Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ТОВ "ВТГ"ДІПТРАНСГАЗ" на його користь: заробітну плату за період з 18.09.2016 року по 16.12.2016 року, що становить 35200,00 гривень, середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 17.12.2016 року по 07.02.2017 року, що становить 20800,00 гривень, витрати на правову допомогу у сумі 7200,00 гривень та поштові витрати у сумі 39,56 гривень; зобов'язати ТОВ "ВТГ"ДІПТРАНСГАЗ" видати йому належним чином оформлену трудову книжку. В обґрунтування позову вказує, що був прийнятий на посаду провідного інженера ТОВ "ВТГ"ДІПТРАНСГАЗ" з 18 вересня 2016 року з окладом 12000,00 щомісячно, що було відображено в трудовому договорі. Приступивши до виконання своїх обов'язків він був відряджений в м.Чернігів з 10.10.2016 року по 08.11.2016 року для проведення робіт згідно умов договору між ним та ПАТ «УКРТРАНСГАЗ» в особі філії «Управління магістральних газопроводів «КИЇВТРАНСГАЗ» №1607000898 від 29.07.2016 року. Усі документи по виконаній роботі ним були передані керівнику групи, у складі якої він працював, згідно укладеного трудового договору, [PERSON]. Однак заробітної плати не отримав, що спонукало його написати 28.11.2016 року письмову заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, яку він направив поштою на адресу відповідача, останній отримав його заяву 16.12.2016 року. Наказ про звільнення його з роботи відповідачем був виданий 16.12.2016 року, однак не був проведений розрахунок по заробітній платі та не була видана трудова книжка. Вважає, що його права порушені у зв'язку з невиплатою належних при звільненні працівнику сум та видачі працівнику трудової книжки, тому роботодавець зобов'язаний сплатити працівнику середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Бєлай С.В. позов підтримав та просив його задовольнити. При цьому пояснив, що трудовий договір був укладений 18.09.2016 року, на який він посилається в позовній заяві, у позивача не має, підпис у відомостях на виплату грошей він не ставив. Відповідач не телефонував позивачу щодо отримання заробітної плати та трудової книжки. [PERSON] намагався влаштуватися на роботу, але не зміг цього зробити, оскільки необхідна була трудова книжка, письмово йому у прийнятті на роботу з цих підстав не відмовляли. Оскільки договір про надання правової допомоги укладається з клієнтом, враховуючи його матеріальний стан було укладено договір про надання правової допомоги від 06 лютого 2017 року з оплатою 900 гривень за 1 годину. Відповідач достовірно знав, за якою адресою проживає позивач, оскільки [PERSON] надавав копію свого паспорта при прийнятті на роботу та в заяві про звільнення вказував адресу: м.Кам'янське, пр..Металургів, 46-112. Позивач з 20.02.2017 року працює в Польщі, де не потрібна трудова книжка. [PERSON] отримав копію наказу про звільнення від 16.12.2016 року від свого представника 23.12.2016 року, який випадково отримав його у керівника групи [PERSON], де працював позивач. Оскільки в позовних вимогах зазначене посилання на ст.117 КЗпП України, за яке передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, то правильним є формулювання позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку з 17.12.2016 року по 07.02.2017 року. В судовому засіданні представник позивача за нотаріально посвідченою довіреністю від 08 лютого 2017 року - [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Надав суду письмові заперечення на позовну заяву про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та зобов'язання видати трудову книжку [PERSON] та просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на обґрунтованість та законність дій відповідача. В запереченні зазначив, що з 19 вересня 2016 року [PERSON] був прийнятий на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю «ВТГ «Діптрансгаз» на посаду провідного інженера з окладом згідно штатного розпису, про що був виданий Наказ №15-К від 19.09.2016 року «Про прийом на роботу», на підставі заяви позивача. Трудовий договір з позивачем у письмовій формі ніколи не укладався. Посадовий оклад позивача (як провідного інженера) становив 2315 (дві тисячі триста п'ятнадцять), 00 грн., що підтверджується Штатним розкладом, затвердженим наказом №11 від 01.09.2016 та Штатним розкладом, затвердженим наказом №17/1-к від 01.10.2016. Заробітна плата за вересень 2016 року була нарахована позивачу у розмірі пропорційно до відпрацьованого часу у сумі 971, 10 грн. На підставі наказу директора ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» від 07.10.2016 року №27-ВД позивача було відряджено з 10.10.2016 по 08.11.2016 року до Чернігівського ЛВУМГ УМГ «КИЇВТРАНСГАЗ» з метою виконання першого етапу робіт по Договору № 1607000898 від 29.07.2016 року «Послуги щодо технічного випробування та аналізування (послуги з технічних випробувань (комплексне обстеження протикорозійного захисту та корозійного стану газопроводів) 021:2015-71632000-7 Послуги з технічних випробувань). За дорученням ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» під час перебування у вищевказаному відрядженні позивач повинен був провести польові роботи з комплексного обстеження протикорозійного захисту та корозійного стану газопроводів в межах Чернігівського ЛВУМГ УМГ «КИЇВТРАНСГАЗ» та здійснити необхідні технічні вимірювання. Разом з тим, за результатами вказаного відрядження ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» так і не було отримано від позивача вищезазначених відомостей про проведені роботи. Позивач жодного разу не з'являвся на роботі після закінчення відрядження. Заробітна плата за жовтень-грудень включно по дату звільнення була нарахована у сумі 5054, 25 грн., що підтверджується Відомістю на виплату грошей № НЗП -000016 за грудень 2016 року від 16.12.2016 року. 16 грудня 2016 року на адресу відповідача надійшла заява позивача датована 28.11.2016, в якій останній просив його звільнити з займаної посади з 28.11.2016, а також просив направити трудову книжку за місцем його мешкання «замовним» листом, а розрахунок при звільненні - на його банківський рахунок. Наказом № 22-К від 16.12.2016 року (в день отримання заяви про звільнення) було звільнено позивача з займаної посади за власним бажання згідно ст.38 Кодексу законів про працю України.05.01.2017 року відповідачем було направлено позивачу поштою (рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням) лист №ДГ-02 від 05.01.2017 року за його зареєстрованим місцем проживання згідно даних паспорта Позивача (відмітка на ст. 11), копія якого була надана позивачем при прийнятті його на роботу, а саме м. Дніпропетровськ, наб. Перемоги, 44, корп. 3, гурт.5. У вказаному листі №ДГ-02 від 05.01.2017 року (копія додається) Позивачу повідомлявся розмір нарахованої суми коштів, належної Позивачу у загальному розмірі 6025,35 грн., а також трудову книжку Позивача. Разом з тим, як з'ясувалося після отримання копії позову та доданих матеріалів, актуальним місцем реєстрації Позивача є [ADDRESS], про що свідчить відмітка у паспорті Позивача на ст.13.Однак, Позивачем при прийнятті на роботу (можливо помилково) не було надано копії ст. 12-13 його паспорта, у зв'язку з чим Відповідач обґрунтовано вважав, що актуальним місцем реєстрації Позивача є саме м. Дніпропетровськ, наб. Перемоги, 44, корп.3, гурт.5, згідно відмітки на ст.11 паспорта Позивача. Очевидно, із зазначених об'єктивних причин поштове відправлення не було отримане Позивачем та повернулося Відповідачу за закінченням терміну зберігання (копія конверту, фіскального чека та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення - додаються). Таким чином, вважає, що вина Відповідача у неотриманні Позивачем листа та трудової книжки поштою відсутня. В той же час, щодо виплати нарахованих Позивачу сум, то Відповідач на виконання вимог ч.1 ст.116 КЗпП України, направляв відповідне повідомлення Позивачу. Однак, враховуючи повернення листа, Відповідач не здійснював перерахування коштів, оскільки Позивач не отримав повідомлення про розмір нарахованих йому сум. Відповідач неодноразово намагався уточнити причини неотримання вищевказаного листа в телефонному режимі, однак Позивач на зв'язок не виходив. Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу. Разом з тим, Відповідач повідомляв Позивача про можливість отримати трудову книжку і жодним чином не перешкоджав Позивачу, однак Позивач наданою йому можливістю не скористався. Відтак, вина Відповідача у затримці у видачі трудової книжки відсутня. В той же час, Позивач не надає доказів того, чи мав місце вимушений прогул внаслідок затримки видачі трудової книжки, зокрема: чи дійсно з часу звільнення - 16.12.2016 Позивач не був працевлаштований, чи подавав заяви про прийняття на роботу, чи було йому відмовлено у прийнятті на роботу саме з мотиві в відсутності трудової книжки. Таким чином, вимоги Позивача про оплату йому середнього заробітку за вимушений прогул є необґрунтованими. Щодо позовних вимог про стягнення з Відповідача судових витрат в частині витрат на правову допомогу у розмірі 7200,00 грн., вважає цілком необґрунтованими та такими, що повинні бути відхилені. Відповідач готовий негайно вручити Позивачу його трудову книжку та ознайомити його з Наказом № 22-К від 16.12.2016 року про звільнення, а також видати належні йому грошові кошти у сумі 6025,35 грн. Третя особа в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що з позивачем разом працював в ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ», позивач працював провідним інженером. Бачив Чумакова А.В. два рази. Бригада була прийнята на роботу 18.09.2016 року, трудові угоди їм не віддали. З середини листопада він вирішив звільнитись. Підпис у відомості на виплату грошей за грудень та підпис про складання відомості за цей місяць його. Він підписував відомість на виплату грошей за вересень 2016 року. Він думає, що є можливість того, що 12000 гривень була неофіційна заробітна плата. Відомості підписував після отримання грошей. Вивчивши матеріали справи, вислухавши представників позивача, пояснення свідка, письмові заперечення відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню частково. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач працював у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ВТГ»ДІПТРАНСГАЗ» з 19.09.2016 року по 16.12.2016 року на посаді провідного інженера, звідки був звільнена за власним бажанням ст.38 КЗпП України, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а саме: копією заяви про звільнення від 28 листопада 2016 року (а.с.5) та копією наказу про звільнення (а.с.7). В порушення вимог законодавства позивачу в період роботи не виплачувалася заробітна плата, крім того, при звільнені йому також невиплачена заборгованість по заробітній платі. За період знаходження на посаді провідного інженера ТОВ «ВТГ»ДІПТРАНСГАЗ», на підставі наказу директора ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» від 07.10.2016 року №27-ВД позивача було відряджено з 10.10.2016 по 08.11.2016 року до Чернігівського ЛВУМГ УМГ «КИЇВТРАНСГАЗ» з метою виконання першого етапу робіт по Договору № 1607000898 від 29.07.2016 року «Послуги щодо технічного випробування та аналізування (послуги з технічних випробувань (комплексне обстеження протикорозійного захисту та корозійного стану газопроводів) 021:2015-71632000-7 Послуги з технічних випробувань) (а.с.41). 16.12.2016 року відповідач ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» отримав від позивача письмову вимогу про розрахунок заборгованості по заробітній платі та трудову книжку направити за місцем його мешкання замовним листом, а заборговану суму грошей направити на картковий рахунок позивача відкритий у «ПриватБанку». Ці обставини не заперечувались і не оспорювались відповідачем по справі, та підтверджується наявною копією повідомлення про вручення поштового відправлення за №5103106400203 від 28.11.2016 року (а.с.6). Суд критично ставиться до твердження представника відповідача, щодо надсилання позивачу повідомлення про розмір нарахованої йому суми коштів у загальному розмірі 6025,35 грн., а також трудову книжку позивача на адресу, яка була надана позивачем при прийнятті на роботу, а саме м. Дніпропетровськ, наб. Перемоги, 44, корп..3, гурт.5, оскільки при прийнятті на роботу позивач [PERSON] в своїй заяві від 19 вересня 2016 року (а.с.39) та заяві про звільнення від 28 листопада 2016 року (а.с.5) вказує одну й ту ж саму адресу: [ADDRESS]. Як встановлено судом, станом на день розгляду справи позивачу не виплачена заробітна плата за вересень-грудень 2016 року, ця обставина не заперечувались і не оспорювались відповідачем по справі. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч.1, 2 ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такий розмір визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затриманням розрахунку при звільненні, якщо працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Рішенням Конституційного суду України від 22.02.2012 р. №4-рп/2012 дано офіційне тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положенням ст.ст.117, 213-1 КЗпП України. Конституційний суд України визначив, що для звернення працівників до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Крім того Рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013 р. №1-18/2013 дано офіційне тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, де зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Затримка у виплаті заробітної плати допущена з вини відповідача, а тому згідно зі ст.117 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вимоги працівника про стягнення належної йому заробітної плати в судовому порядку відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України не обмежені будь-яким строком, тому виходячи з принципу диспозитивності цивільно-процесуального судочинства, та розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд частково задовольняє позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 19.09.2016 року по 16.12.2016 року в сумі 7055,36 гривень. При цьому береться до уваги той факт, що [PERSON] був прийнятий на роботу згідно його заяви про прийняття на роботу від 19 вересня 2016 року та наказу про прийняття на роботу №15-К від 19 вересня 2016 року з 19 вересня 2016 року. Позивачем, жодними належними доказами не доведена обставина того, що розмір узгодженої сторонами заробітної плати позивача у ТОВ «ВТГ «ДІПТРАНСГАЗ» був у розмірі 12000 щомісяця, який нібито був відображений в трудовому договорі, на який він посилається у розрахунку заборгованості по заробітній платі від 07.02.2017 року доданого до позовної заяви. Натомість представник позивача надав суду копію заяви [PERSON] про прийняття на роботу від 19 вересня 2016 року, згідно якої він просить прийняти його на роботу на посаду провідного інженера з 19.09.2016 року з окладом згідно штатного розпису (а.с.39), який станом на 01 вересня 2016 року та 01 жовтня 2016 року складав 2315 гривень, що підтверджується копіями затверджених Наказом №11-к від 01 вересня 2016 року та Наказом №17/1-к від 01 жовтня 2016 року відповідних штатних розкладів (а.с.46, 47). Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суд виходить з того, що обчислення середньої заробітної плати проводиться згідно п.21 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), відповідно якого середньомісячна заробітна плата за час затримки обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому згідно з п.5 Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З цих підстав, згідно листа Міністерства соціальної політики України № 10846/0/14-15/13від 20.07.2015 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» та розпорядження Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №1155-р, позивач за два повних робочих місяці до звільнення: жовтень-листопад 2016 року, відпрацював 42 дня (п'ятиденний робочий тиждень). Виходячи з положень Порядку, суд приймає для розрахунку заробітну плату позивача за останні два повних відпрацьованих місяців роботи: жовтень-листопад 2016 року у розмірі 4 630,00 грн. (2 315,00 грн. + 2 315,00 грн.), згідно копії штатного розкладу від 01 жовтня 2016 року розмір посадового окладу провідного інженера, наданого відповідачем (а.с.47). Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становитиме 110,24 грн. (4 630,00 грн. : 42 дня = 110,24 грн.). Кількість робочих днів з 19 вересня 2016 року по 16 грудня 2016 року складає 64, таким чином заборгованість по заробітній платі складає 110,24 грн. х 64 дня = 7055,36 грн. Кількість робочих днів затримки розрахунку з 17 грудня 2016 року по 07 лютого 2016 року (включно) містить 35 робочих днів, згідно листа Міністерства соціальної політики України № 11535/0/14-16/13від 05.08.2016 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік». Таким чином, середня заробітна плата за весь період затримки, з 17.12.2016 року по 07.02.2017 року (включно) становить 3 858,40 гривень (110,24 грн. х 35 днів = 3 858,40 грн.). З урахуванням викладеного вище, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 7055,36 гривень, та середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 3858,40 гривень. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1, 3 ст.79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на правову допомогу. За ч.1, 2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20 грудня 2011 року № 4191-VI, та не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Абзацом 4 п.48 постанови Пленуму Верховного Суду України від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем наданий суду договір від 06 лютого 2017 року, згідно якого адвокат Бєлай С.В. надає правову допомогу [PERSON] строком до 06.05.2017 року та звіт (акт) від 07 лютого 2017 року про виконання договору про надання правової допомоги адвокатом Бєлай С.В. від 06.02.2017 року в період з 06.02.2017 року по 06.05.2017 року про врегулювання трудового спору з ТОВ «ВТГ» ДІПТРАНСГАЗ» в Дніпровському районному суді м. Кам'янський Дніпропетровської області. Суд оцінює зазначений звіт як недостовірний, через те що він складений на майбутній період. Також, позивачем до матеріалів справи надано квитанцію до прибуткового касового ордера №11 від 07.02.2017 року, відповідно до якої прийнято від [PERSON] на підставі угоди від 06.02.2017 року 7200,00, без зазначення суми прописом. При цьому, сторонами ані в договорі, ані в інших документах не вказано вартість однієї години роботи. Що з урахуванням оцінки судом звіту (акту) від 07 лютого 2017 року про виконання договору про надання правової допомоги свідчить про відсутність розрахунку витрат на правову допомогу, тому це є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Не підлягають задоволенню і вимоги позивача щодо стягнення 39,56 грн. за відправлення заяви про звільнення від 28.11.2016 року, адже спосіб подання такої заяви особисто чи поштою обирав позивач самостійно. Вини відповідача в тому, що позивач направив таку заяву саме поштою судом не встановлено. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial