Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

заявник [PERSON] звернувся 09 листопада 2017 року до Дружківського міського суду з заявою про встановлення факту смерті. В своїй заяві він посилається на те, що 08 травня 2017 року в м.Донецьк Донецької області, померла його дружина [PERSON]. Встановлення вказаного факту має для нього юридичне значення та необхідне для отримання свідоцтва про смерть дружини. На підставі свідоцтва про смерть від 17 травня 2017 року, виданого в м. Донецьк його представник [PERSON] з письмовою заявою звернувся до відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Костянтинівському району Костянтинівського міськрайонного управління юстиції в Донецькій області. Однак, йому було відмовлено у державній реєстрації смерті дружини заявника, оскільки наданий ним документ на підтвердження факту смерті, виданий на тимчасово окупованій території. У зв'язку з вищезазначеним просить встановити факт, що 08 травня 2017 року в м. Донецьк Донецької області померла його дружина [PERSON], [INFO]. Заявник [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, просить заяву задовольнити з викладених в ній підстав. Представник заявника [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, просить заяву задовольнити з викладених в ній підстав. Представник заінтересованої особи відділу державної реєстрації актів цивільного стану по місту Костянтинівка Костянтинівського району міськрайонного управління юстиції у Донецькій області у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заяву про відкладення розгляду справи не надав. Відповідно до ч. 2\~ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки. Пунктом 8 частини 1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 256 ЦПК України). Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Статтею 257-1 ЦПК України передбачено, особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України. Відповідно до ч. 1 вищевказаної статті заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Частиною 2 цієї статті передбачено, що справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є чоловіком померлої [PERSON], про що свідчать: актовий запис про укладення шлюбу № 798 року, зроблений у відділі ДРАЦС Куйбишевського РУЮ у м. Донецьк та копіями паспортів подружжя (а.с. 4,5,8,9) . У довідці про причини смерті зазначено, що [PERSON] померла 08 травня 2017 року від атеросклеротичної хвороби серця, атеросклеротичного кардіосклезору з порушенням серцевого ритму (а.с.11). На підтвердження факту смерті своєї дружини в м. Донецьк Донецької області, заявник також надав, свідоцтво про поховання № 575 від 09 травня 2017 року, в якому зазначено, що померлу [PERSON] поховано на кладовищі м. Донецьк Донецької області, а саме ділянці №73, ряд №16, місце № (2,5*3,0), фото з місця поховання (а. с.12,14). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року № 2398-VI державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. На звернення [PERSON] до відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Костянтинівському району Костянтинівського міськрайонного управління юстиції в Донецькій області йому було відмовлено у реєстрації смерті його дружини, оскільки ним для підтвердження факту смерті [PERSON] пред'явлено свідоцтво про смерть, яке видане на території тимчасово не підконтрольній державній владі України. Відповідно видане свідоцтво є незаконним та не створює правові наслідки, тому орган державної реєстрації актів цивільного стану не може зареєструвати факт смерті. Надати лікарське свідоцтво про смерть форми №106/о, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року №545 "Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті" у заявника немає можливості, оскільки його дружина померла на території тимчасово не підконтрольній державній владі України. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Згідно Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15 квітня 2014 року будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними якщо ці органи створені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (документ), виданий цими органами є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто довідка про причини смерті, свідоцтво про смерть [PERSON], померлої 08 травня 2017 року в м. Донецьк Донецької області, видані на території тимчасово не підконтрольній державній владі України, не створюють правових наслідків. Вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також те, що заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт смерті, що має для нього юридичне значення, для отримання свідоцтва про смерть дружини. Таким чином є всі підстави для задоволення заяви [PERSON] та встановлення факту смерті його дружини [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved