Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, свої вимоги обґрунтовує тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.01.2020 р. шлюб між ними розірвано, стягнуто з відповідача на її користь аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , щомісячно, до досягнення донькою повноліття, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду - 25.09.2019 р. та на її утримання у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення донькою [PERSON] , [INFO] , трьох років. Після розірвання шлюбу, участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини у добровільному порядку не надає, станом на 01.03.2021 р. має заборгованість у сумі 45438 грн. 32 коп. На даний час донька перебуває на її утриманні та піклуванні, тому виникла необхідність про надання дозволу відповідача на виїзд доньки до Єгипту для оздоровлення та відпочинку строком на один місяць, однак відповідач не надає такої згоди добровільно. Просить суд: надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON] у супроводі матері [PERSON] , без згоди батька, в країну Єгипет терміном на один місяць. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Заслухавши думки сторін, свідків, дослідивши докази по справі, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбних відносинах. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.01.2020 р. розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Ковпаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції, актовий запис № 109. Стягнуто з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , щомісячно, до досягнення донькою повноліття, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду - 25.09.2019 р. та аліменти сплачувати її матері - [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ). Стягнуто з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) аліменти на утримання дружини у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення донькою [PERSON] , [INFO] , трьох років. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до положень статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 14 липня 2016 року Верховною Радою України внесені зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до пункту 3 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. У підпункті 2 пункту 4 Правил передбачено, що громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) сформулювала висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Таким чином, судом встановлено, що позивач довела належними та допустимими доказами, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, з визначенням країни та терміном її перебування, відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з нею та не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved