Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] за участю третьої особи Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про зобов'язання вчинити певні дії, надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон у зв'язку з відсутністю згоди одного з батьків. Свої вимоги мотивувала тим, що з вересня 2002 року по травень 2005 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем. [INFO] року народилася донька [PERSON]. 25 вересня 2003 року було встановлено батьківство відповідача. В теперішній час відповідач не надає згоду на виїзд дитини за межі України. Просить надати дозвіл на виготовлення проїзного документу для виїзду за кордон неповнолітній [PERSON], [INFO], надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] , за кордон у зв'язку з відсутністю згоди одного з батьків. Під час розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги - просила надати дозвіл на виготовлення проїзного документу для тимчасового виїзду за кордон неповнолітній дитині [PERSON], [INFO], без згоди (дозволу) її батька [PERSON]; надати дозвіл на виїзд неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], за межі України для відпочинку, а саме до Королівства Норвегія з 25 жовтня по 10 листопада 2016 року, з 20 грудня 2016 року по 10 січня 2017 року, з 25 березня по 10 квітня 2017 року, з 01 червня по 01 серпня 2017 року; у зв'язку з відсутністю згоди одного з батьків, на період з 02 грудня по 20 грудня 2015 року; до Республіки Туреччина з 05 по 20 серпня 2017 року; до Російської Федерації з 08 жовтня 2016 року по 01 вересня 2017 року; та на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим та м. Севастополя з 25 вересня 2016 року по 01 вересня 2017 року без згоди (дозволу) її батька [PERSON]. Позивач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився. З урахуванням положень ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", в зв'язку з неможливістю надсилання будь-який поштових відправлень, що підтверджується листом підприємства зв'язку УДППЗ "Укрпошта", була повідомлена шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті Дніпровського районного суду м. Києва. За згодою позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. На підставі ст.197 ч.2 ЦПК України справа розглянута у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд фактично встановив наступне. Згідно свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], батьками є : батько - [PERSON], мати - [PERSON] (а.с. 14). Згідно довідки від 16 грудня 2008 року встановлено факт батьківства [PERSON] щодо доньки [PERSON], [INFO] (а.с.15). 12 листопада 2011 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] змінив прізвище з [PERSON] на [PERSON] (а.с.19), який рішенням Керчинського міського суду Автономної Республіки Крим від 07 лютого 2014 року було розірвано (а.с.20-21, 22- 23). На підтвердження вимог про надання дозволу на виїзд дитини та надання дозволу на оформлення документів для виїзду позивачем надано запрошення в Королівство Норвегії (а.с.89-107), а також копію договору про надання туристичних послуг № 18/07-2016 від 06 вересня 2016 року, укладеного між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Перше Екскурсійне Бюро» (а.с.108-114). Згідно з ст. 3 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 798-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до вимог ст.ст.7, 155 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах знаходиться на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця мешкання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до положень статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частиною 3 статі 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 724 від 25 серпня 2010 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків можливий за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно зі ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, здійснюється за рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом не встановлено обставин, які перешкоджають виїзду [PERSON], [INFO], за межі України для відпочинку, а саме до Королівства Норвегія з 25 жовтня по 10 листопада 2016 року, з 20 грудня 2016 року по 10 січня 2017 року, з 25 березня по 10 квітня 2017 року, з 01 червня по 01 серпня 2017 року; у зв'язку з відсутністю згоди одного з батьків, на період з 02 грудня по 20 грудня 2015 року; до Республіки Туреччина з 05 по 20 серпня 2017 року без згоди (дозволу) її батька [PERSON], а отже суд приходить до висновку про задоволення позовний вимог в цій частині. Предметом спору також є надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини на тимчасово-окуповану територію АР Крим. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 367 від 4 червня 2015 року «Про затвердження порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї» виїзд малолітніх дітей на тимчасово-окуповану територію АР Крим прирівнюється до порядку виїзду дітей за кордон. На підтвердження необхідності короткочасного виїзду дитини на тимчасово-окуповану територію АР Крим позивачем надано довідку від 12 квітня 2016 року № [NUMBER] про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, згідно якої позивач зареєстрована за адресою: Автономна [ADDRESS] (а.с.13). Згідно ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. За таких обставин позовні вимоги щодо надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим та м. Севастополя з 25 вересня 2016 року по 01 вересня 2017 року без письмової згоди (дозволу) її батька [PERSON] підлягають задоволенню. Позивачкою суду не надано доказів, що неповнолітня дитина потребує короткочасного виїзду до Російської Федерації з 08 жовтня 2016 року по 01 вересня 2017 року. За змістом ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути лише на підставі рішення суду. Аналогічні положення містить і Постанова Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України". Відповідно до п. 10 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, встановлено, що для оформлення паспорта у разі виїзду на постійне проживання за кордоном додатково подається, зокрема, засвідчені в установленому порядку заяви батьків, які залишаються в Україні (або копія рішення суду про позбавлення батьківських прав чи визнання їх безвісно відсутніми), а за наявності неповнолітніх дітей, які залишаються в Україні, також від їх законних представників про відсутність у них вимог щодо стягнення аліментних платежів або засвідчена в установленому порядку копія постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, якщо стягнення аліментів проводилося за рішенням суду. Тобто вищевказані вимоги закону дають підстави для висновку, що законодавцем надано право суду приймати рішення щодо виїзду дитини за кордон при умові строкової конкретно визначеної поїздки з зазначенням країни та часу перебування, та відмови одного з батьків у надані згоди на цей виїзд. У відповідності до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Отже суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині надання дозволу [PERSON] без письмової згоди (дозволу) батька [PERSON] на оформлення проїзного документу для тимчасового виїзду за межі України для відпочинку неповнолітній дитині [PERSON], [INFO] Аналізуючи досліджені докази, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги частково: дозволити [PERSON] без письмової згоди (дозволу) батька [PERSON] оформлення проїзного документу для тимчасового виїзду за межі України для відпочинку неповнолітній дитині [PERSON], [INFO]; дозволити виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], з матір»ю [PERSON], [INFO] року народження, за межі України для відпочинку, а саме до Королівства Норвегія з 25 жовтня по 10 листопада 2016 року, з 20 грудня 2016 року по 10 січня 2017 року, з 25 березня по 10 квітня 2017 року, з 01 червня по 01 серпня 2017 року, на період з 02 грудня по 20 грудня 2015 року; до Республіки Туреччина з 05 по 20 серпня 2017 року; та на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим та м. Севастополя з 25 вересня 2016 року по 01 вересня 2017 року без письмової згоди (дозволу) її батька [PERSON]. В іншій частині позовних вимог відмовити. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 1102 грн. 40 коп. (а.с.29-а), відповідно до Закону України "Про судовий збір". Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 551 грн. 20 коп.

Outcome: partial