Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання недійсною заяви, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом та визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер її брат [PERSON], який до дня смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Після його смерті відкрилася спадщина на майно, що належало йому за життя, а саме нерухоме майно та кошти, що знаходилися на рахунку покійного. До складу спадщини входила квартира, належна покійному за життя та грошові кошти, що знаходилися на рахунку покійного в банківській установі. На час смерті брата позивачки [PERSON] вона перебувала у вкрай поганому психічному стані, неодноразово намагалася накласти на себе руки, втратила будь-яку жагу до життя. Ці вчинки були наслідком психічної хвороби, на яку вона хворіє з 1985 року та перебуває під наглядом психіатра КМПНД №2 з діагнозом: «Шизофренія, параноїдна форма, безперервно-прогредієнтичний перебіг». Син позивачки - відповідач по справі [PERSON] після смерті її брата [PERSON] під впливом психічного тиску, користуючись тим, що вона на той час не розуміла значення та наслідки своїх дій, реально не оцінювала ситуацію, змусив її підписати у нотаріальній конторі заяву змісту якої [PERSON] на той час не розуміла. Вже згодом після лікування, звернувшись до нотаріальної контори та ознайомившись зі змістом заяви вона зрозуміла, що підписала заяву про відмову від спадщини. Коли позивачка звернулася до нотаріуса з вимогою щоб анулювати дану заяву, нотаріус повідомив їй, що її скасування неможливе так як витік термін 6 місяців після смерті її брата. Позивачка вважає, що заяву про відмову від спадщини після смерті її брата [PERSON] нею було підписано в стані загострення хвороби, фактично вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. [PERSON] зазначає, що копію заяви про відмову від спадщини в нотаріальній конторі вона отримала 21.05.2015 року, та за період з 17.11.2012 року по 2015 рік у зв'язку з поганим самопочуттям та загостренням хвороби не мала можливості звернутися з даною заявою до суду. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлого [PERSON], визнати недійсною заяву від 17.11.2012 року про відмову від належної їй частки у спадщині після померлого [PERSON] на користь [PERSON] Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.01.2017 року задоволено заяву представника позивача про забезпечення доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.05.2017 року задоволено заяву представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07.09.2017 року задоволено заяву представника позивача про витребування доказів. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.09.2017 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. 17.10.2017 року від [PERSON] до суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивачка просить суд визнати недійсною заяву про відмову від належної [PERSON] частки у спадщині від 17.11.2012 року після смерті [PERSON] на користь [PERSON], посвідченої державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 24.07.2013 року на Ѕ частину квартири [ADDRESS], посвідченого державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 24.07.2013 року на право на земельну ділянку (пай) розміром 10,5 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі на місцевості, яка перебуває у колективній власності КСП «Іллінка» Володимиро-Іллінка Бобринецького району Кіровоградської області (первинна реєстрація сертифікату на земельну ділянку (пай) відбулась 03.09.1997 року, про мається запис в Книзі реєстрації сертифікатів на земельну ділянку (пай) під № [NUMBER]), посвідченого державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 24.07.2013 року на грошові вклади з усіма належними відсотками та компенсаціями, посвідченого державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори, що знаходяться на зберіганні в установах: ТВБВ № 10026/0106 (колишнє Подільське № 5393/018): № 12309/9760 - 1012 грн. 60 коп.; ТВБВ № 10026/0109 (колишнє Подільське № 5393/0158): № 32735 - 1927 грн. 13 коп.; ТВБВ № 10026/071 (колишнє Деснянське № 8451/04230: № 9155103658- 139 грн. 25 коп.; Бобринецького ТВБВ № 10010/093: №91551/3119- 11062 грн. 23 коп.; № 9155114451 - 18651 грн. 19 коп.; № 9155114452-2470 грн. 56 коп.; № 9155114453 - 3738 грн. 56 коп.; № 20647 - 00 грн. 29 коп; № 790736 - 00 грн. 83 коп.; № 790735 - 00 грн. 55 коп; № 790734 - 9 грн. 86 коп.; У філії Бобринецьке ТВБВ № 10010/093/025: № 91551/455 - 2624 грн. 45 грн.; встановити [PERSON] додатковий строк, достатній для прийняття спадщини в спадковій справі №347/12, що знаходиться в Четвертій київській державній нотаріальній конторі, та відкрилась після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.10.2017 року задоволено клопотання представника позивача та залучено до участі у справі третю особу без самостійних вимог Четверту Київську державну нотаріальну контору. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.10.2017 року задоволено частково заяву представника позивачки та накладено арешт на наступне майно: Ѕ частину квартири [ADDRESS]; право на земельну частку (пай), розміром 10, 5 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі на місцевості, яка перебуває у колективній власності КСП "Іллінка" Володимиро-Іллінка Бобринецького району Кіровоградської області (первинна реєстрація сертифікату на земельну ділянку (пай) відбулася 03 вересня 1997 року, про що мається запис у Книзі реєстрації сертифікатів на земельну ділянку (пай) під № [NUMBER]). Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07.11.2017 року виправлено описки в ухвалі суду від 19.10.2017 року про забезпечення позову. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.06.2018 року задоволено клопотання представника позивача про призначення судово-психіатричної експертизи, у зв'язку з чим провадження у справі зупинено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.07.2018 року виправлено описки в ухвалі суду від 20.06.2018 року. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 15.11.2018 року провадження у справі відновлено. У судовому засіданні позивачка та представник позивачки повністю підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи - Четверта київська державна нотаріальна контора - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивача, відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 04.09.2012 року серія [NUMBER] (а.с. 54 т. 1). [PERSON] є братом позивачки [PERSON], що підтверджується посвідкою про народження [PERSON] та свідоцтвом про народження позивачки, де батьками зазначені: батьком - [PERSON], матір'ю - [PERSON] (а.с. 56, 61 т. 1). Відповідач по справі [PERSON] є сином відповідачки, що підтверджується свідоцтвом про його народження (а. с. 65). Відповідно до вимог ст. 1223 ЦК у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно із ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Статтею 1270 ЦК України визначено, що строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини. Як встановлено при розгляді справи, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме: Ѕ частину квартиру [ADDRESS], земельну ділянку (пай) розміром 10,5 га, яка перебуває у колективній власності КСП «Іллінка» Володимиро-Іллінка Бобринецького району Кіровоградської області, грошові вклади з усіма належними відсотками та компенсаціями, що знаходяться на зберіганні в установах: ТВБВ № 10026/0106 (колишнє Подільське № 5393/018): № 12309/9760 - 1012 грн. 60 коп.; ТВБВ № 10026/0109 (колишнє Подільське № 5393/0158): № 32735 - 1927 грн. 13 коп.; ТВБВ № 10026/071 (колишнє Деснянське № 8451/04230: № 9155103658- 139 грн. 25 коп.; Бобринецького ТВБВ № 10010/093: №91551/3119- 11062 грн. 23 коп.; № 9155114451 - 18651 грн. 19 коп.; № 9155114452-2470 грн. 56 коп.; № 9155114453 - 3738 грн. 56 коп.; № 20647 - 00 грн. 29 коп; № 790736 - 00 грн. 83 коп.; № 790735 - 00 грн. 55 коп; № 790734 - 9 грн. 86 коп.; У філії Бобринецьке ТВБВ № 10010/093/025: № 91551/455 - 2624 грн. 45 грн. Державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори була відкрита спадкова справа № 347/2012р. З заявою про отримання спадщини за законом до державного нотаріуса 17.11.2012 року звернувся відповідач [PERSON] (а.с. 53 т. 1). 17.11.2013 року [PERSON] подала до державного нотаріуса заяву, в якій зазначила, що відмовляється від прийняття належної їй спадщини, яка залишилася після померлого [INFO] [PERSON], на користь [PERSON] (а.с. 52 т. 1). 24.07.2013 року відповідачу [PERSON] державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори Пушняк М.О. було видано три свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO], на наступне майно: Ѕ частину квартири [ADDRESS], що належала померлому на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою київською державною нотаріальною конторою 09.10.2003 року за реєстровим № 1-3492, права на земельну ділянку (пай) розміром 10,5 га, яка перебуває у колективній власності КСП «Іллінка» Володимиро-Іллінка Бобринецького району Кіровоградської області, на грошові вклади з усіма належними відсотками та компенсаціями, що знаходяться на зберіганні в установах: ГУ по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк»: ТВБВ № 10026/0106 (колишнє Подільське № 5393/018): № 12309/9760 - 1012 грн. 60 коп.; ТВБВ № 10026/0109 (колишнє Подільське № 5393/0158): № 32735 - 1927 грн. 13 коп.; ТВБВ № 10026/071 (колишнє Деснянське № 8451/04230: № 9155103658- 139 грн. 25 коп.; Бобринецького ТВБВ № 10010/093: №91551/3119- 11062 грн. 23 коп.; № 9155114451 - 18651 грн. 19 коп.; № 9155114452 - 2470 грн. 56 коп.; № 9155114453 - 3738 грн. 56 коп.; № 20647 - 00 грн. 29 коп; № 790736 - 00 грн. 83 коп.; № 790735 - 00 грн. 55 коп; № 790734 - 9 грн. 86 коп.; у філії Бобринецьке ТВБВ № 10010/093/025: № 91551/455 - 2624 грн. 45 коп. (а.с. 91, 95, 100 т. 1). У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що вона хворіє з 1985 року на психіатричні захворювання, її станом скористався син, вчинивши психологічний тиск, у зв'язку з чим вона відмовилася від спадщини, на момент подачі заяви вона не розуміла значення своїх дій, а тому вважає, що є підстави для задоволення позову. Як вбачається з довідки Київської міської психоневрологічної лікарні № 2, [PERSON], [INFO], знаходиться під наглядом психіатра КМНПЛ № 2 з 1985 року з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, безперервно-прогредієнтний перебіг» (а.с.10 т. 1). Для визначення стану [PERSON] на момент підписання оспорюваної заяви про відмову від спадщини судом було призначено судово-психіатричну експертизу. Відповідно до Висновку експертів за результатами проведення судово-психіатричної експертизи від 11.10.2018 року № 658 [PERSON] на теперішній час виявляє ознаки психічного розладу: шизофренія, параноїдна форма, ремісія (МКХ-10, F 20.05). [PERSON] на час складання спірної заяви від 17.11.2011р. страждала стійким хронічним психічним захворюванням: шизофренія, параноїдна форма, стан загострення (МКХ-10, F 20.00). [PERSON] за своїм психічним станом на період складання спірної заяви від 17.11.2011р. не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.244-248 т.1). Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 3 цієї статі Кодексу передбачено якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Як визначено у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7«Про судову практику у справах про спадкування», відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. У разі відкликання спадкоємцем своєї відмови від прийняття спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття, він відновлює своє право на спадкування. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених ст. 225, 229-231, 233 ЦК України. Зважаючи на встановлені у справі обставини, враховуючи належні та допустимі докази, суд приходить до висновку, що заява, подана [PERSON] 17.11.2012 року, про відмову від спадщини, повинна бути визнана недійсною, оскільки на момент її підписання позивачка не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих відповідачу державним нотаріусом, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відмова від спадщини є безумовною та беззастережною. Якщо у спадкоємця протягом шести місяців з дня відкриття спадщини виникає бажання отримати спадщину, то він або його представники можуть відкликати заяву про відмову від спадщини та в встановленому законом порядку подати заяву про прийняття спадщини. Відмова від спадщини на користь іншого спадкоємця має носити добровільний характер та повинна бути здійснена згідно з правилами про дійсність правочинів. Тобто заява повинна бути здійснена особою, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, в момент здійснення заяви особа не повинна знаходитись під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини. Якщо така заява мала місце, то вона в судовому порядку може бути визнана недійсною. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсності, що передбачено ст. 216 ЦК України. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язані повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Зважаючи на викладене вище, встановлені у справі обставини, наявні належні докази, задоволення вимог про визнання недійсною заяви [PERSON] про відмову від спадщини від 17.11.2012 року, суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, що видані відповідачу, є похідними вимогами, а від так суд вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Позовні вимоги [PERSON] про визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після померлого [PERSON] підлягають задоволенню, зважаючи на наступне. Згідно із ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має особисто подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, як це передбачено ч. 1 ст. 1270 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 Цивільного Кодексу України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно із постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування", вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому поважними є причини, пов"язані з об"єтивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім"єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Враховуючи те, що позивачка через тяжкий психологічний і пригнічений моральний стан фактично не мала можливості займатися питанням оформлення спадщини, у зв'язку з чим пропустила шестимісячний строк на прийняття спадщини після смерті брата, суд вважає можливим визначити позивачці додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. Що стосується додаткового строку, що може бути встановлений для подання позивачкою заяви про прийняття спадщини, то суд приходить до висновку про встановлення їй строку у чотири місяці з дня набрання рішенням законної сили, який суд вважає достатнім для подання відповідної заяви. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати на оплату судового збору у розмірі 768, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved