договору. У порушення ч. 1 ст. 61 Конституції України у договорі за одне й те ж порушення щодо його зобов`язань по погашенню суми кредиту та/або сплати процентів, передбачено сплату пені двічі. У порушення вимог абз. абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», відповідачем не повідомлено йому про умови та строки обробки його персональних даних. Посилаючись на ст. ст. 1046, 1047, ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1054 ЦК України, п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. ч. 1, 3 ст. 5, ч. 2 ст. 7, ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», судову практику, зазначає, що кредит ним було взято для особистих потреб; оспорюваний договір не містить ознак кредитного. Просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 11.02.2021 було відкрито провадження у справі, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Копію вказаної вище ухвали суду з копією позовної заяви та доданих до неї документів надіслано сторонам. Відповідачем у встановлений строк надано відзив на позовну заяву. Посилаючись на ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 1046 ЦК України, зазначає, що позивач 09.01.2020 підписав заяву про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від відповідача. У такій своїй заяві позивач добровільно зазначив, що він погоджується з тим, що підписаний ним паспорт кредиту № 4461693 від 09.01.2020 містить умови укладеного ним кредитного договору і така заява разом з паспортом кредиту та умовами його отримання складають кредитний договір між сторонами; позивач ознайомлений з кредитним договором до його укладення та погоджувався з усіма його умовами, з отриманням роздруківки яких із сайту відповідача також погодився; повідомлений кредитодавцем у встановленій законом формі про всі умови, передбачені ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» та передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 4 ст. 6, ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» та інше. Від послуг кредитодавця позивач не відмовився та користувався ними. Сплата пені передбачена п. 7 Заяви від 09.01.2020 на отримання кредиту лише за прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за кредитним договором, а не безумовно, однак, не у розмірі та не за тих умов, що вказано позивачем у позовній заяві і не містить ознак несправедливості умов, і підстав для визнання її недійсною не вбачає. Просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі та стягнути з позивача витрати на правничу допомогу. У судовому засідання позивач вимоги позову підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Додатково вказав, що при укладенні договору, йому не повідомили сукупну вартість кредиту та відсотки, які він має сплачувати. У зв`язку з чим сума кредиту, яку він в кінцевому рахунку має сплатити для нього є надмірною. У судовому засіданні представник відповідача, посилаючись на доводи, що викладені у відзиві, просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши докази, що зібрані у справі, проаналізувавши доводи учасників справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача безпідставні та не підлягають до задоволення. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до заяви приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФГ»» від 09.01.2020, паспорта кредиту № 4461693, копії яких містяться в матеріалах справи, між сторонами укладено договір № 5204461693, згідно з яким позивачеві ТОВ «ФК «ЦФГ»» надано кредит в сумі 57 300 грн на будь - які законні цілі безготівковим шляхом, протягом трьох банківських днів від дня укладення договору без забезпечення на строк 24 міс. на умовах, погоджених сторонами у вказаних вище документах. Відповідно до оспорюваного договору, відповідач зобов`язався надати позивачеві як позичальнику грошові кошти у розмірах та на умовах, обумовлених цим договором, а позивач як позичальник зобов`язався своєчасно погашати кредит, сплачувати проценту ставку за користування кредитом. Відповідно до паспорта кредиту, визначено дату останнього платежу по поверненню кредиту - 05.01.2022. Відповідно до копій: заяви про приєднання до умов отримання кредитів, заяви на отримання кредиту, паспорта кредиту, позивач письмово підтвердив те, що він ознайомився з умовами отримання кредиту, погоджується з ними та приймає їх саме як умови кредитного договору; погоджується з усіма умовами договору; зобов`язується належно виконувати умови кредитного договору. Тому суд вважає встановленим, що позивач звертався із вказаною вище заявою на отримання кредиту і про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг до відповідача. Така заява містить персональні дані позивача, що співпадають з даними, вказаними ним самим у своїй позовній заяві. У такій заяві вказані умови кредитування, а саме: вартість щомісячного проценту від суми кредиту, річні проценти від суми боргу за договором, інші платежі зокрема. При цьому позивач письмово надав відповідачеві згоду на обробку своїх персональних даних. Паспорт кредиту містить графік платежів. У графіку також міститься підпис позивача. Сторонами не заперечується, що позивачем частково виконувалися умови кредитного договору по погашенню боргу та поверненню кредиту. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушення. Як правило власник порушеного права може скористатись не будь - яким, а конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Захист же цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. У ст. 20 ЦК України вказано, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. ст. 202, 204 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як зазначено у ст. ст. 626 - 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч. 1 ст. 634 ЦК України встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК. Відповідно до ст. 1 054 ЦК України, за кредитним договором банк або інші фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредити позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1 049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, встановлені договором. Згідно зі ст. 1 048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач у своїй позовній заяві вказує, що оспорюваний правочин укладено з порушеннями його прав як споживача, що гарантовані чинним законодавством. Так Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у його редакції, чинній за станом на 09.01.2020 (дата укладання оспорюваного договору) встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. За змістом ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у її редакції, чинній за станом на 16.11.18 р., фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: 1) фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; 2) умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; 3) порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; 4) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; 5) механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; 6) реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; 7) розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. Однак доводи позивача у тій їх частині, що при укладенні оспорюваного договору відповідачем як надавачем фінансових послуг не було надано йому інформація про суть надаваних фінансових послуг і тому він не був ознайомлений з усіма умовами кредитного договору, спростовуються проаналізованими вище судом даними копій: заяви позивача про приєднання до умов отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФГ»», заяви позивача від 09.01.2020 на отримання кредиту від ТОВ «ФК «ЦФГ»», паспорта кредиту від ТОВ «ФК «ЦФГ»» № 4461693, згідно з якими позивачеві відповідачем надано необхідну інформацію про послугу та умови кредитування. Суд вважає безпідставним та безпредметним покликання позивача на положення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так як редакція цієї статті за станом на дату укладення оспорюваного договору містить лише одну частину такого змісту: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування.". Відповідно до змісту п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у її редакції, чинні на дату укладення оспорюваного договору, несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Відповідно до умов оспорюваного кредитного договору, що слідує з копії паспорта кредиту, щомісячні проценти встановлені в розмірі 2, 99 від суми кредиту та реальна річна процентна ставка складає 94,25 %. Однак суд враховує, що такий розмір процентної ставки зумовлюється фактом неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, на час укладення оспорюваного договору сторін задовольняли його умови, та вказана вище обставина може бути підставою для визнання недійсною саме такої умови договору, а не оспорюваного договору в цілому. За умовами спорюваного кредитного договору сторони узгодили розмір пені, що стягується на користь кредитодавця при виникненні заборгованості по сплаті з боку позичальника. Згідно із ст. ст. 549, 551 ЦК України, неустойка (пеня), що являє собою грошову суму, що встановлена договором, підлягає передачі боржником кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання та обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, може бути зменшений судом, якщо значно перевищує розмір збитків, та за наявності обставин, що мають істотне значення. При цьому суд враховує, що на підставі ч. 3 ст. 549 ЦК України слід брати до уваги, що пенею є неустойка, яку обчислюють у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, тобто, це є штрафна санкція за неналежне виконання умов договору, що передбачена окремою нормою ЦК України. Природа ж такої умови оспорюваного договору як збільшення відсоткової ставки, на думку суду, інша, так як при її узгодженні сторони не враховували положення ст. 549 ЦК України і не ґрунтувались саме на цій нормі права. Тому доводи позивача у тій їх частині, що пеня та умова про збільшення відсоткової ставки складають подвійну його цивільно - правову відповідальність за неналежне виконання умов договору, суд вважає непереконливими та такими, що не підтверджені у встановленому законом порядку. Суд вважає безпідставними також доводи позивача про порушення відповідачем умов абз. абз. 5, 11 п. 2 ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних», у її редакції, чинній на дату укладення оспорюваного договору, так як за положеннями п. п. 5, 11 ч. 2 ст. 8 цього Закону «Права суб`єкта персональних даних», ними передбачено права суб`єкта персональних даних на, зокрема, пред`явлення вмотивованої вимоги володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; відкликати згоду на обробку персональних даних, якими позивач, як вбачається з матеріалів справи, не користався, перекладаючи обов`язок коригування умов та строків обробки його персональних даних суто на іншу сторону оспорюваного договору. Так із змісту п. 2 заяви про приєднання до умов отримання кредиту від 09.01.2020, слідує, що позивач своїм підписом у такій заяві засвідчив свою згоду на обробку відповідачем та його контрагентами всіх його персональних даних без зазначення будь - яких обмежень. Тому суд відкидає як безпідставні вказані вище доводи позивача, наведені ним на обґрунтування своїх позовних вимог, та вважає, що вони не можуть слугувати підставою для визнання недійсним виконуваного сторонами протягом тривалого часу кредитного договору в цілому з усіма, узгодженими при його укладенні умовами. Тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надані документи, які є належними та допустимими документами, в розумінні статей 137-138 ЦПК України, на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу. Зокрема не надано акту передання-приймання послуг правничої допомоги, детального розрахунку витрат на правничу допомогу та їх оплату саме у справі за вказаним позовом. Враховуючи викладене, підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу немає. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed