Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] на її користь аліменти у розмірі 1/3 частини від усього виду доходу (заробітку) відповідача на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], починаючи з дня подачі позову та до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 05.08.2006 року по 23.02.2016 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO]. Відповідач тривалий час мешкає окремо, кошти на утримання дитини почав надавати після розірвання шлюбу періодичними грошовими переказами, розмір яких, позивач вважала недостатнім. На утримання , розвиток дитини нею витрачаються значно більші кошти, ніж той розмір аліментів, який відповідач сплачує у добровільному порядку, а тому звернулась з даним позовом до суду. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 серпня 2016 року позов задоволено частково; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 липня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; вирішено питання про судові витрати. В апеляційній скарзі [PERSON] просить зазначене рішення суду змінити, виключивши з його описової та мотивувальної частин посилання на те, що він „...у письмових запереченнях та заяві позов визнав частково, погодившись сплачувати аліменти у розмірі 1/5 частки доходів..." і що „Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, що стало причиною звернення позивача до суду з даним позовом ", а також вирішити питання про розподіл між сторонами судових витрат згідно вимог ст.88 ЦПК України. Відповідач вказує, що зазначені посилання суду суперечать змісту його заперечень проти позову, адже в них він не вказував про визнання позову (часткове чи повне), а тому судом було неправильно витлумачено його позицію. За доводами [PERSON], згідно положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №5 „ Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду " у разі визнання позову не може бути ухвалення рішення про часткове задоволення позову. Також відповідач вказує, що навіть у позовній заяві [PERSON] зазначала, що він надає кошти на утримання дитини грошовими переказами, але вона вважала недостатнім їх розмір. Таким чином, за доводами відповідача, підставою звернення [PERSON] до суду з позовом стало не те, що він не надає їй аліментів на утримання спільного сина, а те, що вона вважала розмір перерахованих коштів недостатніми для утримання дитини. Відповідач вважає, що суд повинен був у даному випадку застосувати приписи ч.1 ст.61 ЦПК України, згідно яких обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Оскільки відповідачем рішення суду оскаржується лише в частині зазначення судом першої інстанції про те, що він „...у письмових запереченнях та заяві позов визнав частково, погодившись сплачувати аліменти у розмірі 1/5 частки доходів..." і що „Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, що стало причиною звернення позивача до суду з даним позовом", то апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції лише в зазначеній частині. Як вбачається з позовної заяви, [PERSON] зазначала, що [PERSON] тривалий час мешкає окремо, утримання на дитину почав надавати після розірвання шлюбу періодичними грошовими переказами. Але розмір цих коштів, які відповідач надає у добровільному порядку, є недостатнім. До позовної заяви додано копії квитанцій про поштові перекази [PERSON] на ім'я [PERSON] Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Чернігова 29 липня 2016 року за поданою [PERSON] позовною заявою про стягнення з [PERSON] аліментів було відкрито провадження, копію позовної заяви направлено відповідачу. 11 серпня 2016 року відповідач подав до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи копій квитанцій, які підтверджують перерахування ним аліментів на утримання сина (а.с.45-46). 26 серпня 2016 року [PERSON] були подані заперечення проти позову, в яких він, зокрема зазначає, що визначений позивачем розмір аліментів значно завищений, оскільки нею не враховано положення ряду норм матеріального права. Також відповідачем зазначено „...я не заперечую, щоб рішенням суду було стягнуто з мене на користь відповідачки кошти в сумі 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, тобто в розмірі 800 грн. щомісячно", „...вважаю, що розмір такої частки не повинен перевищувати 1/5 частини моїх доходів (заробітку)". В абзаці 3 першої сторінки рішення зазначено „Відповідач до суду не з'явився, у письмових запереченнях та заяві позов визнав частково, погодившись сплачувати аліменти у розмірі 1/5 частки доходів...". В абзаці 2 другої сторінки рішення суду зазначено „Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, що стало причиною звернення позивача до суду з даним позовом". Відповідно до п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 „Про судове рішення у цивільній справі" в описовій частині рішення необхідно, зокрема, вказати: зміст і підстави позовних вимог відповідно до позовної заяви; узагальнено викласти позицію відповідача: чи визнає він позов, а якщо визнає, то повністю чи частково. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Оскільки в своїх запереченнях проти позову відповідач не заперечував, щоб рішенням суду було стягнуто на користь [PERSON] аліменти в сумі 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, тобто в розмірі 800 грн. щомісячно, і розмір такої частки не повинен перевищувати 1/5 частини його доходів (заробітку), то посилання в описовій частині рішення, що відповідач погодився сплачувати аліменти у розмірі 1/5 частки доходів, не грунтуються на матеріалах справи. В зв'язку з викладеним, в абзаці 3 першої сторінки рішення суду слова „...погодившись сплачувати аліменти у розмірі 1/5 частки доходів..." належить замінити на слова „...погодившись сплачувати аліменти в сумі 50% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, тобто в розмірі 800 грн. щомісячно, і розмір такої частки не повинен перевищувати 1/5 частини його доходів (заробітку)". Висновок суду, зазначений в мотивувальній частині рішення суду, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, також не відповідає встановленим обставинам, оскільки в матеріалах справи наявні квитанції про перерахування [PERSON] аліментів на ім'я [PERSON] на утримання дитини. Крім того, позивач в позовній заяві не заперечувала, що відповідач надає кошти на утримання дитини, але вважала недостатнім їх розмір. Таким чином, з абзацу 2 другої сторінки рішення суду належить виключити друге речення наступного змісту: „Відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, що стало причиною звернення позивача до суду з даним позовом", доповнивши зазначений вище абзац судового рішення реченням « Відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини надає в недостатньому розмірі» Клопотання [PERSON] про вирішення питання про розподіл між сторонами судових витрат згідно вимог ст.88 ЦПК України не може бути задоволено з таких підстав. Виходячи з роз'яснень, викладених в п.22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 „Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", а також ст.88 ЦПК України, судові витрати підлягають розподілу пропорційно до задоволених саме позовних вимог. Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду першої інстанції в частині підстав і предмета позову не змінюється, то в даному випадку відсутні підстави для стягнення судових витрат з позивача.

Outcome: partial