Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним рішенням та бездіяльністю органу досудового розслідування, в обгрунтування якого зазначив наступне. 17.05.2018 року позивач звернувся до Вознесенівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції Запорізької області із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, яке полягало у вчиненні хуліганських дій із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень. Так, заявник повідомляв, що 15.05.2018 року після отримання від нього відмови щодо переоформлення гаражу гр. [PERSON] у приміщенні офісу Громадської організації із заздалегідь заготовленою ним сокирою почав грубо лаятися, а також наносити удари сокирою спочатку по факсу, потім по столу й по монітору. В подальшому [PERSON] почав погрожувати й замахнувся сокирою на позивача, а також здійснив замах сокирою на присутню [PERSON] . Внаслідок даної події позивач отримав ушкодження шкіри (порізи). [PERSON] було затримано співробітниками Національної поліції. Однак, у цей же день [PERSON] повернувся до офісу та продовжив аналогічні хуліганські дії. Всупереч встановленим даним досудове розслідування розпочато не було. Відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено лише 21.06.2018 року, на підставі ухвали слідчого судді від 04.06.2018 року, та вже через 35 днів після його початку - 27.07.2018 року кримінальне провадження було безпідставно закрито постановою слідчого, яку було скасовано ухвалою слідчого судді від 17.12.2018 року. Разом з тим, позивач наполягає, що відомості до ЄРДР були внесені не вірно за ч. 1 ст. 296 КК України, тоді як він у своїй заяві повідомляв про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України. Позивач вважає, що досудове розслідування у кримінальному провадженні проведено неефективно, всупереч очевидності обставин кримінального правопорушення, органом досудового розслідування не було повідомлено про підозру особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, слідчий допускав протиправну бездіяльність, зокрема, не розглядав клопотання потерпілого, не проводив необхідні слідчі (розшукові) дії, безпідставно закривав кримінальне провадження, у зв`язку з цим, закінчився строк досудового розслідування і жодна особа не була притягнута до кримінальної відповідальності. 05.03.2020 року слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, яку позивач оскаржив у судовому порядку, однак у задоволенні його скарги йому було відмовлено. Посилаючись на зазначені обставини, позивач наполягає на тому, що внаслідок, на його думку, неефективного досудового розслідування та порушення органом досудового розслідування норм чинного законодавства, йому було спричинено моральну шкоду, яка виразилася у наступному: позивач витратив свій час і зусилля для оскарження протиправних рішень і бездіяльності органу досудового розслідування, отримання самостійно інформації про хід досудового розслідування шляхом надсилання численних клопотань, залучав представників та користувався їх правничою допомогою, внаслідок чого, тривалий час порушується нормальний ритм його життя, праці та відпочинку, тоді як він є особою похилого віку, має стан психологічного дискомфорту та постійно відчуває втомленість; позивач не зміг реалізувати передбачене КПК України право на відшкодування шкоди, заподіяної особою, яка вчинила кримінальне правопорушення, оскільки слідчим не було офіційно встановлено таку особу; позивач постійно відчуває душевні страждання, сильний емоційний стрес і стан тривожності через небезпеку повторення протиправної поведінки особи, яка так і не була притягнута до кримінальної відповідальності, які посилюються і тим, що незважаючи на численні зусилля, які потерпілий докладав для встановлення обставин злочину, орган досудового розслідування все одно ігнорував свої обов`язки, допускаючи протиправну поведінку по відношенню до потерпілого; позивач фактично втратив будь-яку впевненість у тому, що у разі повторення відносно нього злочинних дій, його права будуть захищені правоохоронними органами; позивач має вагомі підстави побоюватися за свою безпеку та безпеку членів своєї сім`ї, та відчуває постійне душевне хвилювання через безкарність вчиненого щодо нього злочину. Завдану йому моральну шкоду протиправними діями органу досудового розслідування, позивач оцінює у 10 000 гривень, яку просить стягнути у судовому порядку з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, а судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою суду від 23.11.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено у справі підготовче судове засідання, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. 09.12.2020 року від відповідача Головного управління Національної поліції в Запорізькій області надійшов відзив на позов, відповідно до якого представник відповідача проти позову заперечує, посилаючись на те, що позивачем не підтверджено належними доказами факту завдання йому моральної шкоди посадовими особами ГУНП в Запорізькій області під час проведення досудового розслідування. Відповідач вважає, що доводи позивача в обгрунтування позову в частині неправомірності дій уповноважених осіб щодо внесення відомостей до ЄРДР за ч. 1 ст. 296 КК України, а не як просив заявник за ч. 4 ст. 296 КК України, а також те, що слідчий не задовольняв клопотання потерпілого у кримінальному провадженні, не є достатніми доказами щодо спричинення позивачу моральної шкоди. Посилаючись на положення КПК України, представник відповідача акцентував увагу на тому, що слідчий в межах наданих повноважень має самостійно приймати процесуальні рішення, які передбачені законодавством, однак у кримінальному провадженні, про яке зазначено у позові, заявник чинив постійний мірний тиск на орган досудового розслідування, що заважало слідству прийняти рішення, відповідно до законодавства. Наполягаючи на тому, що позивачем не надано належних доказів спричинення моральної шкоди, не зазначено в чому вона полягала, з чого позивач виходив, визначаючи її розмір, в тому числі, відсутні докази протиправності поведінки осіб органу досудового розслідування та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою, представник відповідача просив суд у задоволенні позову відмовити. 15.12.2020 року позивачем подано відповідь на відзив відповідача Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, у якій позивач наполягає на обставинах, викладених у позові та вважає доводи відзиву відповідача не підтвердженими належними доказами. Крім того, позивач, долучив до відповіді на відзив фото-матеріали, надані ним раніше слідчому, які він вважає доказами вчинення кримінального правопорушення, причетність жодної особи до вчинення якого органом досудового розслідування встановлено не було у вищезазначеному кримінальному провадженні, що, на його думку обґрунтовує спричинення йому моральної шкоди, яка виразилася у моральних стражданнях, побоювання за своє життя і здоров`я. Позивач не погодився з доводами відповідача щодо чинення ним перешкод та тиску на орган досудового розслідування, натомість, вважає, що він активно сприяв слідству, надаючи всі необхідні докази, з метою притягнення до відповідальності винної особи. Спричинення йому моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що протягом майже двох років досудового розслідування, всупереч наданим ним достовірним доказам, не було повідомлено про підозру особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, а наслідком неефективного розслідування стало закриття кримінального провадження, у зв`язку із спливом строків досудового розслідування. 21.12.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позов від відповідача Державної казначейської служби України, відповідно до якого представник відповідача не визнає позовні вимоги щодо стягнення з відповідача коштів з його єдиного казначейського рахунку, посилаючись на те, що відповідач, згідно з чинним законодавством, є юридичною особою публічного права та самостійно несе відповідальності за своїми зобов`язаннями, і не є особою, яка діє від імені Держави за вимогами щодо стягнення з коштів з Державного бюджету України, а є лише виконавцем судових рішень про стягнення таких коштів, тобто не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Щодо доводів позивача про спричинення йому моральної шкоди, посилався на їх необґрунтованість, зазначаючи, що підставами для відшкодування завданої шкоди може бути наявність факту неправомірності дій або бездіяльності органу досудового розслідування, що призвели до завдання шкоди, який повинен бути встановлений у визначеному законом порядку - підтверджуватися відповідним судовим рішенням, якого позивачем не надано. Крім того, відповідач вважає розмір заявленої позивачем до стягнення моральної шкоди не обґрунтованим, не підтвердженим відповідним розрахунком та об`єктивними даними, з яких виходив позивач, оцінюючи спричинену йому шкоду. У зв`язку з викладеним представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 23.12.2020 року позивачем подано відповідь на відзив відповідача Державної казначейської служби України, за змістом якої, позивач вважає обраний ним спосіб захисту порушених прав таким, що відповідає чинному законодавству. Позивач наполягає на встановленні факту бездіяльності органу досудового розслідування, яким йому спричинено моральну шкоду, зокрема, ухвалами слідчих суддів від 04.06.2018 року, 17.12.2018 року, 30.05.2019 року, постановлених за результатами розгляду його скарг на бездіяльність слідчого на стадії досудового розслідування. Спричинену йому моральну шкоду позивач обґрунтовує тривалістю страждань, викликаних неефективним досудовим розслідуванням та неможливістю відновлення його порушених прав, з підстав, викладених у позові. 31.12.2020 року представником відповідача Державної казначейської служби України подано заперечення на відповідь на відзив позивача, у яких, посилаючись на викладені у відзиві обставини, відповідач наполягає на необґрунтованості позову, у зв`язку із непідтвердженим фактом незаконності рішень або бездіяльності органу досудового розслідування, а також відсутністю доказів спричинення позивачу моральної шкоди, а тому у задоволенні позову просить відмовити. Інших заяв по суті справи суду подано не було. Ухвалою суду від 26.01.2021 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 09.03.2021 року витребувано від Відділу поліції № 1 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018080060001581 від 22.06.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, які надійшли на адресу суду 10.03.2021 року. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, наполягав на спричиненні позивачу моральної шкоди, внаслідок встановленого ухвалами слідчих суддів від 04.06.2018 року, 17.12.2018 року, 30.05.2019 року факту бездіяльності органу досудового розслідування, у зв`язку із якою не були проведені слідчі дії за клопотаннями позивача, тому позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Запорізькій області у судовому засіданні проти позову заперечував, у задоволенні позову просив відмовити, вважає факт спричинення позивачу моральної шкоди діями слідства недоведеним, оскільки у кримінальному провадженні за заявою позивача органом досудового розслідування було проведено всі передбачені законом слідчі та процесуальні дії, однак об`єктивної сторони кримінального правопорушення встановлено не було, внаслідок чого кримінальне провадження було закрито. Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, згідно раніше наданих в ході судового розгляду пояснень, проти позову заперечував, у задоволенні позову просить відмовити, посилаючись на його необґрунтованість, у зв`язку із непідтвердженим фактом незаконності рішень або бездіяльності органу досудового розслідування, а також відсутністю доказів спричинення позивачу моральної шкоди. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали кримінального провадження №12018080060001581 від 22.06.2018 року, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що Вознесенівським ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області (наразі Відділ поліції № 1 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області) здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018080060001581 від 22.06.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України. Постановою слідчого від 05.03.2020 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018080060001581 від 22.06.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, закрито у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив про спричинення йому моральної шкоди бездіяльністю органу досудового розслідування, внаслідок неефективного досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12018080060001581, у якому не було повідомлено про підозру особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, не відновлено його порушених прав як потерпілого, у зв`язку з чим, закінчився строк досудового розслідування і жодна особа не була притягнута до кримінальної відповідальності. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 56 Конституції України забезпечено кожному право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Право на відшкодування шкоди за рахунок держави встановлено ст. 56 Конституції України, Законом України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду". Відповідно до ст. 1 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України „Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. Статтею 2 Закону України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. Вищезазначеними положеннями Закону визначено вичерпний перелік підстав для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду та випадків виникнення у громадянина права на її відшкодування. Статтею 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України. В обгрунтування допущення органом досудового розслідування бездіяльності позивач зазначив, що, не зважаючи на встановлення факту кримінального правопорушення, яке мало місце 15.05.2018 року та фактичного затримання особи, в діях якої вбачалися ознаки злочину, органом досудового розслідування не було внесено відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Ухвалою слідчого судді від 04.06.2018 року за результатами розгляду його скарги було зобов`язано уповноважених осіб Вознесенівського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою [PERSON] від 17.05.2018 року про вчинення кримінального правопорушення та розпочати досудове розслідування, про що проінформувати заявника. Вознесенівським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області було розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12018080060001581 від 22.06.2018 року, однак закрито постановою слідчого 27.07.2018 року, яку ухвалою слідчого судді від 17.12.2018 року було скасовано, і направлено матеріали кримінального провадження для подальшого проведення досудового розслідування. Позивач зазначає, що при подальшому проведенні Вознесенівським ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області (наразі Відділ поліції № 1 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області) досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018080060001581 від 22.06.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, слідством було допущено бездіяльність, зокрема, під час досудового розслідування позивач, який є потерпілим у кримінальному провадженні, не викликався слідчим жодного разу для проведення слідчих дій, подані ним клопотання про проведення процесуальних дій не розглядалися, у зв`язку з чим, його представником було подано відповідну скаргу до суду та ухвалою слідчого судді від 30.05.2019 року зобов`язано слідчого розглянути клопотання представника потерпілого від 17.04.2019 року в порядку ст.ст. 55, 220 КПК України. Всупереч вжитим потерпілим заходам щодо активного сприяння досудового розслідування, надані ним докази слідчим не були враховані, про підозру будь-яким особам не повідомлялось, обвинувальні акти до суду не направлялись, а кримінальне провадження закрито постановою слідчого від 05.03.2020 року, у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування. Позивач вважає незаконною таку бездіяльність органу досудового розслідування, внаслідок чого він зазнав моральної шкоди, яку оцінює у 10 000 гривень. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до ст. 1167 ЦПК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України). Як зазначено в пункті 3 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, згідно за змістом пункту 5 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджуються факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як зазначено в п. 9 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. З огляду на вищевикладене, Закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Статтею 16 ЦК України передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Разом з тим, матеріали позову не містять обґрунтованих даних, з яких виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, і суду не надано доказів причино - наслідкового зв`язку між діями або бездіяльністю органу досудового розслідування та моральними стражданнями позивача. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди позивачем обґрунтовано бездіяльністю слідчих Національної поліції, яка полягала у тривалому неефективному досудовому розслідувані, внаслідок якого винних осіб не притягнуто до кримінальної відповідальності. Однак вказана обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає необгрунтованими доводи позивача щодо встановлення факту бездіяльності органу досудового розслідування наведеними вище ухвалами слідчих суддів від 04.06.2018 року, 17.12.2018 року, 30.05.2019 року, які досліджені судом, та зі змісту яких не встановлення такого факту. Бездіяльність органу досудового розслідування, на яку посилалася позивач є предметом оскарження в прядку ст. 303 КПК України під час досудового розслідування, а реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного суду у складі Цивільного касаційного суду від 20.05.2020 року у справі № 337/3375/17, у якій зазначено, що факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії (розглянути заяви, надати можливість ознайомитись з матеріалами досудового розслідування, розглянути клопотання та повідомити заявника про результати розгляду), не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння йому саме відповідачем моральних страждань або втрат немайнового характеру, не обгрунтовано, з чого він виходив, визначаючи розмір заподіяної йому шкоди, а також доказів протиправності дій чи бездіяльності органу досудового розслідування та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. Вирішуючи позовні вимоги, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). За викладених обставин, оцінивши докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необгрунтованими та не підтвердженими належними доказами, у зв`язку із чим не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи, суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed