Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

[PERSON] (далі - [PERSON] ) звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовною заявою до Державного підприємства «Артемсіль» (далі - ДП «Артемсіль»), в якій просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 10.03.2020 по 20.10.2020 в розмірі 224228,05грн. а також судовий збір на користь держави. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 48-п від 04.03.2020 «Про тимчасове покладення обов`язків директора на [PERSON] » за погодженням Кабінету Міністрів України відповідно до розпорядження № 180-р від 26.02.2020 «Про погодження призначення [PERSON] виконуючим обов`язки директора державного підприємства "Артемсіль"», на [PERSON] покладено виконання обов`язків директора ДП «Артемсіль». 10.03.2020 наказом по підприємству ДП «Артемсіль» «Про тимчасове покладення виконання обов`язків директора ДП «Артемсіль» на [PERSON] » № 87к [PERSON] з 10.03.2020 приступив до виконання обов`язків в.о. директора ДП «Артемсіль». Вищевказаним наказом № 48-п від 04.03.2020 встановлений посадовий оклад в розмірі 99 484,75 гривень. Однак, Законом України від 13.04.2020 за № 553-ІХ внесено зміни до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 553-ІХ). Пунктом 10 розділу II Прикінцевих положень Закону № 553-ІХ встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністр в України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУШ-19, спричиненої коронавірусом 8АЯ8-СоУ-2, місячна винагорода і заробітна плата керівникам, членам виконавчих органів та наглядових рад суб`єктів господарювання державного сектору економіки (включаючи державні банки), управління якими здійснюється відповідно до законодавства про управління об`єктами державної власності (включаючи Закон України "Про банки і банківську діяльність"), визначається у розмірі, шо не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено з 01.01.2020 мінімальну заробітну плату у розмірі 4 723,00 гривні. Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства надіслані ДП «Артемсіль» роз`яснення щодо окремих норм Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 за № 553-ІХ. Так, у період з березня 2020 року по 20.10.2020 року [PERSON] нараховувалася та виплачувалася місячна винагорода з обмеженням - 10 розмірів мінімальної заробітної плати на місяць. Відповідно до довідки про заробітну плату № 105 від 20.10.2020 середня заробітна плата за період з 10.03.2020 по 20.10.2020 становить 45 733,88 гривень. Згідно розрахункових листів та довідки № 106 від 20.10.2020 про недонараховану заробітну плату (Закон № 553-ІХ) до виплати нараховано: у березні - 56 848,43 грн.; у квітні - 46 350,64 гривень (сума недоотриманої зарплати до оподаткування 47 447,71 гривень - 8 540,59 гривень (ПДФО) - 711, 72 гривень (військовий збір) = 38 195,40 гривень (суми недоотриманої зарплати після оподаткування)): у травні -33917,97гривень(сума недоотриманої зарплати до оподаткування З0 453,10 гривень - 5 481,56 грн. (ПДФО) - 456.80 гривень (військовий збір) - 24 514,74 гривень (сума недоотриманої зарплати після оподаткування); учервні - 47 230,00грн. (сума недоотриманої зарплати до оподаткування 49 263,71 грн. - 8 867,47 (військовий збір) = 39 657,29 грн. (сума оподаткування) гривень (ПДФО) - 738.95 гривень недоотриманої зарплати; у липні- 47230,00грн. (сума недоотриманої зарплати дооподаткування 35 157,05 грн. - 6 328,27 грн. (ПДФО) - 527.36 грн. (військовий збір) = 28 301,42 грн. (сума недоотриманої зарплати після оподаткування); у серпні - 42 826,25 грн. (сума недоотриманої зарплати до оподаткування 39 191,06 грн. - 7 054,39 грн. (ПДФО) - 587.87 грн. (військовий збір) = З1 548,80 грн. (сума недоотриманої зарплати після оподаткування); у вересні - 47 230,00 грн.(сума недоотриманої зарплати до оподаткування 52 254,75 грн. - 9 405,86 грн. (ПДФО) - 783.82 грн. (військовий збір) = 42 065,07 грн. (сума недоотриманої зарплати після оподаткування); у жовтні - 49 027,03 грн. (сума недоотриманої зарплати до оподаткування 24 776,81 грн. - 4 459,83 грн. (ПДФО) - 371.65 грн. (військовий збір) = 19 945,33 грн. (сума недоотриманої зарплати після оподаткування). Однак, Конституційний Суд України своїм рішенням від 28.08.2020 за № 10- р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20 за конституційним поданням Верховного Суду визнав неконституційними положення абзацу 9 п. 2 р. II «Прикінцеві положення)» Закону № 553-ІХ. Відповідно до частини першої статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Таким чином, з 28.08.2020 положення абзацу 9 п. 2 р. II «Прикінцеві положення» Закону № 553 втратило чинність. На думку позивача він мав право на отримання заробітної плати відповідно до окладу, визначеному на день його прийняття на посаду в.о. директора, але отримував свою заробітну плату не в повному розмірі, а саме їм недоотримано 278 544,19 гривень (сума недоотриманої зарплати до оподаткування) - 50 137,97 гривень (ПДФО) - 4 178,17 гривень (військовий збір) = 224 228,05 гривень (сума недоотриманої зарплати після оподаткування). Вказані обставини стали підставою для звернення [PERSON] з позовною заявою про стягнення з відповідача на його користь заборгованості по заробітній платі за період з 10.03.2020 по 20.10.2020 в розмірі 224 228,05 гривень. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 06.11.2020 позов прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 18.12.2020 представником відповідача ДП «Артемсіль» - виконуючим обов`язки директора Луценко В., подано відзив, в якому останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність та невідповідність дійсним обставинам. Зокрема зазначає, що листом № 2143-09/26311-08 від 23.04.2020 Мінекономіки направило роз`яснення щодо окремих норм ЗУ «Про внесення змін до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 №553 - IX, які стосуються місячної винагороди і заробітної плати керівників, членів виконавчих органів та наглядових рад суб`єктів господарювання державного сектору економіки для подальшого врахування в роботі відповідачем. На виконання вищезазначеного ЗУ та роз`яснень Мінекономіки, наказом по підприємству №188 від 28.04.2020 «Про обмеження заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб» встановлено обмеження щодо нарахувань заробітної плати, грошового забезпечення працівників, зазначених у направлених Мінекономіки роз`ясненнях, максимальним розміром 47 230 грн. на місяць. Підписантом вказаного наказу був [PERSON] , який на той час підписував усі фінансово - розрахункові документи підприємства, у тому числі щодо нарахування та виплати заробітної плати. Таким чином, позивач, який на той час займав посаду керівника підприємства - відповідача та діяв в його особі та від його імені, наказом №188 від 28.04.2020 обмежив виплати заробітної плати та грошового забезпечення. Тож, з огляду на викладене, відповідач не мав правових підстав для нарахування та виплати заробітної плати і грошового забезпечення без застосування обмежень, встановлених ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Відповідач не допускав протиправних дій, діяв на підставі та в межах, передбачених Конституцією України, Бюджетним кодексом України та законами України, і здійснював нарахування заробітної плати позивачу відповідно до норм чинного законодавства України. Крім того, на думку відповідача, посилання позивача на рішення Конституційного Суду України №10-р/2020 від 28.08.2020 як на підставу для стягнення на його користь заборгованості по заробітній платі за період з 10.03.2020 по 20.10.2020 в розмірі 224 228,05 грн. є таким, що не відповідає Конституції України та діючому законодавству України. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 13.01.2021 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, 05.02.2021 надійшли письмові пояснення, відповідно до яких, на думку Мінекономіки, доводи позивача ґрунтуються на довільному трактуванні норм законодавства, тому позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Зауважив, що він не згоден з позицією відповідача та третьої особи, викладеної у відзиві та письмових поясненнях, вважаючи такі доводи безпідставними та необґрунтованими. Представник відповідача Дригіна І.М. заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях третьої особи. Дослідивши письмові докази, вислухавши в судовому засіданні пояснення сторін, надавши оцінку доказам в їх сукупності, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд зазначає про таке. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до пунктів 1.1., 3.1., 4.З., 4.5. статуту ДП «Артемсіль», затвердженого наказом Мінекономіки від 22.01.2020 за № 75 Підприємство засноване на державній власності, належить до сфери управління Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та є державним комерційним підприємством. Підприємство утворено з метою отримання прибутку шляхом експлуатації Артемівського родовища кам`яної солі для забезпечення видобутку (включаючи розчинення і відкачку), переробки та поставки кам`яної солі споживачам. Підприємство має відокремлене майно, самостійний баланс, поточні та інші рахунки в банках, печатку зі своїм найменуванням, ідентифікаційним кодом, а також товарний знак, штампи і бланки зі своїм найменуванням. Підприємство діє на принципах повної господарської самостійності та самоокупності, самостійно планує свою діяльність, несе відповідальність за її наслідки та виконання зобов`язань перед бюджетами, державними цільовими фондами і контрагентами. Відповідно до абз. 2 ч. 2 Порядку проведення конкурсного відбору керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2008 за № 777, до оголошення конкурсного відбору або на період проведення конкурсного відбору суб`єкт управління на строк, який не може перевищувати трьох місяців, тимчасово покладає виконання обов`язків або призначає виконуючого обов`язки керівника підприємства, що має стратегічне значення для економіки та безпеки держави. Тимчасове покладення виконання обов`язків керівників зазначених підприємств або призначення виконуючими обов`язки таких керівників здійснюється суб`єктом управління після погодження кандидатур відповідних осіб Кабінетом Міністрів України». На виконання вищезазначеного Порядку, наказом Мінекономіки від 04.03.2020 за №48-п, підписаним міністром Миловановим Т. , [PERSON] призначено виконуючим обов`язки директора ДП «Артемсіль» з 06.03.2020 до призначення керівника цього підприємства в установленому законодавством порядку, встановлено посадовий оклад за фактично відпрацьований час в розмірі 99 484,75 грн. Статтею 24 КЗпП України передбачено, що прийняття на роботу є початком взаємин між роботодавцем і працівником. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого відповідним наказом роботодавця. Частиною 3 статті 1 ЗУ «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів) встановлено визначення роботодавця, а саме: «Роботодавець - юридична (підприємство, установа, організація) або фізична особа, яка в межах трудових відносин використовує працю фізичних осіб. Працівник, або співробітник, - суб`єкт трудового права, фізична особа, яка працює за трудовим договором у роботодавця і отримує за це заробітну плату. Правове становище працівника визначається трудовим законодавством, трудовим і колективним договорами, локальними нормативними актами організації. Тож, з огляду на зазначене, трудовий договір, оформлений відповідним наказом про призначення на посаду в.о. директора ДП «Артемсіль», позивач уклав з Мінекономіки, тому роботодавцем позивача є Мінекономіки. 10.03.2020 позивач фактично приступив до роботи виконуючим обов`язки директора державного підприємства «Артемсіль» до призначення керівника цього підприємства в установленому законодавством порядку (наказ №87к від 10.03.2020). 12.03.2020 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 за №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОУЮ-19», згідно якої з 12.03.2020 на усій території України встановлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину. 18.04.2020 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 за № 553-ІХ (далі - Закон № 553-IX). Пунктом 10 розділу II Прикінцевих положень Закону № 553-ІХ встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУГО-19, спричиненої коронавірусом 8АК8-СоУ-2, місячна винагорода і заробітна плата керівникам, членам виконавчих органів та наглядових рад суб`єктів господарювання державного сектору економіки (включаючи державні банки), управління якими здійснюється відповідно до законодавства про управління об`єктами державної власності (включаючи Закон України "Про банки і банківську діяльність"), визначається у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності та оплата щорічної відпустки. Положеннями статті 29 ЗУ «Про державний бюджет України на 2020 рік» та абзацом 9 пункту 2 розділу II Прикінцевих положень Закону №553- IX не вносяться зміни до умов оплати праці, тому попередження працівників про запровадження нових або про зміну діючих умов оплати праці у бік погіршення не застосовувалось (стаття 103 КЗпП України та стаття 29 ЗУ «Про оплату праці»). В листі Мінекономіки від 23.04.2020 за № 2143-09/26311-08, адресованому ДП «Артемсіль» з роз`ясненнями щодо окремих норм Закону № 553-ІХ, які стосуються місячної винагороди і заробітної плати керівників, членів виконавчих органів та наглядових рад суб`єктів господарювання державного сектору економіки, зокрема зазначено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин місячна винагорода і заробітна плата керівникам, членам виконавчих органів та наглядових рад суб`єктів господарювання державного сектору економіки визначається у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020, тобто у зазначений період нарахована заробітна плата, місячна винагорода обмежується максимальним розміром 47 230 гривень на місяць. Наказом №188 від 28.04.2020 «Про обмеження заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб», за підписом в.о. директора ДП «Артемсіль» [PERSON] , у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, нарахована заробітна плата, грошове забезпечення працівників обмежено максимальним розміром 47230,00 грн. Згідно довідки №105 від 20.10.2020 за період 10.03.2020-20.10.2020 [PERSON] нарахована заробітна плата в загальній сумі - 370660,32 грн., середньомісячна заробітна плата - 46332,54 грн. Наказом №149-п від 05.08.2020, за підписом міністра Петрашко І., в.о. директора ДП «Артемсіль» [PERSON] звільнено. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилався на невиплату йому підприємством заробітної плати в загальному розмірі 224 228 грн. 05 коп. протягом всієї трудової діяльності позивача на підприємстві за період з 10.03.2020 по 20.10.2020. Перевіряючи законність та обґрунтованість пред`явлених позовних вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст.19 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно зі ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У статті 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст.ст.21, 43 Конституції України, ст.ст.94, 115 КЗпП України, ст.ст.21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Згідно положень ст.ст.115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум. Позивач в обґрунтування своєї позиції посилається на рішення Конституційного Суду України у рішенні від 28.08.2020 за №10-р/2020. Так, Конституційним Судом України ухвалено вищевказане рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень постанови Кабінету Міністрів «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУГО-19, спричиненої коронавірусом 8АК8-СоУ-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів», положень частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік». Відповідно до пункту 1 резолютивної частини зазначеного вище рішення Конституційного Суду України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення частин першої, третьої статті 29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зі змінами; абзацу 9 пункту 2 розділу II «Прикінцевих положень» ЗУ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13.04.2020 за №553-ІХ. Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно- правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Частиною другою статті 152 Конституції України, частиною першою статті 91 ЗУ «Про Конституційний Суд України», передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Отже, за змістом статті 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення Конституційним Судом України відповідного рішення. Конституційний Суд України у рішенні від 28.08.2020 за №10-р/2020 не визначив будь - яких інших особливостей застосування чи виконання свого рішення аніж наступний: положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 р. №294 - IX зі змінами, Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року №553 -IX, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення (пункт І резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 р. №1 0-р/2020). Таким чином, дія частин першої, третьої статті 29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» втратила чинність 28.08.2020. Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2020 за № 996 «Деякі питання оплати праці керівників, членів виконавчих органів та винагороди членів наглядових рад суб`єктів господарювання державного сектору економіки» скорочено строк дії обмеження, встановленого пунктом 10 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 553-ІХ та встановлено, що в жовтні 2020 та в подальшому розмір заробітної плати керівників, членів виконавчих органів та винагороди членів наглядових рад суб`єктів господарювання державного сектору економіки визначається згідно з умовами контрактів із керівниками, членами виконавчих органів зазначених суб`єктів господарювання та цивільно-правових угод із членами наглядових рад суб`єктів господарювання державного сектору економіки. Отже, обмеження щодо нарахування заробітних плат, в тому числі керівникам державних підприємств, встановлені пунктом 10 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 553-ІХ скасовані постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2020 за № 996, яка набрала чинності 28.10.2020. З огляду на зазначене, у період з 18.04.2020 по 28.08.2020 положення частин першої, третьої статті 29 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та абзацу дев`ятого пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» (у редакції Закону 553-ІХ) були чинними. Враховуючи наведене, а також той факт, що позивач працював на підприємстві в період з 10.03.2020 по 05.08.2020, тобто до ухвалення рішення Конституційного суду України №10-р/2020, суд зазначає про законність здійснення йому нарахування та виплати заробітної плати в межах суми, обмеженої максимальним розміром 47230,00 грн. на місяць. Доводи позивача зводяться до довільного тлумачення приписів чинного законодавства, позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами, спростовуються матеріалами справи, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, в зв`язку з відмовою у задоволенні позову у повному обсязі, судові витрати, які були понесені позивачем, суд покладає на позивача.

Outcome: dismissed