Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

I. Виклад позицій позивача та відповідача. 28 вересня 2020 року [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач) з вимогами про збільшення розміру аліментів на утримання малолітніх дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] з 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до 3000 гривень, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до їх повноліття та стягнення аліментів на її користь на утримання повнолітньої непрацездатної доньки [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і на строк інвалідності, посилаючись на те, що з часу присудження аліментів значно змінився рівень життя, підвищились ціни та соціальні гарантії, малолітні дочка\~та син\~потребують значно\~більшого догляду\~та матеріальних\~коштів,\~збільшилися їх\~потреби в\~навчанні та\~розвитку,\~стягнення аліментів\~на дочку\~ [PERSON] припинено\~у зв`язку\~з досягненням\~повноліття,\~однак вона\~є інвалідом\~дитинства,\~непрацездатна і\~знаходиться на\~повному її\~утриманні.\~Відповідач молодий, працездатний, що свідчить про його можливість сплачувати аліменти в більшому розмірі, однак добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей він не надає, аліменти на утримання малолітніх дочку та сина за судовим наказом Шаргородського районного суду Вінницької області від 17.01.2019 сплачує не регулярно, тому вона вимушена звернутись до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на їх утримання та стягнення аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної дочки. Також просила стягнути з відповідача на її користь витрати на надання правничої допомоги в розмірі 2500 гривень. ІІ.\~Заяви (клопотання)\~учасників справи. 13.11.,\~03.12.2020\~до суду\~надійшли заява\~від представника\~позивача [PERSON] \~ адвоката\~Красіловського В.О.\~про відкладення\~розгляду справи\~ (а.с. 42-43, 48-49). Від позивача [PERSON] 03.12.2020 до суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує, просить їх задоволити, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.50). Інших заяв і клопотань, пов`язаних з розглядом справи, від учасників справи не надходило. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 15.10.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою прийнято рішення про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Розгляд справи призначено на 13 листопада 2020 року, з повідомленням (викликом) сторін. Клопотань від сторін про інше не надходило. Вказаною ухвалою суду відповідачеві [PERSON] запропоновано надати в 15-денний строк з дня отримання даної ухвали відзив на позовну заяву (а.с.36). Ухвалу суду від 15.10.2020 направлено на адресу відповідача, яку він отримав 20.10.2020 (а.с.40). 13.11.2020 розгляд справи відкладено на 03 грудня 2020 року у зв`язку з неявкою у судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі (а.с.44). Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подав, повторно на виклик суду не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується зворотніми повідомленнями про вручення йому судових повісток (а.с. 40, 46). Судом вжиті належні заходи для повідомлення відповідача про розгляд справи та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, оскільки при підготовці справи до розгляду дотримано вимоги ЦПК України щодо належного повідомлення сторін у справі про розгляд справи. За правилами ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Отже, у суда наявні підстави для заочного розгляду справи і ухвалення заочного рішення на підставі\~ наявних доказів, про що постановлено ухвалу, відповідно до вимог статтей 280 -281 ЦПК України.\~ У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, на підставі частини другої\~статті 247\~ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що сторони даного цивільно правового спору перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі у них [INFO] народилася дочка [PERSON] , [INFO] дочка [PERSON] та [INFO] син [PERSON] (а.с. 14-16). Судовим наказом Шаргородського районного суду Вінницької області від 17 січня 2019 року стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання дочок [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 03.01.2019 і до повноліття дітей (а.с. 12,13). [PERSON] , [INFO] є дочкою відповідача, має статус інваліда з дитинства першої групи «А», не працює, інвалідність встановлена безтерміново. З даних довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №372894 від 10.12.2019 [PERSON] протипоказано помірне (значне) фізичне, динамічне і статистичне навантаження, шкідливі умови праці (а.с.20). Згідно з вимогами ст.ст. 81, 263, 264 ЦПК України та принципу оцінки доказів (ст.89 ЦПК України) суд перевірив доводи сторін як у підтвердження, так і в заперечення позову та факти, які підлягають встановленню, з метою з`ясування та дослідження матеріального стану, стану здоров`я сторін, наявність у відповідача інших дітей і непрацездатних членів сім`ї, його спроможності сплачувати аліменти на утримання дітей у розмірах, визначених у позовній заяві. Судом встановлено, що матеріальне становище малолітніх дочки та сина сторін змінилося у зв`язку із зростанням розміру прожиткового мінімуму, подорожчанням продуктів харчування та інших товарів першої необхідності, необхідних для забезпечення належного утримання і виховання дітей. На утримання дітей відповідач за судовим наказом Шаргородського районного суду від 17.01.2019 сплачує аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку, щомісячно, що є недостатнім для забезпечення належного рівня виховання та утримання дітей. На утримання дочки [PERSON] , [INFO] стягнення аліментів припинено у зв`язку з досягненням повноліття, що ставить сторони у нерівні умови, призводить до погіршення матеріального становища позивача, яка змушена нести більший обсяг витрат на утримання дітей для забезпечення їх гармонійного розвитку Перешкод для пред`явлення позову про збільшення розміру аліментів, судом не встановлено. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями\~СК України. Статтею 51\~Конституції України\~передбачено,\~що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Відповідно до ст.ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України №789 Х11 від 27.02.1991), батьки зобов`язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей… першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Статею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року) встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно \~ст.\~8\~ЗУ "Про\~охорону дитинства"\~кожна дитина\~має право\~на рівень\~життя,\~достатній для\~її фізичного\~і соціального\~розвитку.\~Батьки або\~особи,\~які їх\~замінюють,\~несуть відповідальність\~для всебічного\~розвитку дитини,\~відповідно до\~законів України. За приписами ч. 8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ч. 9 ст. 7 СК України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно положень ч. 1 ст.\~12\~Закону України\~"Про\~охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Статтею 141 СК України\~передбачено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Відповідно до\~ст. 150 Сімейного Кодексу України\~\~батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. У пункті 54 рішення ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07.12.2006 зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Ослон проти Швеції" №2 від 27.11.1992) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. За змістом\~ст. 180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (ч. 1\~ст. 181 СК України). За приписами ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. За приписами ч. 1\~ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, серед іншого: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч. 2\~ст. 182 СК України). Згідно з положеннями\~ст. 184 СК України, Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. При цьому ч. 2\~ст.\~182\~СК України визначає \~гарантії прав дитини, а саме: розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Законом України\~"Про\~Державний бюджет\~України на\~2020\~рік" прожитковий мінімум для дитини вікoм до 6 років з 1 грудня 2020 року становить 2395 грн на одну дитину з розрахунку на місяць. Зазначений прожитковий мінімум визначає вартісну величину достатнього для забезпечення нормального функціонування організму дитини, збереження її здоров`я, забезпечення набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до ст.\~192\~СК України \~розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з положеннями\~ст.198 СК України\~батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Так, відповідно до правил вказаної статті батьки продовжують бути зобов`язаними утримувати свою дитину після досягнення нею повноліття за наявності у сукупності таких обставин: дочка або син є непрацездатними, і батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу. Відповідно до\~ст.1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"\~ непрацездатні\~громадяни -\~особи,\~які досягли\~пенсійного віку,\~або особи\~з інвалідністю,\~у тому\~числі діти\~з інвалідністю,\~а також\~особи,\~які мають\~право на\~пенсію у\~зв`язку з\~втратою годувальника\~відповідно до\~закону; непрацездатні повнолітні діти потребують матеріальної допомоги; наявність у батьків можливості надати таку допомогу. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Відповідно до ч.1\~ст.200 СК України\~суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у\~статті 182 цього Кодексу. Згідно зі ст.201\~СК України до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187,189-192 і 194-197 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної дочки суд враховує те, що утримувати повнолітню дочку є рівноюмірим обов`язком як матері, так і батька. VІ.\~Висновки суду Суд вбачає зміну матеріального стану у отримувача аліментів, тобто позивача в порівнянні з його матеріальним становищем на момент ухвалення судового наказу про стягнення аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] , що\~є підставою для збільшення розміру аліментів. Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та виходячи із закріплених ч. 9\~ст. 7 СК України\~принципів справедливості, добросовісності, розумності та обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей, суд приходить до переконання, що позов [PERSON] до [PERSON] про збільшення розміру аліментів підлягає задоволенню. Відповідач є особою працездатного віку (52 роки), має можливість працювати та заробити таку суму грошей, яка б дала можливість сплачувати аліменти на утримання своїх малолітніх дочки і сина та повнолітньої непрацездатної дочки в достатньому для їх гармонійного розвитку розмірі, тому зобов`язаний та спроможний сплачувати аліменти на утримання дочки [PERSON] та сина [PERSON] по 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення дітьми повноліття та на утримання повнолітньої непрацездатної дочки [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі по 2000 (дві тисячі) гривень, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і на строк інвалідності . Такий висновок суду ґрунтується не лише на законодавстві України, а й на практиці Європейського Суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), де ЄСПЛ вказав, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. VІІ. Розподіл судових витрат Право на правову допомогу гарантовано статтями\~8,\~59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013). Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Статтею 15 ЦПК України\~ визначено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Відповідно до положень статті 133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ст.137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат :1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі стороні необхідно надати суду такі докази: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п.4 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За правилами ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що з метою отримання правничої допомоги у вище зазначеній справі позивачем було укладено договір про надання правової допомоги № 16-09 від 16.09.2020 з адвокатом Красіловським В.О., що підтверджується витягом з договору та ордером серії ВН № 150230 від 16.09.2020 (а. с. 24-26). До позовної заяви позивачем долучено квитанцію до прибуткового касового ордеру № 16-09 від 16.09.2020, згідно якої адвокатом Красіловським В.О. прийнято від [PERSON] 2500 грн (а.с. 17). Суд, дослідивши всі обставини, оцінивши докази з точки зору достатності та взаємозв`язку прийшов до висновку, що позивачем надані належні, достовірні, допустимі докази, які не викликають сумніву і є достатніми для ухвалення судом рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на надання правничої допомоги. При ухваленні рішення в цій частині суд, відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», крім вимог національного законодавства керується також практикою ЄСПЛ. Так,\~у \~пп.\~268,\~269\~рішення від\~23.01.2014\~у справі\~«East/West\~Alliance\~Limited»\~проти України»\~ЄСПЛ \~вказав,\~що заявник\~має право\~на компенсацію\~судових та\~інших витрат,\~лише якщо\~буде доведено,\~що такі\~витрати були\~фактичними і\~неминучими,\~а їхній\~розмір -\~обґрунтованим. У справі «Бєлоусов проти України» від 07.11.2013, в пункті 115 рішення ЄСПЛ констатує, що «... хоча заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями. Як видно з матеріалів справи, адвокат (п. Бущенко) представляв заявника протягом провадження у Суді, отже, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром «фактично понесеними» (див. рішення у справі «Савін проти України» від 16.02.2012, п. 97)». Згідно з вимогами ч. 6\~ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, підлягає стягненню з відповідача [PERSON] судовий збір в сумі 840,80 грн. На підставі вище викладеного та ст.ст. 8, 51, 59 Конституції України,\~відповідно до\~вимог ст.ст.\~7,\~141,\~150,\~180-182,\~184,\~192,\~198,\~200-201\~СК України, ст.ст.\~3,\~18,\~27\~Конвенції про\~права дитини\~(ратифікована\~Постановою ВР\~України №789\~Х11\~від 27.02.1991), ст. 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), п.\~23\~Постанови Пленуму\~Верховного суду\~України від\~15.05.2006\~№3\~«Про застосування\~судами окремих\~норм Сімейного\~кодексу України\~при розгляді\~справ щодо\~батьківства,\~материнства та\~стягнення аліментів», ст.ст. 8, 12 Закону України "Про охорону дитинства", ст.1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування",\~

Outcome: approved