Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-19 00:00:00

В лютому 2015 року позивачі звернулися до суду із позовом до виконкому Миколаївської міської ради, в якому просили зобовязати надати [PERSON] та членам її родини [PERSON] та малолітній [PERSON] житло кімнатою в гуртожитку з неприватизованого житлового фонду Миколаївської міської ради в межах м.Миколаєва. В обгрунтування позовних вимог посилалися на те, що є зареєстрованами в гуртожитку, кімната [ADDRESS] з 1995 року. В 2005 році [PERSON] з донькою , на той час неповнолітньою , виїхала тимчасово з м.Миколаєва для догляду за хворою матірю до Рівненської області. З того часу [PERSON] періодично приїздила до м.Миколаєва для отримання певних довідок, а в 2014 році [PERSON], приїздила до м.Миколаїв і зареєструвала за вказаною адресою доньку [PERSON] , [INFO]. В 2007 році [PERSON] дізналася , що її зняли з обліку проживаючих в гуртожитку і після цього її керівництво гуртожитку запевняло, що їй нададуть до проживання іншу кімнату . В 2014 році позивачі дізналися, що кімната [ADDRESS] приватизована іншими особами. Оскільки приватизація тжитла була проведена з порушенням чинного законодавства України, оскільки позивачі були і є по теперішній час зареєстрованими за вказаною адресою , вважають, що відповідач як власник комунального житла зобовязаний їм надати інше аналогічне житла в межах житлового фонду м.Миколаєва. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник позивачів вимоги позову підтримали, просили про його задоволення. Позивачка [PERSON]в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність за участі її представника [PERSON] Представник відповідача у судовому засіданні вимоги позову не визнав, вважаючи їх необґрунтованими, оскільки в справі відсутні достеменні докази того, що позивачі не втратили право проживання у спірній кімнаті. Крім того, [PERSON] не перереєструвалася на обліку при виконкомі як особа, що потребує житла, житло, в якому зареєстровані позивачі , приватизоване іншими особами, правов ласності цих осіб та правомірність приватизації позивачі на час розгляду справи не оспорюють, отже ними обраний невірний спосіб захисту порушеного права. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши доводи позову та матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, позивачка [PERSON] прописана за адресою [ADDRESS] з 10 червня 1994 року, а позивачка [PERSON] - за цією адресою з 09 серпня 1994 року. Відповідно до Розпорядження № 97-р від 05.06.2001 року Управління майном комунальної власності Миколаївської міської ради до комунальної власності територіальної громади м.Миколаєва прийняті гуртожитки та об'єкти соціально-побутової сфери ВАТ "Дамен Шипярдс Океан" , в тому числі і гуртожиток жіночий по [ADDRESS]. Як вбачається з копії трудової книжки позивача, вона з 1981 року працювала на підприємствах райкоопспоживторгу, в 2000 році звільнена за власним бажанням. [PERSON] навчалася у Волинському технікумі Національного університету харчових технологій на денному відділенні з 01.09.2010 року по 30.06.2013 року. Її донька [PERSON], [INFO], народилася в с. Красному Млинівського району Рівненської області. Як пояснила позивачка, з 2005 року на теперішній час вони проживають в с. Вовничі Млинівського району Рівненської області в будинку матері [PERSON] , власного житла не мають. Оплачувала [PERSON] комунальні платежі за комунальні послуги за кімнату [ADDRESS] за вказаною адресою до червня 2007 року. З матеріалів справи вбачається, що позивачі протягом зазначеного часу за місцем своє рєстрації вчиняли численні юридично значущі дії, у втсановленому законом порядку за дійсною адресою реєстрації місця проживання (отримували паспорти в Корабельному РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області в 2008 році та 2013 роках, посвідчення інваліда в 2010 році , пенсійне посвідчення в 2009 році тощо). Проте жодних доказів того, що за цей період вони робили спроби вселитися до наданої їм кімнати [ADDRESS] чи зверталися з відповідними заявами до керівництва гуртожитку позивачами суду не надано. Як підтвердила в судовому засіданні сама позивачка [PERSON], в 2012 році на прийомі у відділі обліку та розподілу житла Миколаївської міської ради їй було повідомлено про необхідність в строк до 23.05.2012 року надати певні документи для підтвердження черги на отримання житла. Проте до треперішнього часу зібрати необхідні довідки у неї не вистачало часу. Також з 2010 року їй начеб-то керівництво СКП "Гуртожиток" обіцяло надати іншу кімнату, після чого вона знову виїзжала за постійним місцем проживання в Рівненську область, що побічно свідчить про відсутність протягом такого тривалого часу у позивачів реального наміру проживати в приміщенні гуртожитку в м.Миколаєві.. Як вбачається з матеріалів особової справи [PERSON] , яка надана для огляду відділом обліку та розподілу житла Миколаївської міської ради, рішенням № 18 від 19.02.1993 року Корабельного райвиконкому Ради народних депутатів [PERSON] прийнято на облік в загальну чергу осіб, які потребують поліпшення житлових умов - на підставі клопотання Жовтневого РПС Миколаївської області як працівнику споживкооперації, і яка проживає в гуртожитку по [ADDRESS] - з 1981 року. Після цього жодних заяв від позивачки до виконкому стовоно її еребування в черзі ( як-то про внесення змін в звязку зі зміною прізвища, зміни складу сім'ї, зміни адреси проживання ) не надходило. Як вбачається з наданих представником відповідача матеріалів справи, з 09.10.2007 року в кімнатах [ADDRESS] були зареєстровані та фактично проживали [PERSON], [PERSON] та неповнолітня [PERSON] [PERSON] 14 грудня 2010 року видано виконкомом Миколаївської міської ради Ордер [NUMBER] на житлове приміщення у зазначеному гуртожитку , кімнати [ADDRESS]. На підставі наданих заяв та доданих документів ( серед яких містилася Довідка СКП "Гуртожиток" від 17.09.2007 року, що [PERSON], яка була прописана в кімнаті [ADDRESS] з 1994 року виписана 04 вересня 20107 року в с.Красне Млинівського району Рівненської області), 15.03.2012 року прийнято Розпорядження органу приватизації № 1081 , на підставі якого 15 березня 2012 року Управлінням з використання та розвитку комунальної власності міської ради видане Свідоцтво про право власності на житло [NUMBER] , за яким на праві спільної часткової власності по 1\\2 частки [PERSON], та [PERSON] належить житлове приміщення, загальною площею 42,6 кв.м., у гуртожитку , які знаходяться за адресою [ADDRESS]. Відповідно до розпорядження № 5р від 03.01.2012 року Адміністрації Корабельного району ММР , визнано готовими до експлуатації належні [PERSON] переобладнані кімнати [ADDRESS]. Заочним рішенням Корабельного районного суду м.Миколаєві від 17 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом [PERSON] - визнано [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки [PERSON] , [INFO], такими , що втратили право користування житловим приміщенням в кімнатах [ADDRESS] . З тексту наведеного рішення суду вбачається, що відповідачі не проживають за вказаною адресою з моменту реєстрації в цих кімнатах позивачки - з 2007 року по теперішній час. [PERSON] та [PERSON] вказане рішення суду не оскаржували, на час розгляду справи воно набуло законної сили. Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", який набув чинності 01.01.2009 року встановлено, що особа, яка мешкає в гуртожитку без офіційної реєстрації місця проживання, не вважається такою, що мешкає там на законних підставах. Згідно зі статтями 128, 129 ЖК України, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і на його підставі громадянинові видається спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Такі ж правила встановлені і в п.п. 9, 10 «Примірного положення про гуртожитки», затв. Постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 р. N 208. Пунктом 14 цього положення встановлено, що вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера. Проте жодного доказу , що позивачам в установленому законом порядку та компетентним органом видавася Ордер на вищевказану кімнату , останні суду не надали і на такі не посилалися. Відповідно до положень ст. 132 ЖК України, інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Надаване громадянам у зв'язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу. За статтрею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до вимог діючого цивільного законодавства , у спосіб, обраний позивачем, судовому захисту підлягає дійсне порушене право , яке неможливо захистити в інший спосіб. Обгрунтуванням позовних вимог за даним позовом є порушення з боку відповідача житлових прав [PERSON] та [PERSON] з малолітньою донькою , яке полягає у незаконній приватизації житла, яке вона, на її думку, займала на законних підставах і право користування кімнатою в гуртожитку не втратила. За таких обставин, обраний спосіб захисту не відповідає порушеному праву, адже жодних вимог про визнання недійсним виданого на ніби-то займану ними кімнату у встановленому законом порядку ордеру,чи про визнання приватизації незаконною позивачі не заявляли ( тим більше з огляду на вищевказане рішення суду від 17 лютого 2015 року, яке позивачами не оскаржувалося). Також жодних спроб вселитися в житлове приміщення, в якому позивачі зареєстровані на законних підставах і право користування яким за їх твердженням вони не втратили , вони не робили і про таке не заявляли, отже взагалі незрозумлі підстави для захисту їх прав саме в обраний ними спосіб шляхом зобовязання відповідача надати інше житло. На підставі наведеного та враховуючи, що позивачка обрала невірний спосіб захисту порушеного права, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню за безпідставністю та недоведеністю належними і допустими доказами. У відповідності зі ст. ст. 88 ЦПК України судовий збір сплачено при подачі позову.

Outcome: dismissed