Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про збільшення розміру аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 01.11.2008 року по 22.07.2016 року. У період шлюбу у сторін по справі народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03.11.2016 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі ј частини від усіх видів доходу відповідача. У подальшому рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 06.03.2017 року рішення від 03.11.2016 року було змінено і з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти у розмірі 1/5 частини від усіх видів доходу відповідача, починаючи з 09.09.2016 року і до повноліття дитини. Позивачка також зазначає, що на даний час середній розмір аліментів, що вона отримує, становить 9000, 00 грн. Після того, як було постановлено судове рішення, позивачка отримала інвалідність ІІІ групи, що підтверджується відповідними документами. Отримавши інвалідність, позивачка вважала, що зможе самостійно забезпечити всі потреби дитини, але через отриману інвалідність вона не має можливості у повному обсязі та у належному розмірі забезпечити всі витрати для дитини. Мати позивачки мала намір подарувати онуку будинок, що належить їй на праві власності, але відповідач категорично заперечує проти надання відповідного дозволу на укладення правочину. Крім того, за період часу з моменту постановлення судового рішення про стягнення аліментів відповідач набув у власність квартиру [ADDRESS] , що свідчить про покращення його матеріального становища. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить збільшити розмір аліментів, встановлених рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03.11.2016 року, зміненого рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 06.03.2017 року, що стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з 1/5 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, до ј частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що він своєчасно сплачує аліменти на утримання дитини, розмір його заробітної плати за останній період значно збільшився, а тому і збільшився розмір аліментів, що отримує позивачка. Також відповідач зазначив, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що її матеріальний стан погіршився, а тому підстав для збільшення розміру аліментів немає. На підставі викладеного відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 2008 року по 22.07.2016 року включно, що підтверджується рішенням суду про розірвання шлюбу. У період перебування у шлюбі у сторін по справі народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03.11.2016 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання сина у розмірі ј частини від усіх видів доходу відповідача, починаючи з 09.09.2016 року і до повноліття дитини. У подальшому рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 06.03.2017 року рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 03.11.2016 року було змінено і з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти у розмірі 1/5 частини від усіх видів доходу відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 09.09.2016 року і до повноліття дитини. На виконання судового рішення позивачці був виданий виконавчий лист, у зв"язку з чим державним виконавцем було відкрито виконавче провадження. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] сплачує аліменти, визначені за рішенням суду, заборгованості по аліментам не має. Позивачка у своїх позовних вимогах просить суд збільшити розмір аліментів на утримання дитини, мотивуючи це тим, що після постановлення судового рішення про стягнення аліментів вона отримала інвалідність ІІІ групи, після чого вважала, що зможе самостійно забезпечити всі потреби дитини, але не має можливості у повному обсязі та у належному розмірі забезпечити всі витрати для дитини; мати позивачки мала намір подарувати онуку будинок, що належить їй на праві власності, але відповідач категорично заперечує проти надання відповідного дозволу на укладення правочину; за період часу з моменту постановлення судового рішення про стягнення аліментів відповідач набув у власність квартиру [ADDRESS] , що свідчить про покращення його матеріального становища. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд враховує наступні норми діючого законодавства. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з частиною першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (абзац другий частини третьої статті 181 СК України). Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. За положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", стаття 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", стаття 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі") (постанова Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13). Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка [PERSON] посилається, у тому числі, на те, що у неї погіршився матеріальний стан порівняно з тим, що існував на момент прийняття судового рішення про стягнення аліментів. Так, 07.07.2017 року позивачкою було отримано інвалідність ІІІ групи, що підтверджується Довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 01.09.2020 року та пенсійним посвідченням від 05.09.2017 року. Як встановлено при розгляді справи, позивачка на даний час не працює, відповідного доходу не має. Крім того, з письмових матеріалів справи вбачається, що на даний час наявна заборгованість по квартплаті та комунальним послугам по квартирі [ADDRESS] , в якій зареєстрований малолітній [PERSON] , а також проживає позивачка. Наявність заборгованості по вказаній квартирі підтверджується довідкою ТОВ «ЕК «Комфорт-Майстер» від 08.06.2021 року та Попередженнями про припинення постачання електричної енергії у зв`язку із заборгованістю. Також при розгляді справи встановлено, що у відповідача матеріальний стан порівняно із періодом, коли приймалося судове рішення про стягнення аліментів, значно покращився. Так, судом встановлено, що відповідач на даний час працює, отримує заробітну плату, середній розмір якої становить 81128, 00 грн., що підтверджується відповідними Звітами про здійснення відрахування та виплати. З судового рішення про стягнення аліментів з відповідача вбачається, що на момент його прийняття заробітна плата відповідача становила приблизно 30000, 00 грн. Крім того, 04.02.2021 року відповідач [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.07.2021 року. Вказана квартира була набута відповідачем у власність згідно договору купівлі-продажу. Викладене вище достеменно свідчить про те, що матеріальний стан відповідача [PERSON] значно покращився у порівнянні з періодом 2017-2018 років (постановлення судового рішення про стягнення аліментів). Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За положеннями частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зважаючи на вимоги діючого національного та міжнародного законодавства, суд враховує встановлені у справі обставини, зокрема, щодо погіршення майнового стану позивача та значне покращення майнового стану відповідача, що суттєво впливає на визначення розміру аліментів, що повинен сплачувати відповідач на утримання дитини. Також суд враховує той факт, що на момент прийняття судом рішення про стягнення аліментів дитині було 6 років, а [INFO] [PERSON] виповниться 12 років. Даний факт суттєво впливає на розмір забезпечення, що потребує дитина. Так, малолітній [PERSON] проявляє інтерес до багатьох речей, у зв`язку з чим відвідує онлайн курси, а також має намір розвиватися в інших напрямках. З урахуванням вимог діючого законодавства дані витрати на дитину не є додатковими витратами, а тому повинні враховуватися судом при визначенні розміру аліментів, що підлягає стягненню. Як встановлено судом, відповідач є працездатною, фізично здоровою особою, яка здатна забезпечувати належний рівень утримання, як себе, так і малолітньої дитини. Доводи відповідача про те, що позивачкою не надано доказів погіршення її майнового стану, до уваги не заслуговують, оскільки суд вважає, що позивачкою надано достатньо доказів на підтвердження того, що її майновий стан на даний час погіршився, при цьому майновий стан відповідача значно покращився. Суд вважає, що при визначенні розміру аліментів, що підлягає стягненню на утримання дитини, суд повинен перш за все враховувати інтереси дитини, яка має право на достатній рівень матеріального забезпечення, при цьому враховувати розмір доходу відповідача, але не надавати цьому пріоритет, оскільки розмір заробітної плати є мінливим. При цьому у разі зміни доходу відповідача позивачка вимушена буде знову звертатися до суду для вирішення питання про збільшення розміру аліментів, втрачаючи при цьому час, що позначиться на рівні життя малолітньої дитини. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини. Зважаючи на особу платника аліментів: працездатний, фізично здорова особа, має майно, на утримання якого несе витрати та, беручи до уваги вік дитини (майже 12 років), матеріальний та фізичний стан матері дитини, суд приходить до висновку, що розмір аліментів 1/5 частина від усіх видів доходу відповідача не є достатнім розміром для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Суд також звертає увагу на те, що при вирішенні даного спору суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, з балансу між інтересами дитини, правами батьків і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов`язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов`язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов`язання для країн-учасниць. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачкою наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для збільшення розміру аліментів, а тому є всі підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . Що стосується вимоги позивачки про стягнення витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 137 ЦПК України визначено порядок відшкодування витрат на правничу допомогу. Так, відповідно до вимог вказаної статті витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Як зазначено у судових рішеннях, прийнятих у цивільних справах Верховним Судом, позаяк склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи). Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Крім того, Верховний Суд при вирішенні даних питань зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін). Аналогічні критерії застосовуються Європейським судом з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід ілюструється у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95). Як вбачається з письмових матеріалів справи, 08.07.2021 року між позивачкою [PERSON] та адвокатом Бородійчуком Д.О. був укладений Договір про надання правової допомоги. На виконання умов Договору позивачкою було сплачено адвокату грошові кошти у розмірі 4000, 00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією від 08.07.2021 року. Враховуючи те, що стороною відповідача не було заявлено про зменшення витрат на правничу допомогу, суд вважає витрати позивачки обґрунтованими, а тому приходить до висновку про задоволення вимог позивачки та стягнення з відповідача на її користь витрат на правничу допомогу у розмірі 4000, 00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved