Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

В січні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом в якому, з урахуванням уточнень, просить визнати її звільнення з роботи незаконним та скасувати наказ від 22.12.2017р. №1029 «Про звільнення [PERSON]», поновити її на роботі на посаді заступника начальника управління документального забезпечення, роботи зі зверненнями громадян та ЗПІ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 30.12.2017 року, стягнути з Фонду соціального страхування України суму заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу з 30.12.2017 р. по фактичну дату винесення рішення судом, яка на дату подання позовної заяви становить 42740,01 грн., покласти на відповідача витрати пов'язані з розглядом справи та витрати на професійну правничу допомогу адвоката. Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона відповідно до наказу № 358-к від 21.10.2010 р. була прийнята на посаду головного спеціаліста відділу діловодства управління організаційного та документального забезпечення Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. 17.10.2013 р. була проведена на посаду начальника відділу діловодства та контролю виконавчої дисципліни управління організаційно-документального забезпечення та аналітичної роботи виконавчої дирекції Фонду. 29.12.2017 р. її звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає дане звільнення таким, що не відповідає вимогам чинного трудового законодавства та незаконним, посилаючись на те, що всіх працівників виконавчої дирекції Фонду в усній формі було ознайомлено з наказом Правління Фонду соціального страхування України №603 «Про зміни в організації виробництва і праці». Пунктом 3.1 вказаного наказу визначено до 01.11.2017р. провести передбачені чинним законом заходи щодо попередження всіх працівників виконавчої дирекції Фонду про зміни в організації виробництва і праці, відповідні зміни істотних умов праці та можливе майбутнє звільнення під особистий підпис. Однак, зазначених заходів проведено не було, її ніяким належним чином про звільнення не попереджено, ніяких письмових повідомлень про зміни в організації виробництва і праці вона не отримувала. Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України в наказі від 22.12.2017р. № 1029 «Про звільнення [PERSON]», який позивачу видано наручно 29.12.2017р. разом з трудовою книжкою, неправомірно вказаний п. 1 ст. 40 КЗпП України, а саме, зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Водночас, працівники дирекції, які знаходилися у відпустці або на лікарняному, отримали персональні попередження поштою. Позивач зазначає, що персонально вона не отримувала письмове попередження про виключення із штатного розпису посади, яку вона займала, та про її звільнення на підставі пункту 1 частини першої ст. 40 КЗпП України. Вважає, що таке письмове попередження вона повинна була отримати не пізніше, ніж за два місяці до дати звільнення. Так, з часу загального, а не персонального попередження усіх працівників про зміни в організації виробництва і праці, в порушення ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, при наявності вакансій в дирекції позивачу відповідач не запропонував жодної пропозиції роботи. Натомість, навпаки, після 26.10.2017р. здійснювався прийом на роботу інших фізичних осіб за наявними вакансіями. Такі ж самі дії відповідач продовжує здійснювати після процедури скорочення чисельності та штату працівників, а саме: починаючи з 02.01.2018р. відповідачем здійснюється прийом на роботу на вакантні посади сторонніх фізичних осіб, що є порушенням вимог чинного законодавства України. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31.01.2018 р. відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання (т.1, а.с. 22-23). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.02.2018 р. відмовлено у задоволенні клопотання позивача [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (т.1, а.с. 69). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 20.02.2018 р. клопотання позивача [PERSON] про заміну відповідача задоволено, у цивільній справі замінено первісного відповідача Виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України на відповідача Фонд соціального страхування України (т.1, а.с. 70-71). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02.04.2018 р. задоволено частково клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України [PERSON] (т.1, а.с. 82-83, 84-85). 03.04.2018 р. від представника відповідача Фонду соціального страхування України на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволені позову, зазначивши, що постановою правління Фонду від 12.09.2017р. №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» затверджено з 01.01.2018р. граничну чисельність працівників - 188 штатних одиниць. Постановою правління Фонду від 10.10.2017р. №50 «Про затвердження структури органів Фонду» затверджено та введено в дію з 01.01.2018р. нову структуру Фонду. 20.07.2017р. директором було затверджено штатний розпис виконавчої дирекції Фонду з 20.07.2017р. у кількості 267 штатних одиниць та затверджено новий штатний розпис з 01.01.2018 у кількості 188 штатних одиниць. З 01.01.2018 посаду заступника начальника управління документально забезпечення, роботи зі звернення громадян та ЗПІ ВД Фонду, яку обіймала позивач скорочено під час реорганізації структурних підрозділів ВД Фонду. Таким чином, у відповідача дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності та штату працівників відповідача. На виконання вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України відповідачем 30.10.2017 було подано звітність про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в Київський міжміський центр зайнятості Подільський районний центр зайнятості. Відповідачем повністю додержано процедуру вивільнення позивача. Так, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України позивач 26.10.2017 р. персонально попереджений за 2 місяці про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням з 01.01.2018 р. чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду, про що свідчить персональний підпис позивача у відомостях щодо попередження відповідно до п. 3.1 наказу виконавчої дирекції Фонду від 26.10.2017р. № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці». Відповідачем при звільненні позивача також дотримано вимоги ст. 43 КЗпП України щодо отримання попередньої згоди на її звільнення виборного органу первинної профспілкової організації. Крім того, відповідач не мав можливості запропонувати з 01.01.2018 р. позивачу іншу роботу за відповідними професією та спеціальністю у зв'язку з її відсутністю. При скороченні чисельності та штату працівників під час реорганізації структурних підрозділів ВД Фонду перевага у залишенні на роботі надавалась працівникам з більш тривалим безперервним стажем роботи та вищою кваліфікацією. В день звільнення 29.12.2017 р. відповідачем видано позивачу копію наказу про звільнення від 22.12.2017 №1029, належно оформлену трудову книжку та проведено повний розрахунок, як це передбачено ст. 47 КЗпП України (т. 1, а.с. 94-98). 11.04.2018 р. від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що до Фонду було прийнято нових працівників на аналогічні посади до тих, на яких працювали працівники, яких в подальшому на виконання вказаної постанови було вивільнено, тобто, фактичного скорочення чисельності та штату працівників не відбувалось. При цьому Фондом не вжито ніяких заходів для перевірки продуктивності і кваліфікації працівників, які підлягали вивільненню, а також наявності у цих працівників переважного права на залишення на роботі. Вважає, що твердження відповідача про те, що працівників було завчасно попереджено про майбутнє вивільнення відповідно до вимог чинного трудового законодавства не відповідає дійсності. Крім того, відповідачем не дотримано вимог ст. 43 КЗпП України щодо отримання попередньої згоди органу первинної профспілкової організації на звільнення позивача, оскільки ним не додержано строків звернення з поданням про надання такої згоди та строків звільнення після отримання згоди (т.1, а.с. 145-147). 16.04.2018 р. від представника відповідача Фонду соціального страхування України на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких не погодився з доводами та міркуваннями позивача (т. 1, а.с. 149). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.06.2018 р. задоволено клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про витребування доказів (т.1, а.с. 160-161,162-163). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.12.2018 р. відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про призначення судової технічної експертизи у даній справі (т. 2, а.с. 8, 30, 31). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.12.2018 р. задоволено клопотання представника позивача [PERSON] [PERSON] про витребування доказів (т.2, а.с.22-23, 30-31). В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Позивач додатково пояснила, що свій підпис у наданому відповідачем списку вона поставила коли їх усно повідомляли, що будуть змінені умови праці, розмір заробітної плати та назви підрозділів, про звільнення з роботи мова не йшла. Станом на 24.01.2019 року сума втраченого нею заробітку за час вимушеного прогулу складає у розмірі 584787 грн. 89 коп. Представник відповідача Дубовик А.А. в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволені позову з підстав, викладених у відзиві, пояснив, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, третю особу, дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 21.10.2010 р. [PERSON] призначена на посаду головного спеціаліста відділу діловодства управління організаційного та документального забезпечення Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (т. 1, а.с. 17). Як вбачається з копії трудової книжки, [PERSON] під час роботи у Виконавчій дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності неодноразово призначалась на управлінські посади. Наказом Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України №1029 від 22.12.2017р. у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, звільнено [PERSON] з роботи з посади заступника начальника управління документального забезпечення, роботи із зверненнями громадян та ЗПІ виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України 29.12.2017 року, у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників (т. 1, а.с. 19). Частиною 2 ст. 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" передбачено, що безпосереднє управління Фондом соціального страхування України здійснюють його правління та виконавча дирекція. До повноважень правління Фонду соціального страхування України віднесено затвердження структури органів Фонду, граничної чисельності працівників, схем їх посадових окладів, видатків на адміністративно-господарські витрати Фонду (п. 8 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування"). Постановою правління Фонду від 12.09.2017 р. №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» затверджено з 01.01.2018 року граничну чисельність працівників Виконавчої дирекції Фонду - 188 штатних одиниць (т.1, а.с. 99-100). Постановою правління Фонду від 10.10.2017 р. №50 «Про затвердження структури органів Фонду» затверджено та введено в дію з 01.01.2018 р. структуру виконавчої дирекції Фонду, згідно додатку 2 до постанови правління №50 (а.с.101-109). 31 жовтня 2017 року затверджено штатний розпис виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України з 1 січня 2018 року у кількості 188 штатних одиниць (а.с.110-115). На виконання постанов Правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 № 47, від 10 жовтня 2017 року № 50, 51, 52, наказом № 603 від 26.10.2017 "Про про зміни в організації виробництва і праці" виданого виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України, введено з 01.01.2018 р. у виконавчій дирекції Фонду зміни в організації виробництва і праці, що тягнуть за собою зміну істотних умов праці, вказані у постановах правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 р. № 74 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» від 10.10.2017 р. № 50 «Про затвердження структури органів Фонду», від 10.10.2017 р. № 51 «Про затвердження схеми посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів», від 10.10.2017 р. № 52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України». Також наказано управлінню по роботі з персоналом виконавчої дирекції Фонду до 01.11.2017 р. провести передбачені чинним законодавством заходи щодо персонального попередження всіх працівників виконавчої дирекції Фонду про зміни в організації виробництва і праці, відповідні зміни істотних умов праці, а також про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням з 01.01.2018 р. чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду під особистий підпис (згідно з додатком) (т. 1, а.с. 119). На підтвердження заперечення на позов для доведення обставин письмового повідомлення позивача про звільнення з роботи у зв'язку із скороченням суду надано (дослівно): «Відомості, щодо попередження осіб про зміни в організації виробництва і праці, істотних умов праці у відповідності до постанов правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10.10.2017 № 50 «Про затвердження структури органів Фонду соціального страхування України», від 10.10.2017 № 51 «Про затвердження схеми посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів», від 10.10.2017 № 52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України», які вводяться в дію 01.01.2018 та про можливе майбутнє звільнення (надалі по тексту - відомості, т. 1, а. с. 133), у яких наявний підпис [PERSON] від 27.10.2017 р. На вказаних відомостях знизу також наявна примітка: «Попередження проводиться відповідно до вимог підпункту 3.1 пункту 3 наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 26.10.2017 № 603 щодо попередження всіх працівників виконавчої дирекції Фонду про зміни в організації виробництва і праці, відповідні зміни істотних умов праці та можливе майбутнє звільнення у зв'язку із скороченням з 01.01.2018 чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України під особистий підпис». Однак, суд не приймає до уваги вищевказаний доказ, як персональне попередження позивача про наступне вивільнення, оскільки ці відомості із зазначенням ряду посад не містять інформації стосовно пропонування вакантних посад, або повідомлення, що такі посади відсутні, інформації про дату звільнення та про причини такого звільнення (скорочення чи зміна істотних умов праці (у змісті відомостей власне йдеться про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці), що визначено нормою ст. 32 КЗпП України, яка також передбачає попередження працівника з цього приводу не пізніше ніж за два місяці, на умови яких працівник може погодитись, та законодавчо є відмінними між собою, до того ж зміна істотних умов, виходячи з постанов правління наведених у відомостях, стосується зміни системи оплати, стимулювання праці, розміру посадових окладів). Також у відомостях щодо попередження осіб не зазначено, що посада позивача заступник начальника управління скорочується, при цьому вказується саме стосовно можливого майбутнього звільнення, що не являється стверджувальною та однозначною інформацією. Також однозначного висновку про те, чи є відомості на які посилається відповідач на підтвердження повідомлення позивача про вивільнення додатками до вищевказаного наказу № 603 від 26.10.2017 року зробити не можна, оскільки згідно правил діловодства у верхньому правому кутку проставляється додаток за відповідним номером до документу (наказу), про що у відомостях не зазначено, до того ж у відомостях відсутній підпис уповноваженої особи, яка попереджала чи вручала попередження про майбутнє звільнення позивача. Відповідно частин першої та третьої статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 6 зі змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Нормами трудового законодавства України передбачено, що суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення, але не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників. Статтею 141 КЗпП України визначено обов'язок власника або уповноваженого ним органу правильно організовувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності. При звільненні працівників у зв'язку зі скороченням чисельності або штату повинні додержуватись правила щодо попередження працівника у визначений законом строк про звільнення та переведення працівника на іншу роботу при наявності вакантних робочих місць (посад) і згоди працівника. В період з 27 жовтня 2017 року до 29 грудня 2017 року у зв'язку з постановами правління Фонду соціального страхування України, управління документального забезпечення, роботи зі зверненнями громадян та ЗПІ виконавчої дирекції Фонду зі штатною чисельністю 16 осіб та управління організаційної роботи виконавчої дирекції Фонду зі штатною чисельністю 22 особи були реорганізовані у департамент організаційного та документального забезпечення виконавчої дирекції Фонду за штатною чисельністю 27 осіб, при цьому були наявні вакантні посади, що підтверджується довідкою від 27.03.2018р. №126-07 (т.1 а.с. 137-139). З урахуванням викладеного відповідач не довів суду, що він виконав щодо позивача усі обов'язки, які передбачені чинним законодавством при звільненні працівника з роботи, зокрема, суду не було надано доказів, що відповідач персонально попереджав позивача про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням її посади. Доводи відповідача, що відомості щодо попередження осіб є належним попередженням про звільнення позивача судом оцінюються критично, так як у них міститься інформація про зміни істотних умов праці, зміни систем оплати та стимулювання праці, розміру посадових окладів, до того ж у відомостях також зазначено, що вони є лише відомостями про «можливе звільнення». За таких обставин суд не має підстав вважати, що дані «відомості» є належним та допустимим доказом здійснення персонального попередження позивача про її звільнення та що роботодавець належно виконав свої обов'язки передбачені ст. 49-2 КЗпП України і персонально попередив позивача про звільнення у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників. За вимогами трудового законодавства роботодавець зобов'язаний запропонувати всі наявні вакансії щодо роботи, яку працівник може виконувати, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Отже, суд вважає, що наказ Фонду соціального страхування України «Про звільнення [PERSON]» від 22.12.2017 року № 1029 є незаконним, а тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Щодо вимоги позивача про скасування спірного наказу про звільнення слід зазначити наступне. Суд, як і будь який інший орган по розгляду трудових спорів, не має адміністративних повноважень, тому він не може скасовувати накази, оскільки це не передбачено чинним законодавством, крім того він не може зобов'язувати юридичну особу встановлювати спосіб виконання адміністративних функцій, так як законодавством України, яким регулюються трудові правовідносини, чітко визначено, що внесення і скасування записів відноситься виключно до компетенції власника або уповноваженого ним органу, які проводяться на підставі прийнятих наказів, у тому числі рішень суду. До повноважень суду належить лише перевірка законності таких записів та видання наказів. Тому вказані вимоги позивача не підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір. Порушення зазначеного порядку щодо пропонування працівнику іншої роботи та неналежне повідомлення про вивільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до моменту його звільнення на займаній посаді. Оскільки позивача було звільнено з порушенням вимог чинного законодавства, [PERSON] підлягає поновленню на роботі на посаді заступника начальника управління документального забезпечення, роботи зі зверненнями громадян та ЗПІ Фонду соціального страхування України з 29 грудня 2017 року. Згідно ст. 235 КЗпП України, з Фонду соціального страхування України на користь [PERSON] підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.01.2018 року по 24.01.2019 року (за 267 робочих дні) у розмірі 304476 грн. 12 коп. (з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 1140 грн. 36 коп.), відповідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 зі змінами. Згідно п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку з відповідача на користь позивача у розмірі 24517 грн. 75 коп. підлягає негайному виконанню. З урахуванням вищевикладеного позов підлягає задоволенню частково. Пунктом 6 ст. 141 ЦПК України визначено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», осіб, які понесли судові витрати по даній справі не встановлено, судом не вирішується питання про судові витрати.

Outcome: partial