Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] , пред`явлений до [PERSON] , за яким просила застосувати наслідки недійсного правочину шляхом стягнення коштів у розмірі 63\~500 грн.. Згідно обґрунтування позову, [PERSON] є власницею земельної ділянки, пл.. 0,076 га, кадастровий номер 5123784200:02:002:0342 на підставі договору дарування земельної ділянки від 10.12.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Пачевою І.І., зареєстрованого в реєстрі за №3443. [PERSON] , правонаступником якого є відповідач [PERSON] , на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.06.2005 року (справа №2-1230/2005) став власником садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою [ADDRESS] . Вказувала, що у подальшому, між нею та [PERSON] було досягнуто домовленість щодо придбання нею вказаного садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою [ADDRESS] , та 11 грудня 2013 року між ними було підписано в простій письмовій формі договір купівлі-продажу нерухомого майна (вищевказаного будинку). За продаж даного будинку нею було сплачено 63\~500 грн.. Проте оскільки покупець ухилявся від укладення відповідного договору нотаріально, вона звернулась до суду з зустрічним позовом про визнання договору дійсним та визнання права власності (справа №509/3401/17). Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.03.2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, зобов`язання вчинити певні дії, зустрічний позов [PERSON] задоволено. Суд визнав дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна: садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , укладений 11.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] .. За [PERSON] визнано право власності на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з: садового будинку літ. "А-1" - 1 - веранда, площею 5,6 м2, 2 - прихожа, площею 5,8 м2, 3 - кухня, площею 6,9 м2, 4 - туалет, площею 2,1 м2, 5 - жила, площею 9,6 м2, 6 - жила, площею 13,5 м2, всього 43,5 м2; мансарди літ "А1" - 7 коридор, площею 8,3 м2, 8 - жила, площею 17,2 м2, всього 25,5 м2; підвалу літ "а"; веранди літ "а1"; літньої кухні літ "Б"; вбиральні літ "В"; №1-5, І - споруди. Проте, Одеським апеляційним судом 22.02.2020 року було прийнято постанову, згідно якої апеляційну скаргу [PERSON] (правонаступника [PERSON] ) задоволено частково: рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.03.2018 року скасовано. Позов [PERSON] (правонаступника [PERSON] ) задоволено частково та вирішено усунути [PERSON] (правонаступника [PERSON] ) перешкоди у користуванні власністю садовим будинком за адресою : [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] і зобов`язанням останніх повернути ключі від замків вхідних дверей будинку та хвіртки паркану. Відмовлено [PERSON] (правонаступника [PERSON] ) у позові до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та зобов`язання вчинити певні дії. Відмовлено [PERSON] у позові до [PERSON] (правонаступника [PERSON] ) про визнання дійсним договору купівлі-продажу садового будинку з господарськими будівлями і спорудами від 11.12.2013 року та визнання права власності на садовий будинок з господарськими будівлями і спорудами. З огляду на викладене, з посиланням на ст. 203, 215-216, 220 ЦК України, позивачка звернулась до суду з дійсним позовом та просила стягнути із відповідача на її користь кошти у розмірі 63\~500 грн., сплачені [PERSON] (батьку відповідача) за раніше згаданим договором купівлі-продажу від 11.12.2013 року. Посилалась на те, що факт отримання коштів батьком відповідача підтверджується розпискою від 11.12.2013 року. У досудовому порядку відповідач дані кошти повернути позивачу відмовляється. Ухвалою суду від 10.07.2020 року провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи в загальному позовному порядку з призначенням підготовчого судового засіданні на 07.09.2020 року. Представником [PERSON] [PERSON] 05.08.2020 року надано суду відзив, в якому просить в позовних вимогах [PERSON] відмовити в повному обсязі (а.с.61-81). Також відповідачем було подано заяву про застосування до спірних правовідносин строків давності. Представником [PERSON] адвокатом Семененко Н.С. 17.08.2020 року надано суду відповідь на відзив, в якому просить позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі (а.с.77-81). Представником [PERSON] [PERSON] 02.09.2020 надано суду заперечення на відповідь на відзив, в яких просить в позовних вимогах [PERSON] відмовити в повному обсязі (а.с.82-95). У підготовчому засіданні 07.09.2020 року були відповідач та його представник [PERSON] . Суд, протокольною ухвалою від 07.09.2020 року задовольнив клопотання представника відповідача та зобов`язав сторону позивача надати для огляду суду оригінали договору дарування, розписок та квитанцій, також задовольнив клопотання представника позивача. Розгляд справи відкладено на 26.10.2020 року. [PERSON] 23.10.2020 року надав суду клопотання, яким просив долучити до матеріалів справи інформацію Іллічівської місцевої прокуратури та ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.09.2020 року. У підготовче засідання призначене на 26.10.2020 року з`явилася представник позивача [PERSON] , позов підтримала, зазначила, що оригінали документів були надані слідчому у лютому 2019 року для проведення експертизи в рамках кримінальної справи, проти закриття підготовчого засідання та призначення справи до судового розгляду по суті не заперечувала. У підготовче засідання з`явився [PERSON] , позов не визнав, пояснив, що ним були надані заперечення на відповідь на відзив, вважав за можливе закрити підготовче засідання та призначити справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 26.10.2020 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті на 23.02.2021 року. Представником позивача 30.10.2020 року було подано відповідь на відзив. У судовому засіданні 23.02.2021 року були присутні: представник позивача [PERSON] та відповідач [PERSON] .. Суду для огляду було надано оригінал розписки та договору купівлі-продажу від 11.12.2013 року із відміткою на ньому про дослідження в ОНДІСЕ та другий екземпляр договору купівлі-продажу від 11.12.2013 року з матеріалів цивільної справи №509/3401/17. Представник позивача позовні вимоги та обставини, якими вони обґрунтовані, підтримала та просила задовольнити. Посилалась на те, що з метою придбання будинку за адресою [ADDRESS] , між позивачем та [PERSON] , правонаступником якого є відповідач [PERSON] , було укладено в простій письмовій формі договір купівлі-продажу, за яким позивач як покупець сплатила кошти на суму 63\~500 грн.. Вказувала, що договір відчуження був укладений у простій письмовій формі, оскільки у продавця не було відповідних правовстановлюючих документів на будинок. Проте, у подальшому [PERSON] почав ухиляться від нотаріального посвідчення договору, у зв`язку з чим позивач подала зустрічний позов про визнання договору дійсним та визнання права власності (у рамках цивільної справи №509/3401/17). Вказувала, що судом 1ї інстанції 06.03.2018 року позов [PERSON] було задоволено, проте судом апеляційної інстанції 20.02.2020 року було скасовано рішення суду від 06.03.2018 року та в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено, виходячи із того, що договір між сторонами укладено не було. При цьому, представник позивача посилалась на те, що [PERSON] отримав кошти за вказаним договором, про що ним була написана розписка. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти вимог та просив відмовити. Посилався на те, що обставини позову є обманом та рішенням суду апеляційної інстанції було встановлено, що ніяких коштів \~ \~ \~ \~його батько [PERSON] , який вже помер, не отримував та не підписував ніякого договору. Взагалі, не зрозуміло яким чином у позивачки наявні два екземпляра відповідного договору купівлі-продажу. Вказував, що ніхто ніколи не бачив оригінал документів, на які посилається позивачка, та відносно неї було відкрито кримінальне провадження (за шахрайство). При цьому, кримінальна справа до теперішнього часу не розглянута та відповідач заперечував проти наданого позивачем ксерокопії висновку експертизи, посилався на те, що вце є неналежним доказом у рамках даної цивільної справи. Проаналізувавши встановлені у справі обставини в їх сукупності, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні осіб, суд вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно матеріалів справи, [PERSON] є власницею земельної ділянки, кадастровий номер 5123784200:02:002:0342, площею 0,076 га на підставі договору дарування земельної ділянки від 10.12.2012 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] , а згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №90389196 від 23.06.2017 р. право власності на земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] [PERSON] був власником садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.06.2005р. по справі №2-1230/2005, яке зареєстровано Овідіопольським районним бюро технічної інвентаризації 16.03.2006р., реєстраційний номер: 14158485, номер запису: 119 в книзі: 1. Позивачка посилається на те, що 11.12.2013 року у простій письмовій формі складено договір купівлі-продажу нерухомого майна між [PERSON] і [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] продав садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , що належить на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.06.2005р. реєстр. номер майна 14158485 та який розташований на земельній ділянці заг. пл.. 0,076 га кадастровий номер 5123784200:02:002:0342, (належав покупцю на підставі договору дарування від 10.12.2012 року) за 63 500 гривень. Сторони домовились, що договір має бути посвідчений нотаріально протягом двох років з моменту підписання, а саме, до 15.12.2017 року. 11.12.2013 року [PERSON] видана розписка про отримання грошових коштів у розмірі 63500 гривень. 04.09.2017 року [PERSON] звернувся із позовом про усунення йому перешкод у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] і зобов`язанням вчинити певні дії (справа №509/3401/17). У рамках вказаної справи, 09.11.2017 року [PERSON] звернулась із зустрічним позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу садового будинку і визнання права власності на нерухоме майно. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.03.2018 року відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, зобов`язання вчинити певні дії, зустрічний позов [PERSON] задоволено. Суд визнав дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна: садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , укладений 11.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] .. За [PERSON] визнано право власності на садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається з: садового будинку літ. "А-1" - 1 - веранда, площею 5,6 м2, 2 - прихожа, площею 5,8 м2, 3 - кухня, площею 6,9 м2, 4 - туалет, площею 2,1 м2, 5 - жила, площею 9,6 м2, 6 - жила, площею 13,5 м2, всього 43,5 м2; мансарди літ "А1" - 7 коридор, площею 8,3 м2, 8 - жила, площею 17,2 м2, всього 25,5 м2; підвалу літ "а"; веранди літ "а1"; літньої кухні літ "Б"; вбиральні літ "В"; №1-5, І - споруди. [INFO] [PERSON] помер, його правонаступником став син [PERSON] 09.01.2020 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого [PERSON] , після смерті батька [PERSON] успадкував садовий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . У подальшому, Одеським апеляційним судом 22.02.2020 року було прийнято постанову, згідно якої апеляційну скаргу [PERSON] (правонаступника [PERSON] ) задоволено частково, рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 06.03.2018 року скасовано. Позов [PERSON] (правонаступника [PERSON] ) задоволено частково та вирішено усунути [PERSON] (правонаступника [PERSON] ) перешкоди у користуванні власністю садовим будинком за адресою : [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] і зобов`язанням останніх повернути ключі від замків вхідних дверей будинку та хвіртки паркану. Відмовлено [PERSON] (правонаступника [PERSON] ) у позові до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та зобов`язання вчинити певні дії. Відмовлено [PERSON] у позові до [PERSON] (правонаступника [PERSON] ) про визнання дійсним договору купівлі-продажу садового будинку з господарськими будівлями і спорудами від 11.12.2013 року та визнання права власності на садовий будинок з господарськими будівлями і спорудами. Суд апеляційної інстанції за розглядом справи №509/3401/17, відмовляючи у позові [PERSON] , виходив із наступного: - [PERSON] за життя не визнавав факт укладення договору купівлі-продажу садового будинку; - правонаступник [PERSON] також не визнає зазначені обставини і у травні 2018 року (за життя [PERSON] ), звернувся до органів поліції із заявою про наявність складу кримінального правопорушення за ч.1 ст.\~190\~КК України у діях [PERSON] , у зв`язку з чим порушена кримінальна справа №12018160380000932; - сам по собі факт наявності договору купівлі-продажу нерухомого майна у письмовій формі від 11.12.2013 року, без його нотаріального посвідчення сторонами, із розпискою про отримання грошових коштів, з врахуванням конкретних обставин справи, не є підставою для визначання правочину дійсним з підстав ст. 220 ч.2 ЦК України; - Матеріали справи не містять достовірних і достатніх доказів на підтвердження факту ухилення [PERSON] у період з грудня 2013 року по листопад 2017 року (час звернення до суду із зустрічним позовом) від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу; - оскільки на підставі наданих [PERSON] доказів не доведено факту ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину у період з грудня 2013 року по листопад 2017 року, що є обов`язковою умовою для визнання правочину дійсним на підставі ч.2 ст. 220 ЦК України, відсутні передбачені законом підстави для визнання договору купівлі-продажу від 11.12.2013 року дійсним. У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд вбачає, що СВ Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області з 11.05.2018 року здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №12018160380000932 за ознаками ч.1 ст.\~190\~КК України (підробка договору купівлі-продажу). До теперішнього часу, кримінальне провадження не розглянуто. Звертаючись до суду з дійсним позовом, [PERSON] просила застосувати наслідки недійсного правочину та стягнути із відповідача як правонаступника [PERSON] 63\~500 грн. як кошти сплачені на виконання договору від 11.12.2013 року. Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Так, відповідно до ч.1 ст.202\~Цивільного кодексу\~України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тобто, однією з основних ознак правочину є те, що він є юридичним фактом, оскільки внаслідок його вчинення виникають, змінюються або припиняються цивільні права та обов`язки. Відповідно до ст.204\~ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини). Відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Згідно ст.\~638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 1 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Згідно ч. 2 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. У відповідності до ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. У відповідності до ч.3 ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно дост.655\~ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно п.13 постанови Пленуму Верховного суду від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. У відповідності\~до п.8\~постанови Пленуму ВСУ\~від 06.11.2009\~року №\~9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»»,, наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. У відповідності до положень ст. ст. 13, 81, 83\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення(ст. 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування не доведений позивачем відповідними доказами, належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Беззаперечних доказів та фактів існування між позивачем та [PERSON] (правонаступником якого є відповідач) будь-якої домовленості та отримання коштів від позивачки у розмірі 63\~500 грн. за продаж належного батьку відповідача будинку стороною позивача не надано і судом не встановлено. При цьому суд враховує висновки з постанови Одеського апеляційного суду від 22.02.2020 року по справі №509/3401/17, і заперечення відповідача щодо встановлення факту отримання його батьком грошей за розпискою, яка надавалась на підтвердження укладання договору купівлі-продажу, та не визнання на розписки підпису від імені померлого [PERSON] . Суд вбачає, що договір купівлі-продажу від 11.12.2013 року не був нотаріально посвідчений, як того вимагають положення ст. 220, 640 ЦК України; [PERSON] за життя не визнавав\~факт укладення договору купівлі-продажу садового будинку; та як вже було зазначено, факт ухилення [PERSON] від нотаріального посвідчення договору не встановлено судом апеляційної інстанції за розглядом справи №509/3401/17. Отже, суд не знаходить підстав вважати, що 11.12.2013 року між сторонами було укладено відповідний договір купівлі-продажу нерухомого майна та факт передачі коштів, а тому не має підстав вважати що сторони зобов`язані повернути одна одній все те, що вони одержали на виконання договору. Таким чином, з огляду на те, що стороною позивача не доведено відповідними доказами факт існування між нею та померлим [PERSON] зобов`язань за відповідним правочином відчуження нерухомого майна 11.12.2013р. , суд не знаходить підстав для застосування наслідків недійсного правочину та стягнення з відповідача як правонаступника померлого [PERSON] коштів у розмірі 63\~500 грн.. Наявна в матеріалах справи розписка від 11.12.2013 року не є правочином у розумінні норм діючого цивільного законодавства України та не може свідчити про існування між сторонами відповідних правовідносин за договором купівлі-продажу будинку. Окрім того, матеріали справи не містять беззаперечних доказів дійсності такої розписки, оскільки факт її написання не визнався як [PERSON] , так і його правонаступником сином [PERSON] .. У свою чергу, наданий позивачем ксерокопія висновку експерта ОНДІСЕ №18-1009 судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами кримінального провадження №12018160380000935 від 11.06.2019 року не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ, оскільки дана експертиза була проведена у рамках кримінального провадження, яке ще не передано до суду і не розглянуто судом та перебуває на стадії досудового розслідування. Окрім того, суд враховує, що сторона відповідача не була обізнана про існування такого висновку експерта, не погоджується з ним, а також що зазначені позовні вимоги були подані до суду 14.05.2020р. , тобто значно пізніше ніж цей висновок. Тому суд вважає що вказаний документ як доказ не є належним та допустимим а тому не приймає до уваги. Будь-яких інших доказів щодо дійсності підпису [PERSON] у розписці від 11.12.2013 року, договорі купівлі-продажу від 11.12.2013 року стороною позивача не надано. Отже, суд вважає, що стороною позивача не було доведено факт передачі та отримання [PERSON] будь-яких коштів, нібито на виконання договору відчуження від 11.12.2013 року. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог [PERSON] та відмовляє в їх задоволенні. Судом також розглянуто та досліджено заяву відповідача про застосування строку позовної давності. При цьому суд враховує наступне. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). У п. 11 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судове рішення»\~№14\~від 18\~грудня 2009\~року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК). Між тим, із урахуванням викладеного, суд не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено відповідачем, оскільки в позові відмовлено за його необґрунтованістю. У порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат не здійснюється. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed