Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О.М. та ТОВ ФК «Інвестохіллс веста» про визнання правочину недійсним. У ході розгляду справи [PERSON] подала до суду заяву про уточнення предмету позову. Представник позивача - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги та заяву про уточнення предмету позову підтримала та просила суд визнати недійсним додатковий договір до іпотечного договору №130/10-13-111 від 28.10.2013 р., укладений 23.09.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч Оксаною Михайлівною за реєстровим номером №857. Органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відновити у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію іпотеки: №3104439 від 28.10.2013 р. щодо житлового будинку [ADDRESS] , внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч Оксаною Михайлівною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером №7303475 від 28.10.2013р. шляхом скасування державної реєстрації припинення іпотеки від 23.09.2014р., внесеного приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч Оксаною Михайлівною, індексний номер рішення №1599941, та скасування зазначеного рішення №1599941 від 23.09.2014 р.; №3101892 від 28.10.2013р. щодо житлового будинку [ADDRESS] , внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч Оксаною Михайлівною на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером №7298172 від 28.10.2013 р. шляхом скасування державної реєстрації припинення іпотеки від 23.09.2014 р., внесеного приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч Оксаною Михайлівною, індексний номер рішення №15998712, та скасування зазначеного рішення №15998712 від 23.09.2014 р.; №3104732 від 28.10.2013р. щодо земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер №1221455400:02:001:0295, розташованої за адресою: [ADDRESS] , внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч Оксаною Михайлівною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером №7304066 від 28.10.2013р. шляхом скасування державної реєстрації припинення іпотеки від 23.09.2014р., внесеного приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч Оксаною Михайлівною, індексний номер рішення №15997395, та скасування зазначеного рішення №15997395 від 23.09.2014 р.; №3101652 від 28.10.2013р. щодо земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер №1221455400:02:001:0295, розташованої за адресою: [ADDRESS] , внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч Оксаною Михайлівною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером №7297609 від 28.10.2013р. шляхом скасування державної реєстрації припинення, іпотеки від 23.09.2014р., внесеного приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч Оксаною Михайлівною, індексний номер рішення №15996188, та скасування зазначеного рішення №15996188 від 23.09.2014р.; №3104120 від 28.10.2013р. щодо земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер №1221455400:02:001:0142, розташованої за адресою: [ADDRESS] , внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч Оксаною Михайлівною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером №7302765 від 28.10.2013р. шляхом^ скасування державної реєстрації припинення іпотеки від 23.09.2014р., внесеного приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч Оксаною Михайлівною,, індексний номер рішення №15997866, та скасування зазначеного рішення №15997866 від 23.09.2014р.; №3101356 від 28.10.2013р. щодо земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер №1221455400:02:001 -0142, розташованої за адресою: [ADDRESS] , внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч Оксаною Михайлівною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером №7296919 від 28.10.2013р. шляхом скасування державної реєстрації припинення іпотеки від 23.09.2014р., внесеного приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч Оксаною Михайлівною, індексний номер рішення №15998319, та скасування зазначеного рішення №15998319 від 23.09.2014р.Судові витрати по справі віднести на відповідачів. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала, не заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила суд ухвалити судове рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Хоміч О.М. у судове засідання не з`явився. Представник ТОВ ФК «Інвестохіллс веста» надав суду письмові пояснення, у яких заперечував проти позову. Суд, допитавши сторін у справі, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, дійшов до наступного. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Згідно із ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У абзаці 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Окрім того, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Разом із цим, відповідно до ч 3. ст. 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Так, відповідно до ч.ч. 2 - 4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 1986 року [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON] . У вересні 2014 року [PERSON] та [PERSON] дійшли згоди на придбання прав вимоги за кредитним договором №130/10-13 від 28.10.2013 р., укладеним між ПАТ «Банк Камбіо» та ТОВ «Альянс», а також за договорами укладеними третіми особами у забезпечення основного зобов`язання за зазначеним кредитним договором з метою отримання прибутку та 23.09.2014 р. між ПАТ «Банк Камбіо», [PERSON] та ТОВ «Альянс» було укладено договір відступлення права вимоги б/н від 23.09.2014 р. за умовами якого [PERSON] з чоловіком [PERSON] набули усіх прав та обов`язків кредитора за кредитним договором №130/10-13 від 28.10.2013 р. За рахунок [PERSON] та [PERSON] спільних коштів. [PERSON] сплатив 4 042 100,79 грн. згідно п.3.1. договору від 23.09.2014 року. Окрім цього, 23.09.2014 року між [PERSON] та ПАТ «Банк Камбіо» був укладений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором №130/10-13-111, посвідченим за реєстровим №1561 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О.М., за яким до [PERSON] перейшли права іпотекодержателя за іпотечним договором №130/10-13-111 від 28.10.2013 р., укладеним між ПАТ «Банк Камбіо» та [PERSON] на забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Альянс» за кредитним договором №130/10- 13 від 28.10.2013 р. Предметом іпотеки за іпотечним договором №130/10-13-111, посвідченим 23.09.2014 року за реєстровим №1561 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч О. М. було нерухоме майно, що належить [PERSON] загальною вартістю 4 475 290,00 грн.: ?житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] загальною площею 320,6 кв.м., житловою площею 193,1 кв.м.; ?земельна ділянка площею 0,15 га, кадастровий №1221455400:02:001:0295, розташована за адресою: [ADDRESS] ; ?земельна ділянка площею 0,10 га, кадастровий №1221455400:02:001:0142. розташована за адресою: [ADDRESS] . 23.09.2014 року [PERSON] уклав з [PERSON] нотаріально посвідчений додатковий договір до іпотечного договору №130/10-13-111 від 28.10.2013 р., згідно з яким іпотечний договір №130/10-13-111 від 28.10.201.3 р. був розірваний з 23.09.2014 р., на що за твердженням [PERSON] вона не надавала своєї згоди, чим порушені на її думку її права та такий договір може бути визнаний недійсним на підставі п.2,3 ст.65 СК України та ст.203,215 ЦК України, а також мають бути поновлені записи про іпотеку та обтяження, щодо нерухомого майна, що належить [PERSON] . Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08.02.2017 року позовні вимоги було задоволено, Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.04.2019 року зазначене заочне рішення було скасовано та призначено розгляд справи у загальному порядку. Суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню у повному обсязі виходячи з наступного. Відповідно до ст.65 СК України встановлено засади розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визначено право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Таким чином, предметом регулювання ст.65 СК України є майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Згідно зі ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага (ст. 177 ЦК України). Відповідно до ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. З зазначеного поняття вбачається, що ним охоплюється поняття «майно». Таким чином, положення ст.65 СК України поширюються лише на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і не стосуються інших правочинів вчинених одним з подружжя. Так, Верховний Суд у постанові від 27.11.2019 р. у справі N133/3928/14-ц сформував наступну правову позицію, що положеннями статті 65 СК України визначені правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо. Поряд з цим для укладення договору за яким позичальником виступає один з подружжя отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові) в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 вересня від 2018 року у справі N713/285/2012 (провадження N 61-10345св18). Підстав відступити від зазначених висновків Верховний Суд не встановив. Таким чином, не будь-який правочин вчинений одним з подружжя потребує згоди другого з подружжя, а лише правочин внаслідок якого відбувається розпорядження (зміна правового статусу) майном, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - речами матеріального світу. Разом з тим, з наведених в позові обставин та наданих матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та відповідач [PERSON] нібито розпорядились належними їм на праві спільної сумісної власності коштами в сумі 4042100.79 грн. які нібито були сплачені 23.09.2014 р. ПАТ «Банк Камбіо» на виконання умов договору між ПАТ «Банк Камбіо», [PERSON] та ТОВ «Альянс» про відступлення права вимоги згідно з яким [PERSON] нібито набув прав кредитора. Договір про відступлення права вимоги від 23 вересня 2014 року між ПАТ «Банк Камбіо». [PERSON] та ТОВ «Альянс» наразі оспорюється ТОВ Альянс у справі №200/19228/18, яка перебуває у провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, а тому в т.ч. неподання до цієї справи доказів сплати грошових коштів в сумі 4042100,79 грн. на користь ПАТ «Банк Камбіо» викликає обґрунтовані сумніви щодо права [PERSON] на звернення з позовом у цій справі. Наразі [PERSON] просить визнати недійсним додатковий договір до іпотечного договору N130/10-13-111 від 28.10.2013 року, укладений 23.09.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хоміч Оксаною Михайлівною за реєстровим №857, згідно з яким його сторони [PERSON] , який діяв як іпотекодержатель та [PERSON] яка діяла як іпотекодавець. дійшли згоди про розірвання з 23.09.2014 року іпотечного договору №130/10-13-111 від 28.10.2013 року. Отже предметом оспорюваного договору не є будь-яке майно, що належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , який в свою чергу стверджує, що уклав даний правочин нібито під впливом омани з боку [PERSON] , а згідно цього договору були досягнуті домовленості сторін за договором іпотеки щодо його розірвання, що жодним чином не пов`язано з укладенням правочину, предметом якого є розпорядження будь-яким майном - річчю матеріального світу. Відносини, що виникли між [PERSON] та [PERSON] регулюються Законом України «Про іпотеку» та положеннями ЦК України щодо договору. Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового оборогу, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Згідно зі ст.640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Ст.651 ЦК України чітко зазначає, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили (ст.653 ЦК України). У ст.654 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ч.1 ст.572 ЦК України). Відповідно до ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав вс тановлюються законом. Заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника (ст.583 ЦК України). За ст.584 ЦК України у договорі застави визначаються суть, розмір і строк (термін) виконання зобов`язання, забезпененого заставою, та (або) посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору. Заставодавець має право користуватися предметом застави відповідно до його призна4ення. у тому числі здобувати з нього плоди та доходи, якщо інше не встановлено договором і якщо це випливає із суті застави. Заставодавець має право віднужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим нином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодавець має право заповідати заставлене майно. Правонин, яким обмежується право заставодавця заповідати заставлене майно, є нікчемним (ст.586 ЦК України). Відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» в редакції чинній станом на 23.09.2014 року, іпотекою є вид забезпенення виконання зобов`язання нерухомим майном, що зачищається у володінні і користуванні іпотекодавця. згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотекодавець це особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпенення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника. Іпотекодержатель - кредитор за основним зобов`язанням. Боржником є іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Ст. 17 Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закіннення строку дії іпотечного договору. Зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця. Якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що однонасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше. відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Кредитор зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (ст. 512 ЦК України). Згідно зі ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5 (в редакції чинній станом на 23.09.2014 року): посвідчення правочину щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, зокрема подружжя; правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Якщо в заяві про згоду на відчуження спільного майна зазначено прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи, на відчуження якого дається згода, нотаріус при посвідченні відповідного договору зобов`язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій заяві. З аналізу зазначених положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України вбачається, що Іпотекодержавтель є самостійним суб`єктом та його дії та рішення не потребують згоди іншого з подружжя. 28.10.2013 між ПАТ «Банк Камбіо» та ТОВ «Альянс» був укладений кредитний договір №130/10-13 за умовами якого ПАТ «Банк Камбіо» зобов`язалось надати грошові кошти ТОВ «Альянс» зі строком повернення цих коштів до 27.10.2015 року. 28.10.2013 року між ПАТ «Банк Камбіо» та [PERSON] був укладений та нотаріально посвідчений іпотечний договір №130/10-13-111 за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №130/10-13 від 28.10.2013 року. У п.9.2. цього договору передбачено, що іпотека припиняється, а договір втрачає силу у випадку взаємної згоди сторін, яка оформлюється договором про внесення змін та доповнень до цього договору та його нотаріального посвідчення. У п.9.5 цього договору передбачено, що зміни та доповнення до цього договору вчиняються виключно у письмовій формі за взаємною згодою сторін і набувають сили після їх нотаріального посвідчення. 23.09.2014 року між ПАТ «Банк Камбіо», ТОВ «Альянс» та [PERSON] був підписаний договір відступлення права вимоги за умовами якого ПАТ «Банк Камбіо» зобов`язався відступити [PERSON] за плату у розмірі 4042100,79 і рн. (доказів сплати суду не надано) належні йому права вимоги за кредитним договором №130/10-13 від 28.10.2013 року. 23.09.2014 року між ПАТ «Банк Камбіо» та [PERSON] був підписаний та нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги за іпотечним договором №130/10-13-ІІІ від 28.10.2013 року за умовами якого [PERSON] визначено новим іпотекодержателем який набув всіх прав та обов`язків за цим договором в т.ч. визначених п.9.2.,9.5 тощо. 23.09.2014 року між іпотекодержателем [PERSON] та іпотекодавцем [PERSON] був укладений та нотаріально посвідчений додатковий договір до іпотечного договору №130/10-13-ІІІ від 28.10.2013 року в якому сторони дійшли згоди про розірвання з 23.09.2014 року іпотечного договору №130/10-13-ІІІ від 28.10.2013 року. З наведених норм закону та обставин справи вбачається, що [PERSON] , укладаючи додатковий договір до іпотечного договору №130/10-13-111 від 28.10.2013 року, дійшов згоди з [PERSON] про розірвання з 23.09.2014 року іпотечного договору №130/10-13-ІІІ від 28.10.2013 року, діяв саме як сторона іпотечного договору, та на відміну від тверджень [PERSON] не міг вчинити жодних дій щодо розпорядження спільним майном подружжя, а відтак положення ст.65 СК України не підлягають до відносин між сторонами цієї справи. При цьому слід зауважити, що [PERSON] стверджує, що [PERSON] при укладенні додаткового договору до іпотечного договору №130/10-13-111 від 28.10.2013 року ввела його в оману, але при цьому з цих підстав цей договір недійним не визнаний за рішенням суду, що на думку суду свідчить про спільне намагання позивача та [PERSON] спотворити дійсні обставини справи. В даному випадку розпорядження спільним майном подружжя могло мати місце лише у випадку сплати спільних коштів позивача та [PERSON] у розмірі 4042100,79 грн., на виконання зобов`язань, що виникли з договору відступлення права вимоги від 23.09.2014 року, але таких доказів до суду не надано, хоча саме в даному випадку це має значення для повного та всебічного з`ясування обставин цієї справи. Твердження [PERSON] , що потрібна її згода на укладення додаткового договору до іпотечного договору №130/10-13-111 від 28.10.2013 року між [PERSON] та [PERSON] є хибними та не ґрунтуються на вищезазначених нормах закону, оскільки сама [PERSON] , маючи таку можливість, не мала волевиявлення бути стороною договору відступлення права вимоги за кредитним договором №130/10-13 від 28.10.2013 року та стороною договору відступлення права вимоги за іпотечним договором №130/10-13-111 від 28.10.2013 року, а відповідно не набула статусу нового кредитора та іпотекодержателя щоб бути учасником цих правовідносин. Верховний Суд у постанові у справі від 05.07.2017 р. N6-1743цс 16 дійшов висновку, що частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до частини третьої статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним з подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. [PERSON] не доведено, що дійсно мало місце розпорядження спільними коштами, що належали їй та [PERSON] у розмірі 4042100,79 грн., оскільки доказів передання зазначених коштів ПАТ «Банк Камбіо», суду не надано. Позивачем [PERSON] не залучено до участі у справі ПАТ «Банк Камбіо», або його правонаступника. Крім того, положення ст.65 СК України можуть поширюватись лише на правовідносини, що пов`язані з розпорядженням спільними коштами - щодо укладання договору відступлення права вимоги за умовами якого ПАТ «Банк Камбіо» зобов`язався відступити [PERSON] за плату у розмірі 4042100,79 грн. (належних доказів сплати суду не надано). Проте, Верховний Суд у постанові від 25.03.2020 р. у справі N161/79/18 сформував правову позицію, що у разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 Сімейного Кодексу України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання спільних коштів не в інтересах сім`ї повинен бути доведеним відповідними доказами. Водночас виходячи з фактичних обставин даної справи, після набуття [PERSON] статусу кредитора та іпотекодержателя, відносини між ним та [PERSON] (іпотекодавцем) не регулюються нормами СК України, а до них підлягають застосуванню положення Закону України «Про іпотеку» та ЦК України, оскільки в даному випадку під час укладання оспорюваного позивачкою правочину не мало місце розпорядження будь-яким спільним майном подружжя та взагалі будь-яким майном, а [PERSON] помилково вважає, що майно, яке є власністю [PERSON] , може бути предметом спільного майно подружжя [PERSON] та [PERSON] . Слід зауважити, що внаслідок укладення договору іпотеки у іпотекодержателя не виникає право власності на майно, що передано в іпотеку, а власником майна залишається іпотекодавець, а відтак є неспроможними твердження [PERSON] , що [PERSON] взагалі будь - яким чином станом на 23.09.2014 року міг розпоряджатись майном, що належить на праві власності [PERSON] . За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3. 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Окрім посилання на положення ст.65 СК України позивачем не зазначено будь-яких інших підстав з яких оспорюваний у цій справі договір може бути визнаний недійсним, а відтак позовні вимоги не можуть бути задоволені. Відповідно до ст. 141, 142 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок позивачки за позовом

Outcome: dismissed