Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до ПАТ “УкрСиббанк” про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту №11291135000 від 30.01.2008 року з моменту його укладення, договору іпотеки від 30.01.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] на бланку ВКЕ №394878, зареєстровано в реєстрі №308. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що договір споживчого кредиту №11291135000 від 30.01.2008 року,укладений між нею та “УкрСиббанк” суперечить нормам закону. Позивач зазначає, що предметом кредитного договору є валюта, в той час як грошове зобов’язання має бути виконане виключно у гривнях. Позивач вважає, що дії відповідача вводять її в оману, вона не була повністю проінформована про істотні умови кредитування, повідомлена про можливі валютні ризики, вона не була обізнана про сукупну вартість кредиту у гривні на момент підписання договору і до сих пір, банк не виконав свої зобов’язання в повному обсязі, не надавши позивачу всі передбачені договором кошти, договір не містить умови про припинення договору. Також вважає, що договір не передбачає відповідальність банку. В судовому засіданні позивач позов підтримала. Представник відповідача позов не визнала, надала письмові заперечення, пояснила, що банком було виконано всі умови, передбачені договором споживчого кредиту. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. 30.01.2008 року між [PERSON] та АКІБ “УкрСиббанк”, правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту №11291135000, за умовами якого банк зобов’язався надати позивачу кредитні кошти у вигляді одного або декількох траншів, загальна сума яких не може перевищувати 77000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 388850 грн. за курсом НБУ на день укладання договору на умовах, передбачених договором, з кінцевим терміном повернення 30.01.2018 року (а.с.16-31). В цей же день між банком та [PERSON] укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №308, за умовами якого іпотекодавець передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с.32-33). Частина 1 ст. 215 Цивільного кодексу України зазначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Позивачем у справі не надано жодного доказу недотримання відповідачем під час укладання оспорюваних договорів вимог, передбачених ст.203 ЦК України. Посилання позивача на визнання договору недійсним з підстав односторонньої зміни умов договору, якими є підвищення процентної ставки з 13,9% вдвічі за користування кредитними грошами понад встановлений договором термін на підставі п.1.3.1 кредитного договору, не можуть прийматися судом як підстава для визнання договору недійсним, оскільки зміна умов договору не є підставою для визнання договору недійсним згідно ст.203 ЦК України. Суду надано графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту (а.с.26-30), який містить розмір сукупної вартості кредиту відповідно до вимог Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року. Із зазначеним розрахунком позивач ознайомлена, що підтверджується її підписом та спростовує твердження позивача про те, що вона не була повністю проінформована про істотні умови кредитування, їй не було надано розрахунку по договору. Оскільки кредит надавався у іноземній валюті (доларах США), то і розрахунок сукупної вартості кредиту також розраховувався у іноземній валюті. Стосовно зміни порядку зарахування внесених на погашення кредиту коштів та процентів по кредиту, яке виразилося у зміні розрахункового рахунку, на який необхідно переводити кошти в рахунок погашення кредиту, суд вважає зазначену обставину такою, що не має правового значення та не впливає на дійсність кредитного договору. Згідно ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Крім того, відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов’язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем. Відповідно до п.3 ч.1 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик Відповідно до ст.2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до ст.49 Закону України «Про банки та банківську діяльність" зазначені вище операції вважаються кредитним обслуговуванням позичальників. Відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", на здійснення валютних операції Національний банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Пунктами "в" і "г" частини 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Виходячи з положень наведеної вище статті, обов'язковість одержання індивідуальної ліцензії на проведення валютної операції зумовлено лише у випадки перевищення встановлених законодавством меж термінів і сум таких кредитів, та у випадках використання іноземної валюти як засобу платежу або як застави. Оскільки чинним законодавством України не встановлені будь-які обмеження щодо граничних розмірів сум та термінів повернення кредитів в іноземній валюті, тому здійснення операцій по отриманню чи наданню кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України. Отже, посилання позивача на вимоги наявності у банка індивідуальної ліцензії не може бути прийнято судом до уваги. Крім того, відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Виходячи з положень коментованої статті, банківський кредит взагалі і в іноземній валюті зокрема, за своєю правовою природою не ототожнюється із договором купівлі-продажу, а іноземна валюта не є засобом платежу, а валютою виконання зобов'язання. Як вбачається з наданих відповідачем заперечень, АТ «УкрСиббанк» має банківську ліцензію №75 видану Національним банком України 24 грудня 2001 р. на право здійснювати банківські операції(а.с.63,64-65), та письмовій Дозвіл № 75-2 від 19.11.2002 р. на право здійснювати операції з валютними цінностями, який діяв на момент укладення спірного кредитного договору (а.с.66-67). Так, відповідно до ч.1 ст.47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банки мають право на: приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб, відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків-кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів та зарахування коштів на них; розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. П.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року “Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин” надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач має всі необхідні ліцензії для здійснення банківських операцій, здійснення банком кредитних операцій не потребує наявності індивідуальної ліцензії, а тому будь-яких порушень банком норм чинного законодавства судом не встановлено. П.1.1 Кредитного договору передбачено надання коштів у доларах США, зі сплатою процентів та комісій, в розмірі та порядку визначеному Договором, позивач з зазначеними умовами договору погодилась, підписавши договір. П.1.3.5 Кредитного договору та додатку №3 «Тарифи Банку» до Кредитного договору передбачає сплату банку комісії у розмірі 1, 5% від суми кредиту, позивач з цим положенням ознайомлена і погодилась, що підтверджується її підписом. Позивач була ознайомлена з умовами кредитування, які в повному обсязі містяться в кредитному договорі та додатках до нього, своїм підписом засвідчила згоду з запропонованими умовами. Крім того, до укладання договору позивачу було надано інформаційний лист відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», що підтверджується п.7.13 Кредитного договору та спростовує доводи позивача щодо ненадання необхідної інформації перед укладанням договору. Щодо посилання позивача на те, що договір не містить умови про порядок припинення договору, що, на думку, позивача є суттєвою умовою кредитного договору, ЦК України не включає зазначену умову до суттєвих, тому її зазначення не є обов’язковим. Посилання позивача на невідповідність кредитного договору ст.525 ЦК України та відсутності відповідальності банку є хибним та спростовується змістом укладеного договору кредиту. Вирішуючи справу, суд зазначає, що посилання позивача на необізнанність про сукупну вартість кредиту, про валютні ризики, на обман з боку відповідача, суд вважає надуманими та недоведеними. Оскільки відсутні підстави для визнання недійсним договору про споживчого кредиту, не вбачається підстав для визнання недійсними договору іпотеки. Тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача у зв’язку з їх необґрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed