Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. В обгрунтування позову позивач зазначила, що 25 вересня 1999 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від зазначеного шлюбу вони неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. За час спільного проживання її батько [PERSON] відповідно до договору купівлі - продажу від 23 листопада 1999 року продав свою однокімнатну квартиру [ADDRESS] в якій проживала вона разом із своїм чоловіком [PERSON], а гроші віддав відповідачу для купівлі нової квартири. 24 листопада 1999 року [PERSON] відповідно до договору купівлі продажу придбав двокімнатну квартиру [ADDRESS], за гроші її батьків оскільки відповідач не працівав та власного доходу ніякого не мав. Після народження дитини у 2000 році вони з відповідачем не проживають ра\-зом, спільного господарства не ведуть. Відповідач не цікавиться дитиною, ніколи не надавав матеріальної допомоги, та з того моменту як пішов із сім'ї ніколи не навідувався. Вона разом з дитиною залишилась проживати в спірній квартирі. 8 лютого 2002 року їх шлюб було розірвано. Спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, однак відповідач не про\-живає в даній квартирі з грудня 2000 року, оплату за всі комунальні послуги здійснює вона, також за весь час мого проживання в спірній квартирі вона зробила там ремонт, купила нові меблі та все, що необхідно для побуту. В 2004 році вона дізналась, що відповідач продав гараж який був також їх спіль\-ним майном подружжя, однак її про це не повідомляв. Також відповідно до заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Хар\-кова від 10 листопада 2010 року відповідач був позбавлен батьківських прав стосовно йо\-го неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], заочним рішенням Комінтернівсько районного суду міста Харкова від 26 серпня 2010 року з відповідача було стягнуто на її користь неустойку за прострочення сплати аліментів в розмірі 171815, 35 гривень. Враховуючи вищевикладене та те, що донька проживає разом з нею вважає пра\-вомірним виділити 2/3 квартири в її власність. У судове засідання позивач не з'явилась, надала до канцелярії суду заяву с проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився про день та час розгляду справи повідомлявся належним причином. Причин неявки суду не повідомив. Суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи та її вирішення на підставі наявних у ній даних та доказів, що відповідає положенням ст.ст. 224, 225 ЦПК України. Суд дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, виходячи з наступного. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.09.1999 року. Шлюб зареєстрований у Комінтернівському відділі реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 540. Від даного шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], батьками дитини зазначені: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Шлюб між сторонами було розірвано 08.02.2002 року про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Комінтернівського районного управління юстиції в м. Харкові видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER]. Згідно договору купівлі-продажу від 23.11.1999 року зазначено, що [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] а [PERSON] цю квартиру купив за 5324,00 грн., договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гібадуловою Л.А., реєстровий номер № 6855. Згідно договору купівлі-продажу від 24.11.1999 року зазначено, що [PERSON] купив у [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 7795,00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Гавриловою С.А., реєстровий номер № 6782. Згідно відповіді на запит адвоката надану головою ЖБК «Холодильщик» зазначено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрован [PERSON], однак не проживає за вказаною адресою з грудня 2000 року. Особові рахунки відкриті на [PERSON] Оплату за комунальні послуги здійснює [PERSON], яка зареєстрована та проживає за зазначеною адресою. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, нале\-жить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, до\-гляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумі\-сної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірван\-ня шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власно\-сті подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домов\-леністю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судо\-вим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єк\-том права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рів\-ними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При ви\-рішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріаль\-не забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумі\-сної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домо\-вилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику засто\-сування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з по\-дружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтова\-ність укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подруж\-жя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільно\-го сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дій\-сної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній су\-місній власності. Таким чином, придбавши спірну квартиру під час перебування в шлюбі, позивач [PERSON] та її чоловік [PERSON] набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується. Положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року №11 визначає, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні врахувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної влас\-ності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення час\-тин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошо\-вої суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпоря\-дження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України. Ст.321 ЦК України закріплює кон\-ституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавле\-ний або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. У силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України всі гро\-мадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна по\-дружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'я\-совувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК України, ч.З ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (ви\-ключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спі\-льної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Вважається, що кожна річ, на\-бута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі по\-дружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен устано\-вити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набут\-тя є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Оскільки на утриманні у позивачки знаходиться неповнолітня дитина, відповідач матеріальної допомоги не надає, що позбавляє Позивачку можливості забезпечити достатній фізичний та духовний розвиток дитини, тому суд вважає за можливе відступити від засад рівності часток подружжя, розподіливши майно між сторонами визнавши за позивачкою права власності на 2/3 частини квартири. За визначенням статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги Позивачки підлягають задоволенню, а саме необхідно провести розподіл майна подружжя визнавши за Позивачкою право власності на 2/3 частини квартири за адресою: [ADDRESS].

Outcome: approved