Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс», третя особа-1: Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Горай Олег Станіславович, третя особа-2: Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа Олександр Володимирович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 12 лютого 2021 року цивільна справа за позовом [PERSON] передана на розгляд Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області за підсудністю. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 березня 2021 року зазначена цивільна справа прийнята до провадження суддею Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області Бойко О.М. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що з отриманої Товариством з обмеженою відповідальністю «З іноземними інвестиціями «Лідерпартс» постанови Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжи Олександра Володимировича про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію або інший дохід йому стало відомо про існування виконавчого напису № 92226, вчиненого 16 листопада 2020 року Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс», нового кредитора, заборгованості за кредитним договором № 888905899 від 04.05.2011 року, укладеним позивачем з ПАТ «Дельта Банк», первісним кредитором, за період з 23.04.2020 року по 23.04.2020 року 17 678,92 грн. На думку позивача зазначений напис вчинено незаконно у зв`язку з чим він звертається до суду з даним позовом. Позивач у судове засідання не з`явився, відповідно до письмової заяви просив суд здійснити розгляд справи в заочному порядку, позовні вимоги підтримує та просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 92226, вчинений 16 листопада 2020 року Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс», нового кредитора, заборгованості за кредитним договором № 001-99964-240713 від 25.07.2013 року, укладеним позивачем з ПАТ «Дельта Банк», первісним кредитором, за період з 23.04.2020 року по 23.04.2020 року, в сумі 17 678,92 грн. в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 11 991,59 грн, прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить 4562,33 грн, строкова заборгованість за штрафами і пенями становить 1125,00 грн. Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України вирішити питання про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» на її користь сплачений при подачі позову судовий збір. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» та третя особа-1: Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Горай Олег Станіславович, третя особа-2: Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа Олександр Володимирович у судове засідання не з`явилися, у визначений строк відзив на позов не подали, повідомлені про слухання справи належним чином, причину неявки в судове засідання суду не повідомили. На підставі ст. 280 ЦПК України за згодою позивача суд розглядає справу в заочному порядку. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи здійснення розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, дійшов до наступного. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Окрім того, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Разом із цим, відповідно до ч 3. ст. 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Так, відповідно до ч.ч. 2 - 4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ст. 82 ЦПК України). Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 16 листопада 2020 року Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 92226, яким запропоновано звернути стягнення з [PERSON] , як з боржника за кредитним договором № 001-99964-240713 від 25.07.2013 року, укладеним з ПАТ «Дельта Банк». Стягнення заборгованості проводиться за період з 23.04.2020 року по 23.04.2020 року. Сума повної заборгованості складає 17 678,92 грн, в тому числі - прострочена заборгованість за сумою кредиту - 11 991,59 грн, прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить 4562,33 грн, строкова заборгованість за штрафами і пенями становить 1125,00 грн. За вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі статті 31 Закону України «Про нотаріат» стягнуто плату з стягувача ТОВ «ФК «Паріс» в розмірі 500,00 грн, які підлягають стягненню з Боржника на користь Стягувача. Загальна сума, що підлягає стягненню - 18 178,92 грн. Про існування виконавчого напису [PERSON] стало відомо лише у лютому 2021 року після отримання за місцем роботи від Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжи Олександра Володимировича постанови про відкриття виконавчого провадження від 08 грудня 2020 ргоку, винесену при примусовому виконанні спірного виконавчого напису № 92226 від 16.11.2020, що видав Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович. Згідно Статті 3 «Умови вчинення виконавчого напису» Глави 16 «Вчинення виконавчих написів» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 («Порядок»), Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (п. 3.1); безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 №1172 (п. 3.2.); якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку (п. 3.3); строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу (п. 3.4.). Проте, вчинений приватним нотаріусом виконавчий напис № 92226 від 16.11.2020 про стягнення заборгованості з [PERSON] за Кредитним договором № 001-99964-240713 від 25.07.2013 року цим вимогам не відповідає, в зв`язку з чим він є таким, що не підлягає виконанню, з огляду на наступне. 25 липня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 001-99964-240713 шляхом підписання заяви про видачу кредиту, на умовах якого Позичальник отримав кредит у розмірі 10 000,00 грн. зі сплатою процентної ставки за користування Кредитом, дата остаточного повернення Кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісійної винагороди становить 364 календарні дні, тобто 24 липня 2014 року. В зв`язку з несвоєчасним погашенням періодичних платежів ПАТ «Дельта-Банк» до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором не звертався. Відповідно до матеріалів копії матеріалів виконавчого провадження відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» набуло право вимоги ПАТ «Дельта-Банк» на підставі договору відступлення прав вимоги, який до матеріалів справи відповідачем та Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Гораєм Олегом Станіславовичем не надані. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Ознакою безспірності вимоги є відсутність заперечень боржника щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутності будь-яких суперечностей у поданих документах. Документом, що підтверджує факт безспірності, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання не менше, ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172 (Перелік). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. При цьому цей Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі та Порядку. 26 листопада 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Зазначеною постановою були внесені зміни в розділ «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» та доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Тобто, нотаріус міг вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор мав би надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та нечинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року було залишено без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року було відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року. Тобто, на сьогоднішній день, редакція Переліку передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. Однак, не зважаючи на те, що судовим рішення були скасовані зміни до Переліку в частині вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, приватний нотаріус Горай О.С. вчинив виконавчий напис на кредитному договорі № 001-99964-240713 від 25.07.2013 року, який нотаріально не посвідчений та не забезпечений іпотекою. ТОВ «ФК «Паріс» надані приватному нотаріусу Гораю О.С. документи, з яких неможливо встановити наявність безспірної заборгованості, оскільки, такі документи не відображають інформацію щодо здійснення боржником останньої оплати по кредиту, не вбачається яким саме чином нараховувались відсотки за користування кредитними коштами та не можливо встановити дійсний розмір заборгованості. Тобто, фактично нотаріус з таких документів не може встановити чи дійсно боржником допущено прострочення платежів та чи дотримано кредитором (стягувачем) строки звернення за вчиненням виконавчого напису. При цьому слід зазначити, що нотаріус, який дотримується вимог Закону та Порядку, у разі якщо йому необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку). Однак, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., не зважаючи на вимоги Закону та Порядку, яких він має неухильно дотримуватися при вчиненні виконавчого напису, за відсутності достовірної та повної інформації щодо заборгованості боржника, все ж таки вчинив виконавчий напис. Про вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом Гораєм О.С. позивачу стало відомо лише у лютому 2021 року, після отримання постанови про відкриття виконавчого провадження від 08.12.2020, за місцем роботи. На адресу реєстрацію [PERSON] вимоги, повідомлення про зміну кредитора та необхідність здійснення оплати та/або постанова про відкриття виконавчого провадження не надходили. Враховуючи викладене вище, у приватного нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем, зазначений у виконавчому написі, є безспірним. Правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена у постановах від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19), від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс18) та від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557 цс 19), полягає в тому, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України). Згідно Виконавчого напису від 16.11.2020 № 92226, стягнення заборгованості проводиться за період з 23.04.2020 року по 23.04.2020 року. Відповідно до кредитного договору № 001-99964-240713 від 25.07.2013 року датою остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісійної винагороди становить 364 календарні дні, тобто 24.07.2014 року.. Тож, датою виникнення права вимоги Банка [PERSON] за Кредитним договором № 001-99964-240713 від 25.07.2013 року є 25 липня 2014 року. Згідно частини 1 статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., з підстав передбачених ст. 49 Закону України «Про нотаріат», зобов`язаний був відмовити у здійсненні таких нотаріальних дій як вчинення виконавчого напису про стягнення грошових коштів за Кредитним договором, проте вчинив нотаріальний напис поза межами строку, протягом якого його може бути вчинено, оскільки з дня виникнення у Банку права вимоги минуло майже 7 (сім) років. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем Згідно пункту 5 Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України від 07 лютого 2014 року «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні», з причини відсутності в чинному ЦПК окремої категорії цивільних справ, такої як оскарження нотаріальних дій або відмови в їх вчиненні, та спеціальної норми щодо визначення підсудності справ цієї категорії це питання повинно вирішуватись судами за загальними правилами підсудності на підставі статей 107-117 ЦПК. ЦПК визначає підсудність справ щодо визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса - за місцем його виконання відповідно до ч. 12 ст. 110 ЦПК. При таких обставинах, у відповідності до ст. 50 Закону України «Про нотаріат», нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Всі ці обставини в сукупності є підставою для задоволення позову та визнання виконавчого напису нотаріуса від 16 листопада 2020 року таким, що не підлягає виконанню. Враховуючи висновок суду про задоволення позовних вимог, відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України необхідно стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» на користь [PERSON] сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved