Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

Позивачка 05 травня 2021 року звернулись до суду із вказаним позовом до [PERSON] , Ратнівського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Львів) (далі - Ратнівського РВ ДВС), третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Публічного акціонерного товариства «Промінвестбанк» (далі-ПАТ «Промінвестбанк»), який мотивує тим, що їй з отриманої 21 квітня 2021 року інформації про виконавче провадження №43311001 стало відомо, що державним виконавцем Ратнівського районного віддділу Державної виконавчої служби Токарським Е.С. 15 травня 2014 року відкрито виконавче провадження з виконання наказу господарського суду Волинської області від 05.10.2009 №5/107-1 про стягнення із фізичної особи-підприємця [PERSON] грошових коштів. Цією ж постановою накладено арешт на все належне боржникові майно, зокрема на зареєстровані на ім`я відповідача земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 0724280800:01:008:0004, для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, що на [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,60 га, кадастровий номер 0724280800:01:008:0005 для ведення особистого селянського господарства, що у с.Видраниця Ратнівського району. Зазначила, що у 1980 році уклала шлюб із відповідачем. Вищезгадані земельні ділянки використовувалися нею та [PERSON] спільно для сімейних потреб. На ділянці площею 0,25 га ними спільно зведено житловий будинок, який незавершений будівництвом. Із покликанням на ст.ст.60, 61, 63, 73 Сімейного кодексу України, ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» вважає, що згадані земельні ділянки є спільною сумісною її та [PERSON] власністю. Відтак без виділення частки боржника у спільній сумісній власності накладення арешту на земельні ділянки відбулося із порушенням права власності позивача. Просить визнати за нею право спільної сумісної власності з [PERSON] на земельні ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 0724280800:01:008:0004, для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, що на [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 0,60 га, кадастровий номер 0724280800:01:008:0005 для ведення особистого селянського господарства, що у с.Видраниця Ратнівського району; зняти із вказаних земельних ділянок арешт, накладений згідно із постановою державного виконавця від 15.05.2014 №4331101. Ухвалою від 07.05.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі. Того ж дня ухвалою суду задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, заборонено Ратнівському районному відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Львів) вчиняти дії, спрямовані на звернення стягнення та реалізацію спірних земельних ділянок, а також зупинено їх продаж. Відповідач Ратнівський РВ ДВС 20 травня 2021 року скерував до суду відзив на позов, в якому зазначив, що виключно протягом періоду з 08 лютого 2011 року до 13 червня 2012 року приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об`єктом права спільної сумісної власності подружжя Оскільки [PERSON] спірні земельні ділянки набуті безоплатно в порядку приватизації до 08 лютого 2011 року, відтак дані ділянки є його приватною власністю й на них правовий режим спільного сумісного майна подружжя не поширюється. Просить у задоволенні позову відмовити. Третя особа без самостійних вимог ПАТ «Промінвестбанк» 24 травня 2021 року надала письмові пояснення щодо позову, в яких зазначила, що відповідач [PERSON] набув згадані земельні ділянки у приватну власність у порядку приватизації згідно із рішенням Видраницької сільської ради від 19.11.1997 №4, на підставі якого 01 грудня 2008 року видано державні акти, тобто поза періодом з 08 лютого 2011 року до 13 червня 12 року, протягом якого на набуті в такий спосіб земельні ділянки поширювався правий режим спільного сумісного майна подружжя. Позивач не довів, що незавершене будівництво на земельній ділянці площею 0,25 га є спільною власністю. Так, текст договору купівлі-продажу незавершеного будівництва житлового будинку від 12.02.2009 між відповідачем та [PERSON] не містить застереження про згоду іншого із подружжя на укладення договору. Оскільки у згаданому договорі купівлі-продажу не зазначено розмір земельної ділянки до набувача незавершеного будівництва перейшло право власності на ту частину земельної ділянки, яка є необхідною для його обслуговування. Відтак реалізації підлягає земельна ділянка площею, що залишиться після визначення відповідної частини ділянки для обслуговування забудови за поданням державного виконавця. Звернення стягнення на земельну ділянку площею 0,60 га відбувається на законних підставах, оскільки доказів належності цього майна боржнику та позивачу на праві спільною сумісною власності не надано. Просить у задоволенні позову відмовити. Позивачка 31 травня 2021 року скерувала до суду заперечення на відзив, в якому зазначила, що на земельній ділянці площею 0,25 га окрім незавершенного будівництвом житлового будинку, знаходяться господарські будівлі та інший житловий будинок, який є місцем проживання третіх осіб, які набули у власність даний будинок раніше, ніж відбулася передача земельної ділянки у приватну власність. Крім цього, при передачі у власність недобудованого будинку з урахуванням принципу цілісності об`єкта із земельною ділянкою у власність до набувача переходить і земельна ділянка. Зазначила, що згідно із статтею 57 Сімейного кодексу України в редакції станом на 01 грудня 2008 року земельна ділянка, набута у шлюбі внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у користуванні, або одержана із земель державної і комунальної власності в межано норм безоплатної приватизації не набувала статусу особистої приватної власності. Натомість згідно із ст.60 СК України набуті станом на грудень 2008 року спірні земельні ділянки мали правовий статус спільної сумісної власності. Вказала, що розірвання нею шлюбу із відповідачем в березні 2010 року не припиняє права спільної сумісної власності на незавершений будівництвом житловий будинок. До підготовчого судового засідання, а саме 22 червня 2021 року позивачка уточнила позовні вимоги (а.с.167). Так, [PERSON] зазначила, що земельна ділянка площею 0,60 га, кадастровий номер 0724280800:01:008:0005, для ведення особистого селянського господарства, що у с.Видраниця Ратнівського району, знаходиться в низовині й велика її частина внаслідок цього була заболочена та непридатна для належного використання. Однак за час перебуванння у шлюбі з відповідачем за рахунок її особистих коштів для оплати спецтехніки було проведено земельні роботи щодо копання ставка. Крім цього, вона доклала особисті фізичні зусилля для приведення даної ділянки у належний стан. Внаслідок проведення вищезгаданих робіт заболоченість земельної ділянки зникла, стан ділянки суттєво покращився, її вартість значно зросла: із 1445,15 грн в 2008 році до 37565 грн в квітні 2021 року. Вважає,що має право на визнання за нею на підставі ч.1 ст.62 СК України права спільної сумісної власності з [PERSON] на земельну ділянку площею 0,25 га. Відповідач [PERSON] 22 червня 2021 року надав до суду письмові пояснення (а.с.166) аналогічного змісту. Ухвалою суду від 23.06.2021 до участі в справі залучено ПАТ «Промінвестбанк» як співвідповідача та [PERSON] як третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача. Співвідповідач ПАТ «Промінвестбанк» 12 липня 2021 року надіслав суду відзив на позов, доводи якого є аналогічними доводам, викладеним у поясненні ПАТ «Промінвестбанк» у статусі третьої особи без самостійних вимог. Ухвалою від 09.08.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті, відмовлено у прийнятті визнання відповідачем [PERSON] позову. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав із підстав, зазначених у заяві. Пояснив, що спірні земельні ділянки є спільною сумісною власністю позивачки і відповідача [PERSON] , оскільки набуті під час перебування сторін у шлюбі. Крім цього, зазначив, що позивачкою за рахунок власних коштів та особистою працею було проведено роботи із копання ставка на земельній ділянці площею 0,60 га, що зумовило покращення земельної ділянки та збільшення її вартості. Із покликанням на ст.62 СК України зазначив, що вказана обставина є підставою для визнання за позивачкою права спільної сумісної власності на дану земельну ділянку. Вказав, що земельна ділянка площею 0,25 га арештована незаконно, оскільки власником незавершеного будівництвом будинку є інша особа, до якої перейшло право власності на частину земельної ділянки, необхідну для обслуговування будинку. Відтак стягнення на іншу частину земельної ділянки можливе після її визначення за поданням державного виконавця. Просить позов задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Промінвестбанк» заперечила проти задоволення позову з підстав, наведених у поясненнях та відзиві. Зазначила, що вказані земельні ділянки є особистою приватною власністю [PERSON] . Позивачка доказів збільшення за її участю вартості земельної ділянки, відповідно - істотного покращення земельної ділянки площею 0,60 га не надала. Крім цього, представник відповідача заявила про застосування строку позовної давності до вимог позивачки, оскільки із часу арешту майна пройшло більше трьох років. Представник позивача заперечив проти застосування строку позовної давності, мотивуючи тим, що оскільки позивачка не є стороною виконавчого провадження, тому про порушення її прав вона дізналася із довідки Позивачка, відповідач [PERSON] , представник Ратнівського РВ ДВС, третя особа без самостійних вимог [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Відповідач [PERSON] та представник РВ ДВС у поданих заявах просили справу розглянути за їх відсутності. Із пояснень представника позивачки вбачається, що третя особа без самостійних вимог [PERSON] є сином позивачки та відповідача, про судові засідання останньому було достеменно відомо. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані докази, дійшов висновку про таке. Судом установлено, стверджено інформацією про виконавче провадження №43311001 від 21.04.2021, що 15 травня 2014 року головним державним виконавцем Токарським Е.С. відкрито виконавче провадження №43311001 з виконання наказу Господарського суду Волинської області №5/107-1 від 05.10.2009 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Промінвестбанк» боргу в сумі 839397,16 грн. Відповідно до п.6 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» Цією ж постановою державним виконавцем накладено арешт на все майно боржника. На підставі вказаної постанови державного виконавця від 15.05.2014 згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.04.2021 №253796349 державним реєстратором 20 травня 2014 року до вказаного Реєстру внесено відомості про проведення державної реєстрації обтяження, а саме арешту нерухомого майна [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження. Арешт накладено також на виявлені у ході виконавчого провадження земельні ділянки боржника, зокрема постановою про опис та арешт майна від 03.03.2021. Так, державними актами ЯБ №480952 та ЯБ №480953 від 01.12.2008 підтверджується належність [PERSON] як власнику, відповідно земельної ділянки площею 0,60 га, кадастровий номер 0724280800:01:008:0005 для ведення особистого селянського господарства, що у с.Видраниця Ратнівського району, та земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер 0724280800:01:008:0004, для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, що на [ADDRESS] . Згадані державні акти видано на підставі рішення Видраницької сільської ради від 19.11.1997 №47 (а.с.186), згідно з яким вказані земельні ділянки були передані [PERSON] безоплатно, при цьому в розмірах, що передбачені ст.17 Земельного кодексу України в редакції на час прийняття рішення. Вирішуючи питання про правовий режим вказаних земельних ділянок суд виходить із такого. Позивачка та відповідач [PERSON] уклали шлюб 07 листопада 1980 року, про що свідчить відповідне свідоцтво (а.с.12). Даний шлюб розірвано рішенням Ратнівського районного суду від 15.03.2010. Відповідно до ст.ст.6, 56, 67 Земельного кодексу України 1990 року (чинного на час передачі відповідачу земельних ділянок у власність) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель (присадибна ділянка), розмір яких повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара. Згідно із Декретом Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року №15-92 "Про приватизацію земельних ділянок" сільським, селищним, міським Радам народних депутатів було доручено забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Відповідно до п.3 цього Декрету право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. У силу Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.02.1993 №10, у приватну власність, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року N15-92 "Про приватизацію земельних ділянок", громадянам України передаються безплатно земельні ділянки, надані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, індивідуального дачного і гаражного будівництва. Передача у приватну власність земельних ділянок, що були раніше надані громадянам, провадиться відповідними Радами народних депутатів за місцем розташування цих ділянок. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для вищезазначених цілей, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-обліковому документі - Книзі реєстрації громадян, яким безплатно передано земельні ділянки у приватну власність. Після встановлення меж земельних ділянок, що передаються у приватну власність, громадяни одержують Державний акт на право приватної власності на землю, який видається і реєструється відповідною Радою народних депутатів. Згідно із п.18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 №7 (п.18-2) земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва і обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку в земельному фонді. Відповідно до статті 61 СК України в редакції на час отримання відповідачем державних актів не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки. Відповідно до Закону України "Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя" від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України "Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка" N 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому, тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Відповідну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 12.06.2020 в справі №626/4/17. Аналогічні правові висновки зроблено Верховним Судом у постановах від 20.06.2018 в справі №1311/832/12, від 12.11.2018 в справі №753/6139/14-ц, від 12.06.2019 в справі №409/1959/15-ц. Таким чином, набуті 01 грудня 2009 року [PERSON] у власність внаслідок безоплатної передачі спірні земельні ділянки є його особистою приватною власністю. Судом установлено, що на [ADDRESS] знаходиться незавершений будівництвом житловий будинок. За договором купівлі-продажу від 12.02.2009, зареєстрованим у Державному реєстрі правочинів 12.02.2009, відповідач [PERSON] зобов`язується передати вказаний будинок у власність [PERSON] .. Згідно із вказаним договором зазначений недобудований житловий будинок належав [PERSON] на праві приватної власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ЯБ №480951 від 01.12.2009. При цьому, договір містить застереження продавця про відсутність прав третіх осіб на відчужуваний будинок. Доказів на підтвердження державної реєстрації права власності на дане майно за новим власником - [PERSON] матеріали справи не містять. Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України в редакції, що діяла на час укладення договору, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно із ч.4 ст.334 ЦК України в редакції Закону України від 11.02.2010 N1878-VI права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. При цьому, згідно із вказаним Законом державна реєстрація прав на нерухоме майно в порядку, визначеному цим Законом, здійснюється з 1 січня 2013 року. Проте незалежно від того, що право власності за [PERSON] , як покупцем за договором, не зареєстровано, згаданий договір купівлі-продажу є чинним. Позивачка вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав ненадання нею згоди на відчуження будинку, в якому вона має певну частку, не заявляла. Таким чином, не порушеними є права позивачки внаслідок арешту земельної ділянки площею 0,25 га, зважаючи на недоведеність останньою своїх вимог про належність їй на праві спільної сумісної власності незавершеного житлового будинку, відтак - належність їй частини земельної ділянки для його обслуговування. Крім цього, на думку позивачки, на підставі статті 62 СК України спірна земельна ділянка площею 0,60 га є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки за час шлюбу вона істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок понесених нею затрат на копання ставка на ділянці, відповідно - її осушення, а також внаслідок залучення особистих фізичних зусиль для приведення ділянки у належний стан. Згідно із ч.1 ст.60 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, при посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя позивачка має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Тобто, сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. (Постанова ВП ВС від 22.09.2020 у справі № 214/6174/15-ц, ВС від 10.06.2021 у справі № 462/1305/16-ц. На підтвердження своїх доводів позивачка покликається на довідку Забродівської сільської ради від 02.06.2021 №258 (а.с.120) та довідку оцінювача без будь-яких реєстраційних даних (номера і дати видачі) (а.с.220) про створення власником земельної ділянки [PERSON] штучної водойми, що істотно збільшує вартість земельної ділянки. Проте, аналізуючи дані докази, суд бере до уваги, що жодним чином вони про істотність збільшення вартості майна, а також про те, що таке збільшення відбулося внаслідок матеріальних і трудових затрат позивачки не доводять. Більш того, довідка оцінювача, не зареєстрована у встановленому законом порядку, не є офіційним документом, будь-яких правових наслідків не породжує, відтак не може братися до уваги на підтвердження обставин, зазначених у ній. Не виключно, що зростання вартості ділянки, на яке покликається позивачка, може бути наслідком зміни ринкових цін та інших чинників, відмінних від залучення грошових чи трудових затрат подружжя або одного із них. Таким чином, порушень прав позивачки у зв`язку із арештом вказаної земельної ділянки в процесі згаданого виконавчого провадження суд не вбачає. Вирішуючи заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивачки, суд зазначає, що позовна давність застосовується лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року в справі N 369/6892/15-ц). Оскільки позовні вимоги позивачки є необґрунтованими, правові підстави для застосування позовної давності відсутні. Суд, відмовляючи у позові, на підставі ч.9 ст.158 ЦПК України скасовує застосовані ухвалою суду від 07.05.2021 заходи забезпечення позову у виді заборони Ратнівському РВ ДВС вчиняти дії, спрямовані на звернення стягнення та реалізацію спірних земельних ділянок, а також зупинення їх продажу.

Outcome: dismissed