Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

ПАТ « Акцент Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В обґрунтування вимог позивач послався на те, що 15.12.2006 року між ПАТ КБ "ПриватБанк " та [PERSON] був укладений кредитний договір № HAJWGK01270014. Зазначив, що відповідно до п. п. 1,1; 1,2 банк зобов'язався надати відповідачці [PERSON] кредитні кошти у розмірі 302 495 гр., у строк до 14.12.2026 року, а відповідачка зобов'язалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування коштами у розмірі 16,08 % на рік на суму залишку заборгованості за цим кредитом у строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Відповідно до умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку, щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також іншими витратами. Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідачка [PERSON] зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала, що призвело до збитків банку, які виявились у залученні банком вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника та нести витрати по сплаті податків та інших обов'язкових платежів з цих коштів. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 УК України та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Вказав, що 01.11.2007 року між ЗАТ «ПриватБанк» та ЗАТ «Акцент-Банк» було укладено договір факторингу № 1. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зв'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, к платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Відповідно до ч. 1 ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. Таким чином, згідно укладеного договору факторингу ЗАТ «ПриватБанк» відступив ЗАТ «Акцент-Банк» у повному обсязі права вимоги до боржників. Відповідно до п.1 договору факторингу ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснює відступлення прав витребування на свою користь платежів по кредиту, комісії, процентам, винагородам та іншим неустойкам. Також здійснюється відступлення прав вимоги, що випливають з договорів на отримання на свою користь від боржників платежів по кредиту, відсоткам за його користування, комісіям,винагородам, інших платежів, неустойки (штрафу, пені), права на отримання яких виникає після укладання цього договору, до повного виконання зобов'язань боржником та інших прав у повному обсязі. Зазначив, що на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 14.05.2009 року змінено тип банку з Закритого Акціонерного Товариства Акцент-Банк на Публічне Акціонерне Товариство «Акцент- Банк», про що зазначено у п.1.1. статуту ПАТ Акцент-Банк. Згідно до п. 3 договору факторингу ПАТ КБ «ПриватБанк» також здійснює відступлення прав вимог за договорами які забезпечують виконання зобов'язань боржника перед ПАТ КБ «ПриватБанк» (застави, поруки и т.д.) які зазначені у додатку № 1 до договору факторингу. Зазначив, що на даний час кредитором за кредитним договором № HAJWGK01270014 та договором забезпечення є ПАТ Акцент-Банк. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором у відповідачки [PERSON] станом на 03.01.2014 року виникла заборгованість загальний розмір якої становить 482\~565 гр. 49 коп., яка складається з наступного: - 235 998 гр. 98 коп. - заборгованість за кредитом; - 166\~212 гр. 06 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 19\~622 гр. 17 коп. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; - 60\~732 гр. 28 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором було укладено договір іпотеки № HAJWGK01270014. Згідно з договором іпотеки відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме, будинок загальною площею 237.20, житловою площею107.30 кв.м, який розташований за адресою: Харківська область, м. Зміїв, вул. Водогінна, 26. Вказане майно належить відповідачці [PERSON] на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу. Ціна предмету договору іпотеки дорівнює 303 000 гр.. Вищевказані обставини підтверджуються кредитним договором, договором іпотеки, іншими документами які є в матеріалах справи. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ст. 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Названі та інші повноваження надані іпотекодержателю іпотекодавцем на здійснення дій з продажу предмету іпотеки від імені іпотекодавця будь-якій особі- покупцеві у разі порушення основного зобов'язання містяться у договорі іпотеки, укладеному між відповідачем та позивачем, у розділі, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. На момент укладення договору іпотеки сторони прийшли до взаєморозуміння, що перелік І зазначених у договорі іпотеки повноважень з продажу предмету іпотеки іпотекодержателем не є вичерпним. Договором іпотеки, укладеним між відповідачкою [PERSON] та позивачем ЗАТ «Акцент-Банк», передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Вказав, що враховуючи той факт, що іпотеко держатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та ст. 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно з ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та с. 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Зазначив, що відповідачка [PERSON] підлягає виселенню з житла, яке є предметом іпотеки розташованого за адресою: Харківська обл., м. Зміїв, вул. Водогінна, 26. Крім того зазначив, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Згідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрація фіксує офіційне місце проживання особи. За цією адресою особа має право проживати, на неї надсилаються усі офіційні документи, відповідно до даних про реєстрацію нараховуються усі комунальні послуги та інше. Наявність осіб, зареєстрованих по квартирі, на яку звертається, негативно відобразиться на її ціні, а також буде перешкоджати реалізації цього предмета іпотеки. Згідно до ст. 7 ч. 1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до п. 37 постанови № 5 пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобовязання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя. Також, згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. При цьому, відповідно до положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку», яка регулює порядок виселення при позасудовій процедурі звернення стягнення (згідно зі ст. 33 це звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя), та порядок виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки із задоволеними вимогами про виселення, встановлено: перед примусовим виконанням рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки з виселенням ( ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку») іпотекодержатель за 30 днів направляє вимогу про добровільне звільнення житла, і тільки якщо такого звільнення приміщення не відбулось, звертається до органів ДВС за примусовим виселенням. Зазначив, що законодавцем не встановлено для іпотекодержателя обовязку направлення будь-яких претензій іпотекодавцю перед зверненням до суду з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України. Зауважив, що банк до звернення із позовом до суду, з метою надання можливості відновити платіжну дисципліну за кредитним зобов'язанням, надіслав повідомлення боржнику ( іпотекодавцю, якщо він є відмінним від боржника) про порушення основного зобов'язання та/або іпотечного договору з вимогою добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення у разі продовження порушення. Відповідні повідомлення та докази, що підтверджують їх направлення подані разом з даним позовом у якості відповідних додатків. Просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № HAJWGK01270014 від 15.12.2006 року, розмір якої становить 482 565 гр.49 коп., звернути стягнення на будинок, загальною площею 237.20, житловою площею 107.30, який розташований за адресою: Харківська область, м. Зміїв, вул. Водогінна,26, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № HAJWGK01270014 від 15.12.2006 року) ПАТ «АКЦЕНТБАНК» розташованим за адресою: м. Дніпропетровськ вул. Батумська, 11 з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» всіх передбачених нормативно- актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Також просить виселити [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані (проживають) у домоволодінні (предмет іпотеки), який розташований за адресою: Харківська область, м. Зміїв, вул. Водогінна, 26, зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку: Харківська область, м. Зміїв, вул. Водогінна, 26. Крім того, просить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Акцент-Банк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1017 гр. 69 коп. В судовому засіданні представник позивача ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» - [PERSON], який діє на підставі довіреності № 451-О від 27.10.2014 року, посвідченої головою правління ПАТ «А-Банк», позовні вимоги підтримує, просить задовольнити їх у повному обсязі. ( а.с.191 том 2) Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, свої інтереси уповноважила представляти: - [PERSON], на підставі довіреності, посвідченої 15.07.2015 року приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON], реєстр № 1483, зі строком дії до 15.07.2018 року; ( а.с. 68 том 2) - [PERSON], на підставі довіреності, посвідченої 19.08.2014 року приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON], реєстр № 1182, зі строком дії до 19.08.2017 року; ( а.с. 69 том 2) Відповідачка [PERSON] надала заперечення проти позову, в яких зазначила, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач повинен поза розумним сумнівом довести суду порушення нею або неналежне виконання взятих на себе зобовязань із сплати кредиту, що є підставою для задоволення судом вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, в якій зазначено, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст. 60 ЦПК України). Вважала, що розрахунок заборгованості за кредитним договором, наведений позивачем, в рахунок погашення якої останній просить звернути стягнення на предмет іпотеки, базується на його власних припущеннях та не підтверджений первинними документами відповідно до вимог закону. Письмові докази, надані позивачем на підтвердження існування заборгованості за договором не відповідають вимогам належності та допустимості доказів, які закріплені в ст.ст. 57-59 ЦПК України, а також ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» на підставі наступного. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Тобто, облік може бути первинним та зведеним, кожна операція (дія) субєкта господарювання повинна підтверджуватися певними документами бухгалтерського обліку. Вказала, що розрахунок заборгованості за кредитним договором від 15.12.2006 року, укладеним між «А- Банком» та нею, підписаний невідомо якою посадовою особою банку, доручення на підтвердження повноважень такої особи суду не надані, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163- 2003 "Вимоги до оформлення документів", затвердженого наказом Держспоживстандарту України № 55 від 17.04.2003 року. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про стандартизацію та сертифікацію" від 10.05.1993 року обов'язкові вимоги державних стандартів підлягають безумовному виконанню органами державної виконавчої влади, всіма підприємствами, їх об'єднаннями, установами, організаціями та громадянами - суб'єктами підприємницької діяльності, на діяльність яких поширюється дія стандартів. Таким чином, вказала, що наданий розрахунок не може свідчити про здійснення будь-яких бухгалтерських операцій та наявність заборгованості у неї та її дійсний розмір. Крім того зазначила, про недопустимість в якості доказу неналежного виконання нею свого зобовязання, доданого розрахунку заборгованості, що є підставою висунення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, вказує той факт, що згідно листа ПАТ «А-Банк» від 25.11.2013 року за № 30.1.0/2-034, направленого їй з вимогою погашення заборгованості, зазначено, що прострочена заборгованість за порушення зобовязань за кредитним договором складає 243 238 гр. 37 коп., в той час, як відповідно до наданого суду розрахунку розмір заборгованості за договором від 15.12.2006 року, укладеного між «А-Банком» та нею, станом на 03.01.2014 року складає 482 565 гр. 49 коп., при тому, що з таблиці, наведеній в розрахунку заборгованості вказано, що станом на 25.11.2013 року розмір заборгованості складав приблизно 414 956 гр. 08 коп. (без урахування заборгованості з пені, оскільки з розрахунку неможливо встановити розмір погашеної заборгованості з пені). Відповідно квитанцій, які є підтвердженням внесення відповідачки готівки відповідній платіжній системі банку, з моменту укладення 15.12.2006 року договору нею не порушувались умови договору і всі поточні платежі вносились на рахунок банку вчасно в період з 20 по 25 число кожного місця, порушення допускались тільки з 2009 року в звязку із порушенням банком умов договору в частині підвищення процентної ставки по кредиту, натомість, як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором порушення нею зобовязань було допущено вже з 20.02.2007 року, при цьому виходить що з 2009 року внесені нею грошові кошти на погашення заборгованості взагалі не зараховувались, що не відповідає дійсності і беззаперечно впливає на правильність розрахунку заборгованості. Крім того, зауважила на те, що до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відміннім від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотеко держателю і не змінює обсяг його прав. Відповідно до узагальнення Верховного суду України «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних відносин» (із змінами від 01.12.2011 року), оскільки зазначене положення закону є оціночним, у звязку з цим підлягає детальному мотивуванню і суд має дійти висновку, чи підпадає спірна ситуація, яку він розглядає, під зміст цього оціночного поняття та чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини. У цьому випадку має бути врахована й співмірність заборгованості з вартістю іпотечного майна. Зазначене вказує на необхідність беззаперечного доведення позивачем на підставі достовірних та допустимих доказів як існування заборгованості у неї перед банком, так її фактичного розміру. Крім того, вважає що ПАТ «Акцент - Банк» звернувся до суду із вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, за відсутності законних підстав для цього, виходячи з наступного: - нею 15.06.2006 року укладався кредитний договір із ПАТ КБ «Приватбанк», в забезпечення виконання цього договору 15.06.2006 року було укладено договір іпотеки. Як зазначено в позовній заяві, відповідно до укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ЗАТ «Акцент - Банк» договором факторингу № 1 від 01.11.2007 року, ПАТ КБ «Приватбанк» відступив ЗАТ «Акцент - Банк» у повному обсязі право грошової вимоги або їх обмеження, в тому числі передав позивачу права вимоги за іпотечним договором, укладеним 15.12.2006 року. Відповідно до ст.ст. 512, 513 ЦК України передбачено підстави заміни кредитора у зобовязані, зокрема внаслідок передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) та встановлено вимогу щодо відповідності форми правочину про заміну кредитора у зобовязанні такій самій формі правочину, на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредитору. Одним із різновидом договорів про відступлення права вимоги кредитора у зобовязанні, але дещо вужчим за своєю суттю, є договір факторингу. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Тобто сутність договору факторингу, полягає у тому, що суб'єкт цивільних правовідносин (кредитор) маючи боржника, який з тих чи інших причин не сплачує належні першому кошти, все ж таки ці кошти отримує, хоча і не від боржника, а від третьої особи, шляхом укладання з нею договору факторингу. ПАТ «Акцент-Банк» звертаючись з позовом як новий кредитор, внаслідок укладеного договору факторингу № 1 від 01.11.2007 року, за договором від 15.12.2006 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], ставить питання про звернення стягнення на належний мені будинок, який вона передала в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк» в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. Згідно до ст. 1078 ч. 1 ЦК України встановлено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Предметом договору фінансування під відступлення грошової вимоги може бути: - передача грошової вимоги фактору в обмін на надання клієнту грошових коштів; - відступлення клієнтом фактору своєї грошової вимоги, як способу забезпечення виконання зобов'язання, що є у клієнта перед фактором (наприклад кредитний договір). Грошова вимога - це вимога клієнта до боржника на підставі будь-якого договору, за яким боржник повинен виплатити клієнту певну грошову суму. Тобто факторинг є відступленням виключно грошової вимоги, що виключає можливість відступлення за ним товарної та будь-якої іншої (негрошової) вимоги. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» № 898-ІV від 05.06.2003 року (зі змінами) іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має правов разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом Зауважила, що вимоги клієнта до боржника, пов'язані з отриманням від боржника будь - яких робіт, послуг або інших благ в натуральній формі, не можуть бути предметом відступлення за договором факторингу. Таким чином, укладений 01.11.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ЗАТ «Акцент - Банк» договір факторингу № 1 в частині відступлення факторові вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки суперечить положенням ст. 1078 ЦК України та відповідно до ст. 228 ЦК України він є нікчемним, оскільки останній порушує публічний порядок. Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. При цьому в цій частині стосовно майна фізичних або юридичних осіб, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади характер правочину конкретизовано: йдеться про антисоціальність знищення, пошкодження майна або незаконне заволодіння ним. Згідно із ч. 2 ст. 228 ЦК України, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним, тобто недійсним внаслідок безпосередньої вказівки закону і незалежно від наявності позову з боку його учасників чи інших осіб. Таким чином, надання позивачем на підтвердження своїх повноважень на предявлення позову до неї про звернення стягнення на предмет іпотеки, копії договору факторингу, який в силу положень закону є нікчемним в частині передання ПАТ «Акцент- Банк» права вимоги звернення стягнення на іпотечне (нерухоме) майно, шляхом його продажу, не може бути підставою для задоволення позовних вимог. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ «Акцент - Банк» до неї про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення із житлового будинку, який розташований за адресою: Харківська область, м. Зміїв, вул. Водогінна, 26, із зняттям з реєстраційного обліку. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] [PERSON], який діє на підставі довіреності, посвідченої 15.07.2015 року приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON], реєстр № 1483, зі строком дії до 15.07.2018 року, заперечення відповідачки [PERSON] підтримує, вважає вимоги позивача ПАТ «Акцент - Банк» необґрунтованими, а тому просить у задоволенні позовних вимог останнього відмовити у повному обсязі. ( а.с. 68 том 2) В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] [PERSON], який діє на підставі довіреності, посвідченої 19.08.2014 року приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON], реєстр № 1182, зі строком дії до 19.08.2017 року також вважає вимоги позивача ПАТ «Акцент - Банк» необґрунтованими, а тому просить у задоволенні позовних вимог останнього відмовити у повному обсязі. ( а.с. 69 том 2) Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши, відповідно до ст.ст. 212,213 ЦПК України докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає позов ПАТ «Акцент-Банк» таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. В судовому засіданні встановлено, що 15.12.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № HAJWGK01270014.(а.с. 14-15 том №1) Відповідно до п.п. 1,1; 1,2 договору банк зобов'язався надати відповідачці [PERSON] кошти шляхом надання готівкою у строк з 15.12.2006 року до 14.12.2026 року у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 302 495 гр., на наступні цілі: - 247\~450 гр. для придбання будинку; - 55\~045 гр. на сплату страхових платежів у випадках та згідно до порядку, передбаченим п.п. 2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків 1,34 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредитку згідно до п. 3.11 договору.(а.с. 14 том 1) Погашення заборгованості за договором № HAJWGK01270014 від 15.12.2006 року повинно було здійснюватись щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 3 994 гр.. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що ЗАТ КБ "ПриватБанк" свої зобовязання за договором та угодою № HAJWGK01270014 від 15.12.2006 року виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачці [PERSON] кредит у розмірі, встановленому договором, тобто відкрив відповідачці картковий рахунок із обумовленою договором сумою кредитного ліміту. В забезпеченням виконання зобовязання позичальником зобовязань за договором № HAJWGK01270014 від 15.12.2006 року виступала іпотека домоволодіння, яке розташоване за адресою: Харківська область, м. Зміїв, вул. Водогінна, 26, про що свідчить п. 1.3 договору.(а.с. 14 том 1) 15.12.2006 року був укладений договір іпотеки № HAH2GK01270031 між представником ЗАТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] та [PERSON], предметом договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного у п. 7 договору в забезпечення виконання зобовязань [PERSON] перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання позивальником зобовязань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотека переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця.(а.с. 19 том 1) Згідно до п. 7 договору іпотеки від 15.12.2006 року в забезпечення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме, жилий будинок, загальною площею 237, 20 кв.м., житловою площею 107,30 кв.м., з надвірними будівлями, що розташовані за адресою: Харківська область, м. Зміїв, вул. Водогінна, 26, що посвідчено приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON], за реєстровим номером 12864469.(а.с. 19 том 1) 01.11.2007 року між Закритим Акціонерним Товариством «ПриватБанк» та Закритим Акціонерним Товариством «Акцент-Банк» укладено договір факторингу № 1. Відповідно до п. 1 договору факторингу, фактор зобовязався передати грошові кошти в сумі, визначені пунктом 8 договору, в розпорядження клієнта за плату розмір якої встановлено п. 4 даного договору, а клієнт зобовязався відступити факторові у повному обсязі права вимоги до боржників, що виплавають з договорів, перелік яких визначено у додатку № 1 до договору. За цим договором клієнтом здійснюється відступлення права вимоги на отримання на свою користь від боржників по кредиту, відсоткам, комісіям, винагородам, інших платежів, неустойки (штрафу, пені), які існують у клієнтка відповідно до умов договорів на дату складання цього договору згідно з розрахунком.(а.с. 16, 17 том 1) Витягом з додатка до договору факторингу (додаток № 1 до договору №1 від 01.11.2007 року), включено право позивача вимоги до [PERSON] за кредитним договором № HAJWGK01270014 від 15.12.2006 року.(а.с. 18 том 1) Таким чином, 01.11.2007 року між ЗАТ «ПриватБанк» та ЗАТ «Акцент-Банк» укладено договір факторингу №1, за яким ЗАТ «ПриватБанк» відступило останньому право вимоги до боржників. З вказаних підстав позивач ПАТ «Акцент - Банк» претендує на звернення стягнення на іпотечне майно, що було предметом забезпечення за відступленою вимогою. Однак відповідно до ст. 24 ч. 3 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній з 2006 року, відступлення прав за іпотечним договором правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Оцінюючи зібрані докази, суд приходить до висновку, що договір укладений між ЗАТ «ПриватБанк» та ЗАТ «Акцент-Банк» про відступлення прав за іпотечним договором від 15.12.2006 року № HAH2GK01270031 нотаріально не посвідчений, що є порушенням закону Крім того, згідно ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Такий порядок встановлюється ст.40 ч. 2,3 Закону України « Про іпотеку», згідно з яким після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР. Таким чином, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Відповідна позиція закріплена у п. 43 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року, згідно якої при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109\~ЖК Української РСР, ст.ст. 39, 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселеннямешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення, а примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Оцінюючи зібрані докази, суд приходить до висновку, що позивач ПАТ «Акцент-Банк» не надав доказів того, що направляв на адресу відповідачки [PERSON] письмову вимогу про звільнення нею житлового будинку, що є предметом іпотеки, шляхом виселення, а також доказів того, що таке повідомлення було останньою отримано, що є порушенням приписів, встановлених в ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР. За таких обставин, суд вважає на необхідне відмовити позивачу ПАТ «Акцент- Банк» у задоволенні позовних вимог до відповідачки [PERSON] « Про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення» за необґрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed