Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

Прокурор м.Луцька звернувся до суду в інтересах держави в особі Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (далі - Банк) з позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позов мотивує тим, що 15 листопада 2007 року між Банком та [PERSON] було укладено кредитний договір №3509, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 480 тисяч гривень зі сплатою 15 % річних з кінцевим терміном повернення не пізніше 14 листопада 2017 року на споживчі потреби. В забезпечення виконання кредитного зобов'язання позичальника між Банком та [PERSON] 15 листопада 2007 року укладено договір іпотеки, за умовами якого останньою передано в іпотеку належне їй приміщення кафе-бару «[INFO]», що знаходиться на [ADDRESS]. В порушення умов кредитного договору [PERSON] зобов'язання належним чином не виконував, в зв'язку з чим утворилась заборгованість перед банком, яка станом на 27 травня 2013 року становить 613777,67 грн, в тому числі заборгованість за кредитом - 446998 грн, за відсотками - 104314,43 грн, пеня - 62465,24 грн. У зв`язку із невиконанням відповідачами боргового зобов`язання у встановлений ст.35 Закону України "Про іпотеку" 30-денний строк з дня отримання вимоги Банку від 04.04.13 про погашення боргу просить звернути стягнення на приміщення кафе-бару «[INFO]» шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", визначивши, що початкова ціна встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, незалежним експертом, на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій з наданням права Банку на отримання в установах, підпримствах, організаціях, у тому числі в органах технічної інвентаризації, Державної реєстраційної служби України, нотаріату, документів, необхідних для продажу кафе-бару «[INFO]». Відповідач [PERSON] звернувся в суд із зустрічним позовом до Банку про визнання кредитного договору від 15.11.2007 №3509 недійсним. Позов мотивує тим, що зазначеного договору він не підписував, волевиявлення на укладення такого договору не виявляв, кредитних коштів не отримував, про існування кредитного договору дізнався із позовної заяви прокурора в інтересах Банку. Ухвалою суду від 13.06.13 вимоги за зустрічним позовом об'єднано із вимогами за первісним позовом. У судовому засіданні прокурор позов підтримала з підстав, зазначених у заяві, просить позов задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечила, пояснила, що відповідачам про укладення спірного кредитного договору було достеменно відомо. Так, представники Банку неодноразово, починаючи з 2010 року, зустрічалися із відповідачами з метою обговорення питання погашення кредитного боргу, про що, зокрема, свідчить протокол зустрічі від 20.07.2011. Крім цього, умови кредитного договору відповідачами частково виконувалися, а саме сплачено близько 33 тисяч гривень, здійснювалося погашення кредитної заборгованості за даним договором із рахунку [PERSON] Зазначила, що твердження [PERSON] про неукладення ним спірного договору є безпідставним, оскільки і йому, і [PERSON] Банком надсилалися листи з вимогами погасити заборгованість, що мало місце, зокрема, 09 березня 2010 року, та з вимогою поновити договір страхування - 12 лютого 2009 року. За таких обставин, враховуючи, що про наявність кредитного договору [PERSON] було відомо ще 12 лютого 2009 року, просить застосувати строк позовної давності до зустрічної позовної вимоги. Представник Банку позов підтримав з підстав, зазначених у ньому, просив позов задовольнити. Проти зустрічного позову заперечив, надав пояснення, аналогічні за змістом поясненням прокурора. Клопотав про застосування строків позовної давності до зустрічного позову [PERSON] Відповідач [PERSON] позов не визнав, пояснив, що кредиту в Банку не отримував, жодних документів, у тому числі кредитного договору, не підписував, оскільки 15 листопада 2007 року знаходився на тривалому лікуванні в м.Луцьк. Зазначив, що будь-яких коштів для погашення заборгованості за даним договором не вносив, про існування іпотеки, предметом якої є кафе-бар «[INFO]», йому не відомо. Вважає, що копії паспорта та довідки про ідентифікаційний номер до спірного договору могли приєднати із інших кредитних договорів, які він укладав з Банком в минулому. Визнав, що працівники Банку повідомляли його про заборгованість за договором, у тому числі й в телефонному режимі, однак вважав, що мова йшла про інші договори. Відповідач [PERSON] позов не визнала, пояснила, що станом на 15 листопада 2007 року вона із [PERSON] не проживала, про укладення кредитного договору від цієї дати їй нічого не відомо. Зазначила, що неодноразово належний їй кафе-бар «[INFO]» був предметом застави для забезпечення виконання кредитних договорів, укладених із Банком. Який саме кредитний договір забезпечувався іпотекою від 15.11.2007 року не пам`ятає, визнала, що підпис на згаданому договорі іпотеки належить їй. Представник відповідача позов не визнала, пояснила, що відповідач [PERSON] кредитного договору, договору поруки, кредитної заявки, заяви на страхування обєкта іпотеки не підписував, коштів не отримував, кредиту не погашав, що свідчить про неукладення ним даного договору. Зазначила, що доказів про отримання відповідачами вимог Банку про необхідність погашення заборгованості позивачі не надали, тому вважає заяви прокурора і представника Банку про застосування строків позовної давності до зустрічної вимоги безпідставними. Просить у задоволенні позову прокурора в інтересах Банку відмовити, а зустрічний позов задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані докази, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічного позову. Відповідно до ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру» підставою для представництва прокуратурою інтересів держави в суді є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. Постановою КМ України від 21.05.1999 №876 засновником Державного спеціалізованого комерційного ощадного банку України, перетвореного у ВАТ «Дердавний ощаний банк України», є держава в особі Кабінету Міністрів України, при цьому 100 % акцій Банку перебуває у державній власності. Невиконання відповідачами умов кредитного договору порушує інтереси держави та перешкоджає позивачу належним чином здійснювати покладені на нього функції, підриває авторитет Кабінету Міністрів України - засновника Банку, що здійснює державну політику в кредитно-фінансовій сфері. Зазначені обставини відповідно до ст.45 ЦПК України є підставою для звернення прокурора з позовом та участі в судовому засіданні з метою захисту інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом установлено, що 15 листопада 2007 року між ВАТ - надалі ПАТ «Державний ощадний банк України» та іменованою як [PERSON] особою укладено кредитний договір №3509, на підставі якого останній було надано грошові кошти в сумі 480000 грн зі сплатою 15 % річних з кінцевим терміном повернення не пізніше 14 листопада 2017 року на споживчі потреби. З метою отримання кредиту цією ж особою як позичальником було підписано 12 листопада 2007 року кредитну заявку, заяву на добровільне страхування майна, повідомлення про умови кредитування. Задля забезпечення виконання зобов'язань позичальника за даним кредитним договором між Банком та [PERSON] 15 листопада 2007 року укладено іпотечний договір, реєстровий номер 2730, за умовами якого передано в іпотеку Банку належне [PERSON] приміщення кафе-бару «[INFO]», що знаходиться на [ADDRESS]. Належність предмета договору іпотеки [PERSON] стверджено договором оренди майна з правом викупу, укладеним між ВАТ «Ратнівське РТП» та підприємцем [PERSON] 19.11.2002, рішенням господарського суду Волинської області №9/69-74 від 29.07.2003 та ухвалою господарського суду Волинської області №9/69-74 від 17.01.2005, які зареєстровані Волинським обласним бюро технічної інвентаризації 06.04.2005 в книзі №1. Про накладення заборони на приміщення кафе-бару «[INFO]» за вказаним договором іпотеки свідчить витяг про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек від 15.11.2007 №15481878. В силу ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із презумпцією правомірності правочину, що закріплена у ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Для чинності правочину необхідне додержання загальних вимог, встановлених ст.203 цього ж Кодексу, зокрема згідно із ч.3 вказаної статті волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недодержання ж в момент вчинення правочину стороною (сторонами) зазначеної вимоги відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України є підставою недійсності такого правочину. Згідно із висновком експерта від 25.09.13 №2346 за результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи встановлено, що підписи від імені [PERSON] у спірному кредитному договорі та заявах на переказ готівки виконані не ним, а іншою особою. Про неналежність [PERSON] підписів на договорі поруки від 15.11.2007 №3925, кредитній заявці, заяві на добровільне страхування та повідомленні про умови кредитування від 12.11.2007 свідчить висновок експерта від 27.02.14 №1205. Як вбачається із витягу з кримінального провадження, 08 жовтня 2013 року до ЄРДР внесено відомості за фактом підробки невстановленою особою підпису в кредитному договорі 15 листопада 2007 року в смт.Ратне. Із пояснень прокурора вбачається, що на даний час у даному кримінальному провадженні проводиться досудове розслідування. Згідно із ст.ст.57, 212, ч.1 - 3 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 3 постанови № 8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що згідно зі ст. 67 КПК чи ст. 212 ЦПК висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. Як уже установлено судом, кредитне зобов'язання [PERSON] забезпечене майновою порукою [PERSON], яка свого підпису в договорі іпотеки не оспорювала. На виконання умов спірного договору вносилися грошові кошти, про що свідчать заяви на переказ готівки №5530619 від 30.04.2009, №5475619 від 30.04.2009, №5488619 від 30.04.2009, №5522619 від 30.04.2009, №1218624 від 05.05.2009, №10463268 від 03.11.2009, №11902367 від 29.12.2009, №11902367 від 29.12.2009, №3509 від 17.02.2010, №21134622 від 17.01.2011, №23861814 від 12.05.2011, №24252417 від 27.05.2011, №24328454 від 31.05.2011, №24833986 від 22.06.2011, №25687362 від 29.07.2011, №26413991 від 31.08.2011, №27088989 від 30.09.2011, №27774357 від 31.10.2011, №28506544 від 30.11.2011, №29534443 від 11.01.2012. Крім цього, як вбачається із довідки Банку від 19.11.13 №516 із належного ФОП [PERSON], майнового поручителя [PERSON], рахунку здійснювалося погашення заборгованості за спірним кредитним договором, зокрема 31.03.09 в розмірі 4980 грн, 03.11.10 - 4372 грн, 08.12.10 та 10.01.11 - по 4374 грн, 26.01.11 - 4378 грн, 28.02.11 - 4372,18 грн, 28.03.11 - 4373,60 грн. Згаданими доказами, що свідчать про часткове виконання договору, стверджується факт прийняття умов даного договору та отримання позики. Про обізнаність [PERSON] із фактом укладення на його ім`я спірного кредитного договору свідчить, зокрема, протокол зустрічі із позичальником від 20.07.11. У судовому засіданні [PERSON] ствердив, що пояснення у даному протоколі написано ним особисто під час зустрічі із працівником Банку [PERSON], згідно з яким [PERSON] зобов`язувався погасити 31 липня 2011 року 12 тисяч гривень та при реалізації іншого майна - до 31 серпня 2011 року погасити 73 тисячі гривень простроченої заборгованості. Згадана [PERSON] в протоколі зустрічі сума заборгованості - 73 тисячі грн. відповідає сумі заборгованості за спірним кредитним договором станом на 20.07.11, що стверджено довідкою Банку від 01.07.13 №258. Крім цього, як вбачається із довідки Банку від 01.07.13 №259 між Банком та [PERSON] укладалися кредитні договори 19 серпня 2005 року №1614 на суму 20 тисяч доларів США, який погашений 13 листопада 2007 року, та 06 липня 2006 року №2122 на суму 62 тисячі гривень, який погашений 16 листопада 2007 року, що свідчить про те, що на момент зустрічі працівника Банку [PERSON] із [PERSON] 20 липня 2011 року існувало лише одне кредитне зобов'язання останнього, а саме за спірним кредитним договором. Таким чином, твердження [PERSON] про те, що зафіксовані у протоколі зустрічі пояснення він давав вимушено на вимогу Банку в обмін на повернення йому будинкової книги на будинок, що перебував у заставі Банку за іншим кредитним договором, є безпідставними, спрямованими на ухилення від цивільної відповідальності. Цими ж доказами, що свідчать про існування станом на 20.07.11 заборгованості [PERSON] перед Банком в сумі 73 тисячі гривень та відсутність інших, окрім спірного, кредитних договорів між сторонами, спростовуються твердження представника відповідача про те, що даний протокол зустрічі з [PERSON] не стосується кредитного договору від 15.11.07 №3509. З цих підстав не має правового значення і посилання представника відповідача на те, що вказівка на номер і дату кредитного договору вчинена працівником Банку [PERSON] на протоколі зустрічі уже після написання пояснення [PERSON], що, власне, визнав у судовому засіданні і сам [PERSON], допитаний як свідок. Факт наявності заборгованості за кредитом, позичальником за яким є [PERSON], визнала [PERSON], про що свідчить протокол зустрічі останньої з представником Банку від 31.03.10. На адресу [PERSON] 12 лютого 2009 року за №105 надіслано вимогу Банку про поновлення до 20 лютого 2009 року договору страхування предмету застави згідно з кредитним договором №3509 від 15.11.07. Про надіслання вказаної вимоги рекомендованим листом свідчить квитанція відділення поштового зв`язку смт.Ратне ЦПЗ №3 від 12.02.09. Крім цього, 09 березня 2010 року [PERSON], як позичальнику, та [PERSON], як майновому поручителю, надіслано листи Банку з вимогою погасити до 20 березня 2010 року заборгованість за спірним кредитним договором, що стверджено двома поштовими квитанціями від 09.03.10. Посилання представника на те, що у даних вимогах згадана як предмет іпотеки трьохкімнатна квартира на [ADDRESS] не є об`єктом обтяження за спірним договором, що, на думку суду, з огляду на тотожність адреси місця знаходження кафе-бару «[INFO]» є опискою, а також посилання на підписання даної вимоги неуповноваженою особою Банку, оскільки підпис не належить керуючому [PERSON], є безпідставними. За встановлених судом обставин, оцінюючи докази у сукупності, враховуючи обізнаність [PERSON] і [PERSON] про факт укладення договору, беручи до уваги часткове погашення кредиту, що свідчить про прийняття умов спірного договору , суд вважає кредитний договір від 15.11.07 №3509 дійсним. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. [PERSON] всупереч ст.1049 ЦК України, що передбачає повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором, взяті на себе зобов'язання не виконує, тому згідно із ст.625 ЦК України несе відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Судом установлено, що [PERSON] свої зобов'язання перед Банком належним чином не виконував, що стверджується дослідженим в судовому засіданні розрахунком заборгованості за договором, з якого вбачається, що станом на 27 травня 2013 року у позичальника перед позивачем існує заборгованість за кредитним договором в розмірі 613777, 67 грн, в тому числі 446998, 65 грн, - тіло кредиту, 104314,43 грн заборгованості за відсотками, 62465,24 грн пені. Розрахунок суми боргу проведений відповідно до умов договору. На даний час відповідачем борг по кредитному договору не сплачений, а тому суд визнає його зобов'язання за даним договором невиконаними. Відповідно до ч.1 ст.33, ст.39 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.1 ст.35 Закону на іпотекодержателя покладається обов'язок надіслати іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця письмову вимогу про усунення порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору встановленої форми із зазначенням строку, протягом якого боржнику слід усунути порушення і який не повинен бути меншим ніж тридцять днів, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Надіслання такого повідомлення є обов'язковою передумовою для початку звернення стягнення на предмет іпотеки. Право Банку звернути стягнення на предмет іпотеки передбачено і п.4.2.2 Договору іпотеки. У матеріалах справи містяться претензії адресовані [PERSON] та [PERSON] від 04.04.13 року, що згідно із повідомленнями про вручення отримані ними 16 квітня цього ж року, про необхідність сплати заборгованості по кредиту та попереджено про намір Банку звернути стягнення на предмет іпотеки у разі незадоволення цієї вимоги. За таких обставин справи та відповідно до зазначених норм матеріального права і положень договору іпотеки, суд приходить до висновку про наявність у даному випадку у позивача права на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки відповідач не виконав належним чином взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, що виразилося у неповерненні кредитних коштів згідно з умовами договору та призвело до утворення заборгованості і порушення прав позивача як кредитора. Згідно із ст.41 Закону України "Про іпотеку" реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження". Відповідно до ч.2 ст. 43 Закону України "Про іпотеку" початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки. За таких обставин початковою ціною продажу предмета іпотеки суд вважає ціну, визначену на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій на предмет іпотеки, однак на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Задовольняючи позовні вимоги, суд стягує із відповідачів на користь держави в рівних частинах судовий збір.

Outcome: approved