Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

04 червня 2019 року [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] , третя особа Миколаївська міська рада, в якій просить суд визнати за [PERSON] право власності на ділянку площею 600 кв. м, за адресою [ADDRESS] , відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю, виданого [PERSON] на підставі пішення Миколаївської міської ради № 16/11 від 12 лютого 1993 року; зобов`язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] в здійснені права власності на земельну ділянку площею 600 кв. м, за адресою [ADDRESS] та привести межі земельних ділянок, належних [PERSON] з адресою [ADDRESS] (кадастровий номер невідомий) та 37 (кадастровий номер 4810137200:15:009:0002), м. Миколаїв, відповідною площею 530 кв. м та 209 кв. м у стан, що існував до порушення прав [PERSON] . Як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що позивач є власником земельної ділянки площею 600 кв.м, розташованої за адресою [ADDRESS] . На зазначеній земельній ділянці знаходиться також житловий будинок, що перебуває у власності позивача. З проведеної КП ГПВ АПБ топографічно-геодезичної зйомки від 11 червня 2018 року та прилеглих земельних ділянок, виготовити технічну документацію по встановленню меж земельної ділянки неможливо, оскільки власник прилеглих ділянок захопив частину його земельної ділянки, шляхом наповзання меж своїх земельних ділянок на ділянку позивача та таким чином протиправно зменшив загальну площу його земельної ділянки. Внаслідок цього він не може вільно та без перешкод володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва Череновою Н.П. відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 01.10.2019 року В жовтні 2019 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Свої вимоги відповідач обґрунтовує тим, що [PERSON] не є власником земельної ділянки, розташованої за адресою [ADDRESS] , право власності на таку земельну ділянку не оформлювалось взагалі. За час будівництва позивач, скориставшись тим фактом, що [PERSON] були знесені старі дерев`яні господарські споруди, більшість з яких перебувала саме на межі, тим фактом, що йшло будівництво самовільно переніс фактичну межу землекористування в бік свого домоволодіння. Також, відповідач зазначає, що між цими сторонами вже виникали спори щодо земельної ділянки. Вказує, що позивач вводить суд в оману шляхом надання неповних документів. Окрім того, відповідач вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права. За клопотанням сторін у підготовчому засіданні, у справі було проведено врегулювання спору за участю судді. Провадження у справі зупинене до припинення врегулювання спору за участю судді. У зв`язку з тим, що сторони не прийшли до мирного врегулювання спору у строк, визначений судом, ухвалою від 10 серпня 2020 року припинено процедуру врегулювання спору за участю судді та поновлено провадження у справі. Розпорядженням в.о. керівника апарату суду № 439 від 17.08.2020 року призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку з припиненням врегулювання спору за участю судді. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2020 року визначено головуючим у справі суддю Гуденко О.А. 01.09.2020 року матеріали справи передані на розгляд судді Гуденко О.А. Ухвалою від 02.09.2020 року суддею Гуденко О.А. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 17.11.2020 року. У підготовчому засіданні представником відповідача заявлено клопотання про виклик у судове засідання експерта Грищенко Є.В. Протокольною ухвалою від 17.11.2020 року задоволено клопотання про виклик свідка, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду 24.02.2021 року. Від представника третьої особи Миколаївської міської ради надійшло клопотання, в якому він підтримує позовні вимоги, просить розглядати справу без його участі. У судовому засіданні експерт [PERSON] надав пояснення щодо висновку, який було надано позивачем. Ухвалою про забезпечення доказів від 24.02.2021 року витребувані у Миколаївської міської ради завірені належним чином копії документів, що були підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] за [PERSON] . 17 червня 2021 року від Миколаївської міської ради надійшли відповідні документи. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позові. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити повністю в його задоволенні з підстав, викладених у відзиві. 17 червня 2021 року від представника позивача адвоката Бережнова Є.В. надійшли письмові пояснення, в яких він зазначає, що позивачу достатньо мати рішення Миколаївської міської ради № 16/11 від 12.02.1993 року, на підставі якого виданий Державний акт на землю, щоб вважатися власником земельної ділянки площею 600 кв.м, за адресою [ADDRESS] . Зазначений правовстановлюючий документ вже надає право позивачеві на захист своїх законних прав та інтересів щодо землекористування. На підставі зазначеного просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі з посиланням на докази, яки на його думку повінстю доводять обгрунтованість заявлених вимог. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, доводи відповідача, заслухавши показання свідків, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Згідно рішення № 74 Виконкому Миколаївської міської ради депутатів трудящихся від 18 червня 1955 року земельна ділянка за адресою [ADDRESS] (теперішня адреса [ADDRESS] ) зареєстровано за земелекористувачем 1186 кв.м. (правовпопередник відповідача), по [ADDRESS] (теперішня адреса [ADDRESS] ) зареєстровано за земелекористувачем 1453 кв.м. (правопопередник позивача). Згідно з випискою з рішення виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів № 272 від 23.08.1989 року вилучено територію площею 600 кв.м із земельної ділянки [ADDRESS] , залишивши в користуванні гр. [PERSON] земельну ділянку площею 853 кв.м; земельну ділянку площею 600 кв. м зарахувати до міськземфонду та присвоїти адресу [ADDRESS] ; відвести гр. [PERSON] земельну ділянку площею 600 кв.м по [ADDRESS] , який працює на заводі імені 61 комунара, та проживає по [ADDRESS] Тобто з наданих документів можна зробити висновок, що земельні ділянки за адресами [ADDRESS] та 39/а повинні мати площі 600 кв.м. , яка відведена [PERSON] , та 853 кв.м. - яка залишилася у власності [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Проте , як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка за адресою [ADDRESS] зареєстрованна на праві власності за [PERSON] , їй надано відповідний кадастровий номер та зареєстровано 19.03.2015 року загальну площу 819 кв.м. З такого простим математичним шляхом можна дійти висновку, що у правопопередника позивача також має місце зменшення площі, виділеної в 1955 році земельної ділянки, на 34 кв.м. Згідно Державного акту про право приватної власності на землю від 09 березня 1993 року № 1186, [PERSON] на підставі рішення Миколаївської міської ради народних депутатів від 12.02.1993 р. №16/11, належить земельна ділянка для індивідуального будівництва за адресою [ADDRESS] без зазначення загальної площі. Згідно Свідоцтва на право власності на житловий будинок від 18 червня 2001 року, виданого на підставі рішення виконкому Центрального району міста Миколаєва № 38 від 13 квітня 2001 року, [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 02 вересня 2005 року, [PERSON] належить на праві власності на підставі рішення ММР від 11.07.05 № 34/29 земельна ділянка площею 209 кв.м за адресою [ADDRESS] для ведення садівництва. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно від 28 січня 2015 року. Як вбачається з технічного паспорту на вказане домоволодіння, воно складається з двоповерхового житлового будинку літ.Л-2 , загальною площею 244,4 кв.м., житловою площею 137,8 кв.м., літньою кухнею літ.Б та вбиральні літ.Д. 1. Також [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.10.2015 року належить на праві власності земельна ділянка, площею 0,053 га за [ADDRESS] з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, та на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15.10.2015 року належить на праві власності земельна ділянка, площею 0,047 га за адресою [ADDRESS] з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку . [PERSON] належить також на праві власності земельна ділянка площею 1000 кв.м на підставі рішення ММР від 11.07.05 №34/29 за адресою [ADDRESS] , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 02 вересня 2005 року, та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (кадастровий номер 4810137200:15:009:0001). Із матеріалів справи, клопотання Миколаївської міської ради, інформації, наданої Управлінням земельних ресурсів Миколаївської міської ради, та Інформаційних довідок з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається наступне. [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 1/3 частина житлового будинку за адресою [ADDRESS] . [PERSON] належить на праві спільної часткової власності 2/3 частина житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:15:009:0031, розташована за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:15:009:0030, розташована за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (2/3 частка), та [PERSON] (1/3 частка). Земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:15:009:0002 за адресою [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Житловий будинок та земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:15:009:0027, розташовані за адресою [ADDRESS] належать на праві власності [PERSON] , що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.06.2020 року. Розпорядженням Миколаївської обласної державної адміністрації від 21 травня 2016 року № 197-р «Про перейменування об`єктів топоніміки та демонтаж пам`ятників та пам`ятних знаків» [ADDRESS] . Із відповіді КП Госпрозрахункове проектно-виробниче архітектурно-планувальне бюро від 11.06.2018 року № 202 вбачається, що розглянувши документи по встановленню та відновленню меж земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , виявлено невідповідність меж земельної ділянки фактичному використанню. Зазначений висновок підтверджується топографо-геодезичною зйомкою земельної ділянки, з якої вбачається, що має місце нашарування однієї земельної ділянки (ділянки № [NUMBER] ) на іншу (ділянка № [NUMBER] ). Відповідно до ст. ст. 14, 41 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Гарантоване у ст. 14 Конституції України право власності на землю може набуватися і реалізуватися громадянами, юридичними особами і державою виключно відповідно до закону. Водночас у ч. 2 п. 2 цієї статті ЦК України замість конституційного поняття "реалізується" використовується термін "здійснюється". З огляду на зміст норми ст. 14 Конституції України, ці поняття необхідно розглядати як синоніми. Виходячи з юридичної природи здійснення права власності на землю, набуття і реалізація права власності на землю являє собою законодавчо забезпечену міру можливої і необхідної поведінки відповідних суб`єктів, що передбачає вчинення певних дій чи утримання від них, спрямованих на виникнення права власності на землю, а також на забезпечення володіння, користування і розпорядження землею. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 321, ч. 1 ст. 386 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно положень статті 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. Згідно положень ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до положень статті 23 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року, який діяв на час отримання позивачем державного акту на право приватної власності на землю, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Із матеріалів справи вбачається, що позивачу був виданий Державний акт на право приватної власності на землю 09.03.1993 року №1186 на підставі рішення Миколаївської міської ради народних депутатів від 12.02.1993 року №16/11. Зазначений документ є правовстановлюючим документом, який підтверджує право власності позивача на земельну ділянку, розташовану за адресою [ADDRESS] . Позивач просить суд визнати за ним право власності на вказану земельну ділянку. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18. Суд враховує, що позивачем доведено належними доказами наявність у нього права власності на зазначену земельну ділянку, проте доказів, що це право власності оспорюється саме відповідачем - суду не надано, документ, який засвідчує право власності, також не втрачено, що існують об`єктивні та непереборні перешкоди щодо державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку - саме через дії відповідача - також суду не доведено. Окрім того, сам позивач у своїх поясненнях підтверджує, що позивачу достатньо мати рішення Миколаївської міської ради № 16/11 від 12.02.1993 року, на підставі якого виданий Державний акт на землю, щоб вважатися власником земельної ділянки площею 600 кв.мза адресою [ADDRESS] . Зазначений правовстановлюючий документ вже надає право позивачеві на захист своїх законних прав та інтересів щодо землекористування. Суд звертає увагу, що спосіб захисту повинен: відповідати змісту порушеного права (матеріально-правова вимога повинна співвідноситись із обставинами порушення права чи законного інтересу); забезпечувати реальне поновлення прав у випадку задоволення позову (в результаті виконання рішення суду особа фактично повернеться в той стан, в якому перебувала до моменту порушення її права чи законного інтересу). Таким чином, суд доходить висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту його права шляхом визнання за ним права власності на земельну ділянку, оскільки його право відповідачем не оспорюється, позивач має правовстановлюючі документи, які підтверджують його право власності, а тому повторне визнання за ним права власності на земельну ділянку в судовому порядку не потребується. А посилання позивача на існування у нього перешкод у отриманні кадастрової документації на спірну земельну ділянку - не можуть бути підставою для визнання за ним права власності за рішенням суду в межах розгляду справи за позовними вимогами, заявленими до суміжного землекористувача. За такого, позовна вимога про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку задоволенню не підлягає. Щодо вимоги про зобов`язання відповідача не перешкоджати позивачу в користуванні земельною ділянкою суд зазначає наступне. Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЗК України спосіб закріплення спільних меж між земельними ділянками визначається за згодою власників таких земельних ділянок. Згідно з ч. 6 ст. 106 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані дотримуватися меж земельних ділянок. Згідно положень статті 107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. Згідно з Висновком судової земельно-технічної експертизи № 14 від 11.02.2020 року, складеним судовим експертом Миколаївського НДЕКЦ МВС України Є.В. [PERSON] на замовлення [PERSON] , який було долучено позивачем, [PERSON] користується земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] . Розміри земельної ділянки [PERSON] не відповідають Державному акту на право власності від 12.02.1993 року № 16/11. Лінійні розміри при вимірюванні мають такі невідповідності: - межа по проспекту має розмір 12,40 м (згідно Державного акту на землю 14 м); різниця на 1,60 м зменшена в бік [PERSON] ); - межа від [PERSON] [ADDRESS] . Сусідня земельна ділянка [PERSON] за адресою [ADDRESS] , [ADDRESS] згідно з Державних актів на землю мають такі лінійні розміри: - межа по проспекту має розмір 28,0 м (розподіл на землю 1955 р. 27,05 м); - межа від [ADDRESS] має розмір 41,40 м; - межа від сусіда [ADDRESS] площа 1209,0 кв. м при нормі 1186,0 кв.м згідно Рішення № 79 від 18.01.1955 р. Фактичний порядок користування земельними ділянками не відповідає наданій на дослідження документації, є певні невідповідності, а саме зменшення меж земельної ділянки за рахунок перенесення Маспановим меж зі сторони [ADDRESS] бік зменшення земельної ділянки, яка належить [PERSON] . Порушення землекористування згідно правовстановлювальних документів є: - Не відповідає Рішенню № 79 від 18.01.1955 р. про виділення [PERSON] 1186,0 кв.м, замість 1209,0 кв.м; - Не відповідає Рішенню № 272 від 23.08.1989 р. про виділення Логінову 600,0 кв.м замість 577 кв.м. Фактичне розташування будівель, споруд та інших об`єктів відносно меж земельних ділянок не відповідає правовстановлювальним документам та технічній документації із землеустрою та землекористування на ці земельні ділянки. Виявлено невідповідність меж земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , фактичному використанню. Розроблена технічна документація на земельні ділянки не відповідає вимогам земельного законодавства, оскільки розроблена з накладанням земельних ділянок одна на одну, що може спричинити відмову в проведенні державної реєстрації земельної ділянки знаходження в межах земельної ділянки, що підлягає реєстрації, іншої земельної ділянки або її частини. При цьому власник не зможе одержати кадастровий номер, який є обов`язковим у разі відчуження земельної ділянки. Це означає, що за відсутності такого номера особа не може повноцінно розпоряджатися своєю власністю, продати подарувати земельну ділянку або будинок чи іншу споруду, розташовану на такій ділянці. Із пояснень експерта, заслуханого в судовому засіданні, судом встановлено, що під час проведення експертизи експерт не оглядав сусідні ділянки (зокрема земельну ділянку відповідача), оскільки в нього не було до них доступу ( при цьому експертом надані пояснення, що оскільки експертизи проводилася за замовленням приватної особи, то він і не був зобов`язаний повідомляти третіх осіб) , топографічна зйомка для експертизи надавалася, однак, експертиза здійснювалася без проведення геодезичної зйомки. В експертизі встановлено невідповідність розмірів земельної ділянки [PERSON] . Державному акту на право власності від 12.02.1993 року № 16/11, хоча в самому акті відповідні відомості щодо розмежування не зазначаються. Під час складання висновку експерт вказував виміри об`єкта дослідження, який він безпосередньо не досліджував, а саме земельної ділянки, яка належить [PERSON] . У висновку експерт [PERSON] посилається на документи, надані йому замовником експертизи (позивачем), в достовірності яких він не може бути впевненим. Бази даних земельного державного кадастру експертом безпосередньо не досліджувалися. Окрім того, експерт зазначив, що пункт висновку експертизи під номером «4» був ним помилково вписаний у висновок, оскільки на відповідь експерту було направлено лише три питання. Отже, із висновку та пояснень експерта неможливо точно та достеменно встановити, що мало місце зменшення земельної ділянки, яка належить [PERSON] , саме шляхом нашарування на неї земельної ділянки [PERSON] . Оскільки земельна ділянка [PERSON] має межі, окрім ділянки [PERSON] , ще з трьох сторін, одна - по червоній лінії по [ADDRESS] до того ж з цього боку мається самозахоплення землі 31 кв.м., який за поясненнями позивача він має намір формити якось в подальшому) , та з інших двох боків - суміжні земелекористувачі по [ADDRESS] та по пров.Рейдовому. Проте власники цих земельних ділянко позивачем як учасники процесу не заявлені, питання можливоовго порушення меж з цих меж сіпрної земельної ділянки судом не досліджувалося. А з висновку експерта та його пояснень достовірно неможливо зробити висновок, що зменшення площі земельної ділянки позивача з 600 кв. м до 577 кв. м відбулося саме за рахунок самозахвату з боку відповідача [PERSON] . Рішення суду не може грунтуватися на припущеннях. Суд звертає увагу, що згідно з п. 6.1.2. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5питання земельно-технічної експертизи вирішуються за наявності відповідної правовстановлювальної та технічної документації, зокрема результатів виконання топографо-геодезичних робіт, які проводяться відповідними фахівцями з використанням відповідного обладнання та бази даних.Відповідно до п. 6.1.3 для вирішення питань земельно-технічної експертизи експерту необхідно надати оригінали або завірені якісні копії відповідної правовстановлювальної та технічної документації із землеустрою на земельну ділянку. У разі неможливості експертом самостійно виконати топографо-геодезичні роботи результати таких робіт повинні бути надані на дослідження органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта). Таким чином, з урахуванням того, що під час проведення експертизи та із пояснень експерта вбачається, що експертом були допущені численні помилки при проведенні розрахунків, мають місце технічні помилки та описки; висновки зроблені на підставі документів, в достовірності яких експерт не переконаний; об`єкт дослідження (земельна ділянка [PERSON] ) не був безпосередньо досліджений експертом, експерт вийшов за межі експертного дослідження, суд не може взяти до уваги висновок експерта як достовірний та належний доказ, який би підтверджував, що саме [PERSON] самостійно змінив межі своєї земельної ділянки шляхом захоплення частини площі земельної ділянки [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Окрім того, частиною 6 ст. 106 ЦПК визначено, що експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Висновок експерта не є належним та допустимим доказом, якщо у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що він підготовлений для подання до суду. Таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 грудня 2019 року № 522/1029/18. В документі, що наданий до суду позивачем, експертом [PERSON] не зазначено, що він попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, в документі не містить вказівки про те, що він був підготовлений саме для подання його до суду. Таким чином, суд розцінює наданий позивачем документ не як висновок експерта в контексті ст. 106 ЦПК України, а як письмовий доказ. Крім того, суд додатково звертає увагу , що згідно державного акту на право на землю [PERSON] зазначено лінійні розміри земельної ділянки з боку суміжного землекористувача по [ADDRESS] , а згідно фактичних розміром, зроблених експертом на час розгляду справи - ця відстань дорівнює 4,3 кв.м. , тобто також зменшена земельна ділянка позивача на 22,72 кв.м. ( 4,3-3,5= 0,8 х 28, 4 ( 34.4- 6)). Проте це питання експертом не досліджувалося взагалі, а за його поясненнями , наданими в судовому засіданні, слідує, що оскільки з того боку земельної ділянки стоїть капітальна огорожа, отже він і зробив висновок, що раз там така огорожа, значить з того боку межа узгоджена та відповідає правильним розмірам. Проте, такі висновки грунтуються виключно на припущеннях експерта та позивача, що додатково підтверджує недоведеність позовних вимог щодо захоплення 23 кв.м. землі саме з боку суміжного земелекористувача з іншого боку по [ADDRESS] . В силу принципу змагальності сторін, згідно вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим, позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог. Таким чином, позивачем не доведено порушення з боку відповідача його прав щодо користування своєю земельною ділянкою за адресою [ADDRESS] . Доводи позивача щодо самозахвату відповідачем частини його земельної ділянки не знайшли свого підтвердження в доказах, на які посилається позивач. За наведених\~вище обставин та з підстав, зазначених в позові, з урахуванням наданих суду позивачем доказів в підтвердження наведених у позовній заяві обставин, - позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю, в силу чого в задоволенні позову слід відмовити повністю. Також, суд вважає за необхідне зауважити, що статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства, унормовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Так, в рішенні у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини визначив основні критерії, згідно з якими необхідно оцінювати дотримання вимог статті 1 Першого Протоколу до Конвенції у справах, що стосуються втручання в майнові права особи: чи мало місце втручання у майно в розумінні Конвенції; чи було втручання законним в контексті положень національного законодавства; чи переслідувало втручання мету, спрямовану на задоволення інтересів суспільства; чи було втручання у право власності справедливим, тобто чи було дотримано "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Подібні висновки щодо застосування статті 1 Першого Протоколу до Конвенції містять рішення у справах "Стретч проти Сполученого Королівства", "Рисовський проти України", "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Спорронг та Льонротт проти Швеції", "Беєлер проти Італії", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" тощо. При цьому суд звертає увагу на те, що у справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення (аналогічної позиції дотримується Консультативна рада європейських суддів щодо якості судових рішень у своєму Висновку № 11 [2008]). Таким чином, суди не повинні ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі, але не зобов`язані надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір сплачено позивачем при подачі позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed