Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання. Позов мотивує свій позов тим, що 09.08.2013 року уклала, з [PERSON] , нотаріально посвідчений договір довічного утримання. Відповідно до вказаного договору [PERSON] передала у власність відповідачу належну їй на праві приватної власності квартиру по [ADDRESS] , а відповідач по справі взяла на себе обов`язок довічно її матеріально забезпечувати та доглядати. Вказує, що майже п`ятнадцять останніх років відповідачка проживає за кордоном, а тому взяті на себе обов`язки згідно вищевказаного договору він не виконує. З врахуванням наведеного, просить суд розірвати зазначений договір довічного утримання. Ухвалою суду від 08 квітня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою суду від 28 серпня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить суд зобов`язати відповідача повернути позивачу квартиру по [ADDRESS] отриману згідну умов договору. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин проте, вчасно та належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, що підтверджується відповідним оголошенням на веб-порталі судової влади. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, показання свідків, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значу цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Пунктом 1 ст. 756 ЦК України передбачено, що у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] (а.с.17-25). Як вбачається з матеріалів справи, 09.08.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Зубенко Т.І. та зареєстрований за №988 (а.с.14-15). Відповідно до умов договору довічного утримання, позивач передав у власність відповідачу належну на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] зобов`язувалась забезпечувати позивача утриманням та доглядом довічно, зокрема, доглядати та утримувати шляхом надання їй побутових послуг, забезпечувати лікарськими засобами, прати білизну, забезпечення послуг адвоката та нотаріуса та інші види послуг (а.с. 14). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] умови договору довічного утримання не виконувала, що підтверджується показами свідка [PERSON] , яка суду показала, що відповідач не належним чином виконує взяті на себе зобов`язання. Впродовж останніх двох років живе в Італії та жодним чином не цікавиться та допомагає [PERSON] . Крім того, як вбачається з ксерокопії медичної карти стаціонарного хворого гр. [PERSON] проходила курс лікування з 30.08.2017 р. по 05.09.2017 р. з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю» (а.с.100-105). Судом встановлено, що [PERSON] у період з 23.07.2014 р. по 05.07.2019 р. неодноразово перетинала кордон України, із 07.07.2017 року по даний час знаходиться за межами України (а.с.106). За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір укладений між сторонами довічного утримання від 09.08.2013 року слід розірвати на підставі п.1 ч. 1 ст. 755 ЦПК України. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є такими, що підлягають до задоволення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначена правова позиція також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п. п. 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, позивачем було надано копію ордеру про надання правової допомоги від 18 лютого 2019 року (а.с. 109). Проте позивачем та його представником не надано належних доказів, що підтверджують сплату [PERSON] гонорару адвокату. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що відсутність документального підтвердження про понесені відповідачем витрати на правову допомогу є підставою для відмови у стягненні таких витрат з позивача. Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому слід стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved