Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та усунення перешкод у користуванні спільним майном, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 05.10.1994 року. Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу ними було придбано спільне майно, а саме квартиру [ADDRESS] , право власності на яку було оформлено на відповідача. З моменту придбання спірної квартири сторони проживали в ній однією сім`єю та вели спільний побут як подружжя. У серпні 2018 року відповідач виїхав із спірної квартири та фактично з того часу між сторонами припинились шлюбні відносини. Крім того, відповідач повідомив позивачці, що в період перебування ними у зареєстрованому шлюбі він побудував будинок у с. Музичі Києво-Святошинського району Київської області і проживає там на даний час. Приблизно в середині лютого 2019 року відповідач повідомив позивачці, що планує продавати спірну квартиру [ADDRESS] , а також про те, що позивачці необхідно буде виїхати з неї 01.03.2019 року, оскільки відповідач не визнає спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя та не визнає за позивачкою право власності на половину набутої ними у шлюбі квартири. З веб-сайту dom. ria .com позивачці стало відомо, що відповідач виставив спірну квартиру на продаж за ціною 1 086 956 грн. (40 000 дол. США). Також 26.02.2019 року відповідач повідомив позивачку, що до продажу спірної квартири планує її здавати в оренду та з 27.02.2019 року будуть приходити потенційні орендарі на перегляд квартири. Впродовж останніх п`ятнадцяти років позивачка сплачує усі комунальні послуги за спірну квартиру, згоди на її здачу орендарям не надавала. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , зобов`язати відповідача не чинити їй перешкоди у користуванні спірною квартирою та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2019 року задоволено заяву позивачки та забезпечено позов шляхом здійснення заборони [PERSON] вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири [ADDRESS] до набрання судовим рішенням законної сили та заборони [PERSON] здавати в оренду (найм, користування, проживання) будь-яким особам квартиру [ADDRESS] . Постановою Київського апеляційного суду від 22.05.2019 року ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2018 року в частині заборони [PERSON] здавати в оренду (найм, користування, проживання) будь-яким особам квартиру [ADDRESS] скасовано та в задоволенні заяви [PERSON] в цій частині відмовлено. В іншій частині ухвалу суду залишено без змін. 22.03.2019 року представником відповідача [PERSON] до суду подано Відзив на позов, відповідно до якого представник зазначає, що відповідач не визнає позовні вимоги повністю з огляду на наступне. Позивачка зазначає про те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 1994 року, на підтвердження чого надала копію свідоцтва про укладення шлюбу від 05.10.1994 року. При цьому, позивачкою не зазначається що 02.12.2008 року між сторонами шлюб був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 02.12.2008 року. З огляду на та, що між сторонами у 2008 році шлюб було розірвано, твердження позивачки про те, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинились у серпні 2018 року не підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Крім того, з наданої позивачкою копії паспорту вбачається, що вона з 1987 року зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . У сукупності із свідоцтвом про розірвання шлюбу відповідача та позивачки від 02.12.2008 року та відсутністю реєстрації у спірній квартирі очевидним є те, що позивачка могла довідатись про своє порушене право на пред`явлення вимог до відповідача стосовно поділу майна ще у 2008 році. Замість цього, позивачка звернулась до суду стосовно визнання права власності тільки наприкінці лютого 2019 року, тобто з пропуском передбаченого ст. 257 ЦК України трирічного строку. Що стосується вимог позивачки про усунення перешкод в користуванні спільним майном, то представник відповідача зазначає, що вказана вимога також не підлягає задоволенню з огляду на наступне. З урахуванням свідоцтва про розірвання шлюбу між сторонами, позивачкою взагалі не надано будь-яких доказів того, що сторони після розірвання шлюбу були пов`язані спільним побутом, а тому не є зрозумілим, на підставі яких доказів позивачка обґрунтовує свою вимогу про усунення перешкод у користуванні спільним майном. На підставі викладеного представник відповідача просить застосувати до позовних вимог [PERSON] позовну давність відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України та у задоволенні позовних вимог про визнання права власності, усунення перешкод у користуванні спільним майном відмовити в повному обсязі. 26.04.2019 року позивачка у судовому засіданні подала до суду Відповідь на відзив відповідача, в якому зазначила про те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 05.10.1994 року. Під час шлюбу, орієнтовно у 1997 році ними було придбано спільне майно, а саме квартиру [ADDRESS] , яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, однак була оформлена на відповідача. З 05.10.1994 року та з моменту придбання спірної квартири, позивачка з відповідачем проживали у ній однією сім`єю разом з їхнім сином та вели спільний побут як подружжя, мали спільний бюджет та обов`язки. У серпні 2018 року відповідач виїхав із спірної квартири та фактично припинив шлюбні відносини. Приблизно в середині лютого 2019 року відповідач повідомив позивачці, що планує продавати спірну квартиру [ADDRESS] , а також про те, що позивачці необхідно буде виїхати з неї 01.03.2019 року, оскільки відповідач не визнає спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя та не визнає за позивачкою право власності на половину набутої ними у шлюбі квартири. У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказує, що 02.12.2008 року між позивачкою та відповідачем шлюб був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 02.12.2008 року. Однак, позивачка звертає увагу суду, що їй було невідомо про розлучення із відповідачем, вона ніколи не бачила вищезазначеного свідоцтва про розірвання шлюбу. Про те, що шлюб між сторонами був розірваний, позивачці стало відомо лише у грудні 2018 року. Крім того, позивачка зазначає про те, що ніколи не отримувала судових повісток від Деснянського районного суду м.Києва, їй не було відомо про намір відповідача розлучитися з нею, оскільки вони проживали однією сім`єю з 1994 року до серпня 2018 року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а також проживали у спірній квартирі. У серпні 2018 року відповідач повідомив позивачці, що в період перебування ними у зареєстрованому шлюбі він побудував будинок у с. Музичі Києво-Святошинського району Київської області та переїжджає разом із своїми батьками проживати у даний будинок. Позивачка стверджує, що відповідач свідомо розірвав з нею шлюб, щоб будинок у с. Музичі Києво-Святошинського району Київської області не був в майбутньому спільною сумісною власністю подружжя. Про розірвання шлюбу з відповідачем позивачка дізналась лише у грудні 2018 року, зазначаючи, що вона ніколи не отримувала повісток по справі № 2-5287/2008, оскільки проживала з відповідачем однією сім`єю з 1994 року до серпня 2018 року, вела спільне господарство та не мала конфліктів з відповідачем, які б спровокували розлучення. Що стосується заяви представника відповідача про пропуск строку позовної давності, то позивачка зазначає наступне. Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Тобто, визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права. У квартирі [ADDRESS] позивачка проживає і по даний час. Приблизно в середині лютого 2019 року відповідач повідомив позивачці, що планує продавати спірну квартиру [ADDRESS] , а також про те, що позивачці необхідно буде виїхати з неї 01.03.2019 року, оскільки відповідач не визнає спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя та не визнає за позивачкою право власності на половину набутої ними у шлюбі квартири. Із веб-сайту dom. ria .com позивачці стало відомо, що відповідач виставив спірну квартиру на продаж за ціною 1 086 956 грн. (40 000 дол. США). Також 26.02.2019 року відповідач повідомив позивачку, що до продажу спірної квартири планує її здавати в оренду та з 27.02.2019 року будуть приходити потенційні орендарі на перегляд квартири. Впродовж останніх п`ятнадцяти років позивачка сплачує усі комунальні послуги за спірну квартиру, згоди на її здачу орендарям не надавала. Отже, про порушення права позивачки на 1/2 спірної квартири їй стало відомо в середині лютого 2019 року. Крім того, представник відповідача у Відзиві на позовну заяву зазначає, що до правовідносин, які склалися між учасниками у розрізі цієї справи, мають застосовуватись положення Кодексу про шлюб та сім`ю у редакції від 01.01.2004 року. Однак, 01.01.2004 року набрав чинності Сімейний кодекс України, на норми якого позивачкою і були зроблені посилання у позовній заяві, а Кодекс про шлюб та сім`ю втратив чинність. На підставі викладеного позивачка просить відмовити відповідачу у застосуванні до позовних вимог позовну давність відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України та задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.04.2019 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів по справі, а саме витребувано з Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації наступну інформацію та докази: 1) чи була приватизована квартира [ADDRESS] [PERSON] одноосібно у 1996 році; 2) за наявності надати суду копію розпорядження Організації орендаторів "Київпобутвзуття" № 28 від 04 грудня 1996 року про приватизацію квартири [ADDRESS] . 31.05.2019 року представник відповідачка [PERSON] у судовому засіданні подав Заперечення щодо наведених позивачкою у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів. У викладених Запереченнях вказано про те, що у відповіді на відзив зазначено, що з 05.10.1994 року позивачка та відповідач проживали однією сім`єю у квартирі [ADDRESS] , вели спільний побут, мали спільний бюджет та обов`язки аж до серпня 2018 року, коли відповідач виїхав з спірної квартири у заміський будинок, чим фактично припинив фактичні шлюбні відносини з позивачкою; позивачка дізналась про розірвання шлюбу з відповідачем у грудні 2018 року; про порушення свого права власності позивачка дізналась приблизно в середині лютого 2019 року. Позивачка обґрунтовує дані твердження тим, що вона не могла думати, що її шлюб з відповідачем може бути розірваний, оскільки вони проживали однією сім`єю та вели спільне господарство як до 2008 року, так і після 2008 року до серпня 2018 року, коли відповідач повідомив про свій переїзд до заміського будинку. Пояснення про те, що про розірвання свого шлюбу з відповідачем позивачка дізналась лише у грудні 2018 року остання аргументує тим, що ніколи не отримувала повісток по справі № 2-5287/2008, оскільки проживала з відповідачем однією сім`єю з 1994 року до серпня 2018 року, вела спільне господарство та не мала конфліктів з відповідачем, які б спровокували розлучення. Пояснення про те, що про порушення свого права власності дізналась у лютому 2019 року позивачка аргументує тим, що приблизно у лютому відповідач повідомив позивачку про необхідність виїхати з спірної квартири 01.03.2019 року, оскільки відповідач не визнає спірну квартиру спільною сумісною власністю подружжя та не визнає за позивачкою право власності на половину набутої в шлюбі спірної квартири. Із веб-сайту dom. ria .com позивачці стало відомо, що відповідач виставив спірну квартиру у продаж за ціною 1 086 956 грн. (40 000 дол. США). Також позивачка зазначає, що 26.02.2019 року відповідач повідомив, що до продажу спірної квартири буде здавати її в оренду. Представник відповідача вважає, що наведені у відповіді на відзив пояснення, міркування та аргументи позивачки не обґрунтовуються жодними доказами, а додані до відповіді на відзив копії документів фактично спростовують пояснення, міркування та аргументи позивачки, викладені як позові, так і у відповіді на відзив. Щодо пояснень позивачки про те, що з 05.10.1994 року позивачка та відповідач проживали однією сім`єю у спірній квартирі, вели спільний побут, мали спільний бюджет та обов`язки, представник зазначає, що викладені обставини не відповідають дійсності, а самі позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Наведені вище пояснення позивачки є нічим іншим, як припущенням, оскільки до цього часу позивачка не надала беззаперечних та переконливих доказів такого спільного проживання, ведення спільного побуту та наявності будь-яких спільних обов`язків. Навпаки, з наданої позивачкою копії рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29.10.2008 року випливає абсолютно протилежні поясненням позивачки обставини, а саме те, що між сторонами припинені шлюбні стосунки, ведення спільного господарства, а також те, що подальше збереження сім`ї буде суперечити інтересам сторонам. При цьому, вказане рішення суду оскаржене не було, що також визнала позивачка. Щодо пояснень позивачки про те, що вона дізналась про розірвання шлюбу з відповідачем у грудні 2018 року, то дані твердження спростовуються матеріалами цивільної справи № 2-5287/2008, що були витребувані судом. Зокрема, протоколом судового засідання від 10.10.2008 року встановлено, що позивачка у судове засідання з`явилась та позов відповідача про розірвання шлюбу не визнає. Також в матеріалах справи наявна розписка про обізнаність позивачки стосовно дати та часу розгляду позову відповідача про розірвання шлюбу. З наведеного випливає, що пояснення позивачки про те, що їй начебто не було відомо про намір відповідача розірвати з нею шлюб, є нічим іншим, ніж спробою ввести суд в оману стосовно дійсних обставин даної справи. Щодо пояснень позивачки про те, що про порушення свого права власності вона дізналась приблизно в середині лютого 2019 року, то представник відповідача звертає увагу суду на те, що відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Вказана норма також закріплена у ст. 257 ЦК України, де загальна позовна давність встановлена у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зважаючи на те, що про намір відповідача розірвати шлюб позивачка знала ще у жовтні 2008 року, то логічним є висновок про те, що позивачка не тільки не могла не знати у 2008 році про розірвання шлюбу з відповідачем, а також, зважаючи на встановлені судовим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 29.10.2008 року обставини щодо постійних сварок та відсутності спільного побуту з відповідачем, позивачка також могла дізнатись про своє порушене право на майно, яке було набуте за час шлюбу. Також представник відповідача у Запереченнях звертає увагу на наявність у відповідача особистого майна, за рахунок якого фактично і була придбана спірна квартира. Мова йдеться про квартиру [ADDRESS] , що була приватизована відповідачем згідно розпорядження КП «Київпобутвзуття» від 04.12.1996 року та 09.10.1997 року була продана відповідачем за 18 600,00 грн. на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого у Київській Універсальній Біржі. Факт того, що квартира [ADDRESS] була приватизована відповідачем, підтверджується відповіддю Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 16 травня 2019 року за № 102/04/33-3901. Спірна квартира [ADDRESS] також була придбана 09.10.1997 року за 28 500,00 грн. Зважаючи на те, що 18 600,00 грн., є особистою власністю відповідача, які були сплачені ним при купівлі спірної квартири, то позивачка не може претендувати на 1/2 частини спірної квартири. У зв`язку з цим представник відповідача просить суд пояснення, міркування і аргументи, наведені позивачкою у Відповіді на відзив відхилити, застосувати до позовних вимог [PERSON] позовну давність відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України та в задоволені позову відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні позивачка та представник позивача повністю підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, допитавши свідків, оглянувши матеріали цивільної справи № 2-5287/08, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що з 05.10.1994 року сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] . 06 [INFO] року у сторін по справі [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] . Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.10.2008 року шлюб між сторонами розірвано. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. У період шлюбу сторонами у справі придбано квартиру [ADDRESS] , що складається з 2 (двох) кімнат, жилою площею 25,1 кв.м., загальною площею 41,0 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомості від 09.10.1997 року Київської Універсальної біржи, видане на ім`я [PERSON] . Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить визнати за нею 1/2 частину квартири [ADDRESS] , враховуючи, що квартира є спільним майном подружжя. Представник відповідача, заперечуючи проти задоволення позову, вказує про те, що спірна квартира була придбана за власні кошти відповідача. Даний факт підтверджує наявністю у нього особистого майна, за рахунок якого фактично і була придбана спірна квартира, а тому вважає, що підстав для визнання спірної квартири спільним майном подружжя немає. Як встановлено при розгляді справи, згідно розпорядження КП «Київпобутвзуття» від 04.12.1996 року відповідачем було приватизовано квартиру [ADDRESS] , що підтверджується листом Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. У подальшому відповідачем [PERSON] квартиру [ADDRESS] було продано, що підтверджується договором купівлі-продажу від 09.10.1997 року. Ціна продажу вказаної квартири становить 18600, 00 грн. В той же день 09.10.1997 року відповідачем [PERSON] була придбана спірна квартира [ADDRESS] , що підтверджується відповідним договором. Ціна квартири становить 28 500,00 грн. Статтею 57 Сімейного кодексу України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Пунктом 23 вищевказаної Постанови Пленуму від 21.12.2007 року встановлено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року у справі № 6-399цс17, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 Сімейного кодексу України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. З наведеного вище та встановлених у справі обставин можна зробити переконливий висновок про те, що спірна квартира була придбана у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, але частково за кошти, отримані відповідачем від продажу майна, що належало йому на праві особистої приватної власності, оскільки відповідно до вимог діючого законодавства майно, набуте у власність у порядку, визначеному Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається з наданих суду письмових доказів, квартира відповідачем була продана за 18600, 00 грн., а спірна квартира була придбана за 28500, 00 грн. Таким чином, частка відповідача, що є особистою приватною власністю, у спірній квартирі становить 65, 26 % квартири, при цьому частина квартири, що є об`єктом спільної сумісної власності становить 34, 74 %. Враховуючи такий розподіл часток, 34, 74 % квартири є спільним сумісним майном подружжя, що підлягає поділу на загальних підставах, а тому за позивачкою слід визнати право власності на 17, 37 % спірної квартири [ADDRESS] . Що стосується заяви відповідача про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] , то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст.. 256 ЦК Країни позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року визначено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (справа «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22.10.1996 року). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Стороною відповідача у даній справі подано заяву про застосування до даних позовних вимог строку позовної давності, що була викладена у Відзиві на позов відповідача. Перевіряючи наявність підстав для застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного. Як встановлено при розгляді справи, заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29.10.2008 року шлюб між сторонами у справі було розірвано. При дослідженні письмових матеріалів справи № 2-5287/08 було встановлено, що у підготовчому засіданні, що було призначено на 10.10.2008 року, були присутні сторони у справі [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується протоколом судового засідання. При цьому відповідачка [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим був призначений судовий розгляд справи на 29.10.2008 року. Про дату, час та місце розгляду справи відповідачка [PERSON] була повідомлена належним чином, що підтверджується її розпискою, наявною у матеріалах вказаної справи. При цьому у судове засідання 29.10.2008 року відповідачка не з`явилася, у справі було постановлено заочне рішення. Твердження позивачки у даній справі [PERSON] про те, що їй не було відомо про розгляд справи про розірвання шлюбу, що вона не отримувала повісток та не була присутня у судових засіданнях, судом до уваги не приймаються, оскільки дані твердження спростовуються матеріалами цивільної справи № 2-5287/08, що були оглянуті судом у даному судовому засіданні. Що стосується дати, з якої позивачка довідалася про своє порушене право, то судом встановлено наступне. Як вбачається з письмових матеріалів справи та було встановлено належними та допустимими доказами, сторони у справі до серпня 2018 року проживали однією сім`єю. Даний факт також був підтверджений показами свідків, допитаних у суді. Так, допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що знає сім`ю [PERSON] приблизно 20 років, яка була зразковою в їх будинку. Все, що сталося у родині, для неї незрозуміло, оскільки сім`я [PERSON] завжди і в усьому були разом. Був період, коли у [PERSON] були проблеми, тоді [PERSON] стала главою сім`ї, заробляла гроші. Всі свята вони святкували разом. Все що сталося у них в сім`ї, можливо із-за хвороби [PERSON] , у нього був інфаркт, який був два роки тому. [PERSON] забезпечувала сім`ю 15 років, вона майже 10 років працювала на ринку. В минулому році влітку вони всі разом поїхали на дачу, в серпні [PERSON] полетів до Італії до сестри, у вересні місяці повернувся. З приводу розлучення свідок нічого не знала. В кінці грудня 2018 року [PERSON] повідомила свідку, що син [PERSON] привіз їй рішення суду про розірвання шлюбу. Також свідку відомо, що ремонт в спірній квартирі робився, коли [PERSON] працювала на ринку, а у [PERSON] в той час були проблеми з роботою, він працював, однак заробляв небагато. Взагалі сім`я була дружньою, весь час проводили разом. З приводу сина [PERSON] свідок показала, що він дуже розумний та розвинутий хлопець, свідок часто розмовляла з ним на різні теми, однак з приводу розлучення батьків він нічого не казав. Останній раз свідок з родиною [PERSON] святкували разом свято приблизно 5-7 років тому у спірній квартирі. Свідок зазначила, що сім`ю [PERSON] знає приблизно 20 років, і коли познайомилась близько, дізналась про наявність у сім`ї дачі в с. Музичі, це була дача батьків [PERSON] . Свідок працює в поліклініці Деснянського району з кінця 2018 року, останній раз бачила [PERSON] восени 2019 року, коли він приїздив до неї на роботу у поліклініку. Як показала свідок, у неї 10 років була паралізована мати, син із синдромом «Дауна», і тому часто виходила на балкон палити. З урахуванням цих обставин часто бачила з балкону своїх сусідів. Свідку також відомо, що у [PERSON] є квартира батьків, в якій проживає її мати. Приблизно з Нового року 2019 свідок перестала бачити [PERSON] в будинку по [ADDRESS] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що знає сім`ю [PERSON] приблизно 20 років, [PERSON] є її кумою та подругою. Сім`я [PERSON] була міцною, весь час проводили разом. [PERSON] дуже любить готувати, в квартирі завжди було чисто, чоловік та син завжди були доглянуті. Батьки [PERSON] допомагали виховувати сина [PERSON] . З приводу розлучення [PERSON] та [PERSON] свідок нічого не чула, дізналася лише на початку літа 2019 року. Свідок також зазначила, що [PERSON] працювала на ринку «Юність», тоді і робила ремонт в спірній квартирі. Окрім того, свідок зазначила, що вона працює ріелтором. Восени 2019 року побачила об`яву в інтернеті і зрозуміла, що в об`яві квартира [PERSON], тоді свідок і дізналася о проблемах в їх сім`ї, зателефонувала [PERSON] . [PERSON] або [PERSON] до свідка не звертались з приводу продажу спірної квартири. В період з 2010 р. по 2014 р. свідок майже не спілкувалась із сім`єю [PERSON] , після 2014 року почали більше спілкуватися. Також свідок показала, що приблизно 2 роки тому допомагала [PERSON] робити технічний паспорт на квартиру, що знаходиться на Оболоні, з приводу технічного паспорта на спірну квартиру свідок надала [PERSON] номер телефону людини, який мав змогу допомогти. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що знає сім`ю [PERSON] . Із [PERSON] навчалися в одній школі, потім разом познайомились з [PERSON] . Чоловік свідка хрестив [PERSON] . Наприкінці літа 2018 року [PERSON] повідомила свідку, що [PERSON] пішов з дому і про те, що вони разом не проживають. Сім`я [PERSON] була чудовою, весь час проводили разом. Окрім того, свідок показала, що до літа 2018 року сім`я [PERSON] проживала разом у квартирі по [ADDRESS] . Свідку невідомо, коли саме [PERSON] з [PERSON] перестали проживати разом. Таким чином, факт того, що сім`я [PERSON] до літа 2018 року проживали разом, суд вважає встановленим. Як стверджує у своєму позові та поясненнях позивачка, про те, що спірна квартира продається, вона дізналася на початку 2019 року з оголошення, розміщеного в інтернету. На підтвердження своєї позиції позивачка надала суду витяг з інтернету щодо продажу спірної квартири. Наведені вище факти дають підстави стверджувати, що про своє порушене право позивачка [PERSON] дізналася лише на початку 2019 року, коли відповідач почав вчиняти дії щодо продажу спірної квартири, а тому суд вважає, що підстав для застосування до даних позовних вимог строку позовної давності немає. Що стосується позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у користуванні спільним майно, то слід зазначити наступне. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Але слід зазначити, що позивачкою [PERSON] під час розгляду справи судом не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що з боку відповідача чиняться перешкоди у користуванні спірним жилим приміщенням, а тому суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог в цій частині немає. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] , а саме визнання за нею права власності на 17, 37 % квартири [ADDRESS] . Що стосується стягнення витрат позивачки на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу. Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з письмових матеріалів справи, представництво інтересів позивачки [PERSON] у суді здійснювала представник - адвокат Базалюк О.Ю., яка діяла на підставі довіреності від 03.04.2019 року. Під час розгляду справи стороною відповідача заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, зважаючи на те, що позивачкою не доведено, що саме адвокатом Базалюк О.Ю. складалися процесуальні документи, як це зазначено в розрахунку судових витрат. Слід зазначити, що стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між позивачкою та адвокатом укладалися будь-які договори про надання правничої допомоги, на яких умовах здійснювалося представництво адвокатом інтересів позивачки, а також не було надано доказів на підтвердження здійснення оплати таких послуг. Зважаючи на вимоги діючого законодавства, оцінюючи наявні у справі докази, суд вважає, що підстав для стягнення витрат на правничу допомогу немає. Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2656, 44 грн. (судовий збір за подання позову відповідно до розміру задоволених позовних вимог, судовий збір за подання заяв про забезпечення позову та забезпечення доказів). На підставі викладеного,

Outcome: partial