Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить ухвалити рішення про встановлення способу його участі у вихованні та спілкуванні з малолітніми синами: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Заявлені вимоги обґрунтував тим, що з 30 вересня 2015 року перебував із відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням суду від 27 квітня 2020 року. У шлюбі мають двох неповнолітніх синів [PERSON] та [PERSON] . З січня 2016 року з відповідачем проживають окремо, діти залишились проживати з матір`ю. На утримання дітей регулярно сплачує аліменти, заборгованості не має. Певний період відповідач дозволяла спілкуватися з дітьми у її присутності, однак не дозволяє забирати дітей до себе на певний час, чинить перешкоди у цьому, тим самим обмежує його спілкування з дітьми. Для узгодження порядку побачень з дітьми 20 січня 2020 року звернувся до виконкому Рівненської сільської ради, на що йому рекомендовано звернутися до суду. За місцем проживання має усі необхідні умови для проживання і утримання дітей. Сам не має негативних характеристик, які б шкідливо впивали на психологічний стан дітей. Також відсутні обставини, які б свідчили про те, що його спілкування з синами могло б перешкоджати їх нормальному розвитку чи завдати шкоди їх здоров`ю. Відповідач, перешкоджаючи побаченням і повноцінному спілкуванні з синам, порушує як право дітей на їх нормальний духовний розвиток і розвиток особистості за участю двох батьків, так і його право як батька на особисте спілкування з дітьми. За таких обставин просив у судовому порядку встановити: систематичні побачення та перебування синів на території його фактичного проживання або на його розсуд без присутності матері двічі в тиждень у неділю з 14:00 до 20:00 години та понеділок з 09:00 до 20:00 години з можливістю забирати дітей з будинку матері в інший час за домовленістю з матір`ю; забезпечити щорічний спільний відпочинок з синами протягом одного тижня під час осінніх, зимових, весняних та літніх канікул, з можливістю забирати дітей з будинку місця проживання матері, без її присутності, зобов`язавши останню не чинити перешкоди у спілкуванні з дітьми; забезпечити спілкування у дні народження дітей, а також діда, бабусі і його самого кожного року з 14:00 до 20:00 години або в інший час за домовленістю з матір`ю; забезпечити необмежене спілкування дітей із ним засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав в повному обсязі. Пояснив, що лише хоче проводити час з дітьми у визначені години без ночівлі у відсутності відповідача. Шкідливих звичок не має та жодної шкоди дітям, у тому числі їх здоров`ю, не заподіє, про що готовий засвідчити у нотаріальному порядку. З 2016 року по 15 вересня 2018 року був відсутній на території України, однак у цей період допомогу дітям надавав його брат. Після приїзду в Україну упродовж останніх трьох років намагався зберегти сім`ю, допомагав чим міг, однак відповідач жити з ним не захотіла, наполягала на розлученні. Відповідач часто їздить на заробітки за кордон, тому вихованням дітей фактичної займається теща. Коли теща приїздить на базар, де він торгує, дітям завжди купує різні речі. Діти стали до нього звикати, виявляють бажання разом з ним кудись поїхати, але відповідач налаштовує їх так, що дозвілля без її участі їм разом з ним не можна проводити. Батьком старшого сина не записаний, оскільки відповідач сама не захотіла записувати дитину на його фамілію. Аліменти на цього сина не сплачує, оскільки якщо буде проводити час з дітьми без присутності відповідача, возитиме їх у різні міста на розважальні дитячі заходи, то матиме значно більші витрати, а ніж сплачуватиме аліменти. Просив встановити графік побачень з дітьми, що вказаний у позові. Відповідач [PERSON] позов визнала частково. Пояснила, що ніколи не заперечувала і нині не заперечує проти спілкування позивача з дітьми та їх спільного відпочинку у її присутності. Не згідна з тим, щоб позивач забирав дітей і проводив з ними час без її участі, оскільки з дітьми він не проживав, діти до нього не звикли, він не знає, як з ними поводитись, не знає їх забаганок, а також того, що їм можна давати і дозволяти, а що ні. Таку свою позицію обґрунтувала тим, що коли була вагітною другою дитиною, позивач поїхав на батьківщину в Узбекистан та повернувся лише через три роки. Увесь цей час вихованням та утриманням дітей займалася фактично одна, допомогу надавала її матір. Дітей часто відвідували брат та батько позивача, тому діти більш прихильні до них, а ніж до позивача як батька. Менший син на той час взагалі не знав батька. В Узбекистані позивач відбував покарання та після повернення змінився, став агресивним, у присутності дітей "піднімав на нею руку", тому діти почали його боятися. Без неї їхати з позивачем діти самі бояться. До дітей він почав приїздити та телефонувати лише з того часу, коли ця справа перебувала на розгляді суду, при цьому з нею не розмовляє. До цього часу позивач до дітей не приїздив і до старшого сина не телефонував, хоча мав його номер телефону. Для утримання дітей сама часто їздить на заробітки за кордон. Позивач сплачує аліменти лише на меншого сина. На утримання старшого сина фінансової допомоги не надає, мотивуючи тим, що на нього він не записаний. У зв`язку із цим не заперечує щодо встановлення участі у вихованні і спілкуванні зі старшим сином лише після узаконення позивачем на нього своїх батьківських прав. Щодо меншого сина, то згідна із тим, щоб позивач його забирав до себе, з ним спілкувався без її присутності після того, як син підросте, досягне шкільного віку або ж десяти років, коли буде більш самостійним, зможе до неї зателефонувати. Представник відповідача вказала, що висловлена відповідачем позиція стосовно меншого сина ґрунтується виключно на інтересах дитини та зумовлена її віковими особливостями. Дитина росла без батька в оточенні матері та її родини, тому виключення її із цього середовища може негативно вплинути на її психологічний стан. У зв`язку із цим відповідач згідна встановити позивачу побачення з меншим сином [PERSON] щосуботи кожного місяця з 12:00 години до 18:00 години у присутності матері за місцем її проживання або в іншому попередньо погодженому обома батьками місці; дозволити відвідування, прогулянки родичами дитини, у тому числі бабусею, дідусем, за попереднім погодженням з матір`ю часу відвідин, прогулянок, які проводити у її присутності за її ж місцем проживання або в іншому попередньо погодженому із нею місці. Стосовно старшого сина позивач не підтвердив свого батьківства, тому законних прав та обов`язків відносно даної дитини він не має. Вказала, що відповідач не заперечує біологічного батьківства позивача стосовно старшого сина, однак жодних дій щодо реєстрації свого батьківства він не вчиняв і не намагався цього зробити. Таку поведінку позивача пов`язує з його ухиленням від примусового матеріального утримання сина, оскільки в добровільному порядку матеріальної допомоги на нього він не надає, у додаткових витратах участі не приймає. У зв`язку із цим у цій частині заявлених вимог просила відмовити. Представник органу опіки та піклування підтримав наданий суду в порядку ст.19 СК України висновок. Аналізом доказів по справі суд встановив такі фактичні обставини. [INFO] народився [PERSON] , його батьком записаний [PERSON] , матір`ю - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Відповідно до копії актового запису про народження № 3 від 12 травня 2015 року відомості про батька [PERSON] записані за вказівкою матері згідно із ч.1 ст.135 СК України. 30 вересня 2015 року сторони зареєстрували шлюб у відділі ДРАЦС реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва серії [NUMBER] . 25 липня 2019 року за заявою [PERSON] Любомльським районним судом видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08 липня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. За позовом [PERSON] рішенням Любомльського районного суду від 29 січня 2020 року змінено спосіб і розмір стягуваних на підставі вищевказаного судового наказу аліментів на утримання сина [PERSON] з 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) на тверду грошову суму в розмірі 1200,00 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Дане рішення набрало законної сили 02 березня 2020 року. Шлюб між сторонами розірваний рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 27 квітня 2020 року, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року. 26 травня 2020 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської сільської ради розглянуто заяву позивача [PERSON] від 20 січня 2020 року про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та участі батька у її вихованні. Рішенням комісії [PERSON] рекомендовано встановити побачення з синами [PERSON] та [PERSON] кожної суботи з 10:00 до 18:00 години, у святкові дні - за попередньою домовленістю між батьками. У разі відсутності домовленості між батьками, рекомендовано звернутися до суду. Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 23 березня 2021 року щодо розв`язання спору позивачу [PERSON] рекомендовано приймати участь у вихованні та спілкуванні з синами [PERSON] та [PERSON] у такі дні: щосуботи та щонеділі з 14:00 до 19:00 години; 2-3 дні в канікулярний період за домовленістю з матір`ю; в святкові та інші дні за домовленістю між батьками. Побачення повинні відбуватися в присутності матері, в місцях культурно-розважального характеру, призначених для повноцінного відпочинку дітей або за місцем проживання матері, або за місцем проживання батька. Позивачу [PERSON] рекомендовано не порушувати графік побачень, виконувати свої батьківські обов`язки, приділяти дітям увагу і турботу, виховувати їх, матеріально утримувати. Відповідачу [PERSON] рекомендовано поважати батьківські права [PERSON] та не чинити перешкод у спілкуванні батька. Зі змісту цього висновку також встановлено, що позивач [PERSON] працює продавцем на ринку, має патент на роздрібну торгівлю з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом та взуттям. Проживає в орендованій двокімнатній квартирі спільно з братом, умови проживання задовільні, для перебування дітей наявна окрема кімната та необхідні предмети побуту. Скарги на його поведінку за місцем проживання не надходили, до адміністративної відповідальності не притягувався. Відповідач [PERSON] з двома синами проживає разом з батьками і сестрою у приватному будинку; характеризується з позитивної сторони, ввічлива, працелюбна, доброзичлива; вчасно приводить і забирає дітей із Забузького закладу дошкільної освіти "Дзвіночок", який відвідують діти; активно займається їх вихованням, стежить за успішністю, харчуванням, одягом, цікавиться життям синів у ЗДО, допомагає їм із виконанням завдань, бере активну участь у батьківських зборах. Позивач [PERSON] в останнє перебував на батьківських зборах 01 вересня 2020 року. Позивач [PERSON] у позовній заяві просить суд встановити спосіб його участі у вихованні та спілкуванні по відношенню до двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Стаття 122 СК України передбачає визначення походження дитини від матері та батька, які перебувають у шлюбі між собою, а стаття 125 СК України - походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою. За змістом ст.125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Згідно із ч.1 ст.135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. У справі встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , тобто до укладення сторонами шлюбу у встановленому порядку, а в актовому записі про його народження відомості про батька записані у відповідності до положень ч.1 ст.135 СК України за вказівкою матері. Відтак, в силу вимог ст.121 СК України на момент звернення до суду із цим позовом позивач не набув юридичних прав і обов`язків як батько стосовно [PERSON] , [INFO] , оскільки не довів свого батьківства стосовно цієї дитини у встановленому законом порядку (ст.125 СК України). Відсутність заперечень зі сторони матері дитини, відповідача [PERSON] , щодо біологічного батьківства позивача [PERSON] стосовно сина [PERSON] в межах цієї справи юридичного значення не має, оскільки згідно вимог ст.121 СК України походження дитини має бути засвідчене органом державної реєстрації актів цивільного стану. Таким чином, у задоволенні заявлених позовних вимог, які стосуються малолітнього [PERSON] , [INFO] , належить відмовити за недоведеністю наявності у позивача юридичних прав та обов`язків стосовно цієї дитини. Щодо заявлених позовних вимог стосовно малолітнього сина сторін [PERSON] , [INFO] , суд, з огляду на встановлені фактичні обставини справи та норми чинного законодавства дійшов такого висновку. За змістом ст.ст.150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У статті 158 СК України визначено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Відповідно до ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Згідно зі ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст.18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У частина 4-6 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини … обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З матеріалів справи та пояснень самого позивача судом встановлено, що він бажає піклуватися за сином [PERSON] , приймати участь у його вихованні та спілкуванні. При цьому шкідливих звичок позивач не має, є матеріально-забезпеченою людиною, має постійний дохід та належні житлові умови. Жодних обставин, які б унеможливлювали право позивача як батька на спілкування з малолітнім сином [PERSON] або ж таке спілкування перешкоджало нормальному розвитку дитини, судом по справі не встановлено. Проти побачень і спілкування позивача з сином [PERSON] не заперечує й сама відповідач. З пояснень позивача в судовому засідання судом встановлено, що спілкуватися та проводити час із сином він бажає виключно без присутності матері. Відповідач зі своєї сторони вказала на передчасність встановлення такого способу спілкування позивача з дитиною з огляду на вік дитини та її тривале зростання за відсутності батька. Орган опіки та піклування у своєму висновку також вважав необхідним проводити побачення позивача із сином у присутності матері. Вирішуючи питання способу участі позивача у спілкуванні та вихованні малолітнього сина [PERSON] , а саме у присутності чи відсутності матері, суд в першу чергу зважує на вік дитини, яка досягла лише п`яти років, а відтак враховує і її фізіологічні, моральні, психоемоційні особливості та потреби. До того ж судом встановлено, що малолітній [PERSON] народився і тривалий час (не менше як два роки шість місяців) ріс у відсутності батька. Свою відсутність на території України до 15 вересня 2018 року підтвердив й сам позивач у судовому засіданні. У позовній заяві про розірвання шлюбу, [PERSON] як позивач сам вказував, що з відповідачем [PERSON] окремо проживають з січня 2016 року. Крім цього, позивач в судовому засіданні підтвердив пояснення відповідача про те, що, уже перебуваючи в Україні, тривалий час не телефонував до відповідача і не цікавився дітьми. Позивач також підтвердив, що діти лише починають до нього звикати. Отже, наведене у своїй сукупності приводить суд до висновку, що позивач хоча і проявляє свою батьківську любов до дитини та бажає приймати участь у її житті та вихованні, однак рівень його обізнаності з особливостями, характером, емоційним станом і потребами дитини не є таким достатнім, щоб ці зустрічі і спілкування на даний час відбувалися за відсутності матері. Встановлені у справі обставини вочевидь вказують на те, що дитина має більшу прихильність і довіру до матері. У зв`язку із цим суд погоджується із висновком органу опіки та піклування та вважає необхідним встановити графік побачень та спілкування позивача, у тому числі його близькими родичами, із сином [PERSON] у присутності матері, оскільки такий спосіб спілкування на даний час буде відповідати насамперед найкращим інтересам дитини. Небажання позивача проводити час із сином у присутності відповідача ґрунтується виключно на його особистих взаємовідносинах з останньою, однак суд зазначає, що у відповідності до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, а відтак пріоритет інтересів батьків аж ніяк не може переважати інтереси дитини. Враховуючи вік малолітнього [PERSON] та ту обставину, що він відвідує дошкільний заклад освіти, суд вважає необхідним встановити позивачу систематичні побачення та спілкування з ним щосуботи та щонеділі з 14:00 години до 19:00 години у присутності матері за місцем її проживання або в іншому узгодженому з нею місці. Бажання проводити спілкування і побачення з дитиною щопонеділка позивач ні в позові, ні в судовому засіданні нічим не обґрунтував, а суд з огляду на досліджені докази не встановив. Побачення та спілкування позивача, у тому числі його близькими родичами, у день народження сина [PERSON] та в інші святкові дні також доцільно встановити з 14:00 години до 19:00 години за попереднім погодженням з матір`ю та у її присутності за місцем її проживання або в іншому узгодженому з нею місці. Доцільності у спільному відпочинку позивача із сином [PERSON] протягом одного тижня під час канікул у кожну пору року без присутності матері суд на даний час також не вбачає з тих же мотивів, що вказані вище, а відпочинок з участю матері - вважає неможливим, оскільки у такому випадку старший син [PERSON] залишиться без материнського догляду і піклування. Перешкод у необмеженому спілкуванні позивача із сином [PERSON] засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку у зручний для дитини час, судом не встановлено. Відповідач зі своєї сторони зобов`язана не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні із сином [PERSON] та завчасно попереджати його про можливість та причини змін у визначеному порядку побачень. При визначенні такого прядку участі позивача як батька у вихованні дитини суд у першу чергу виходить із найкращих інтересів дитини станом на сьогоднішній, які мають пріоритет над інтересами батьків. Такий порядок, на думку суду, не порушує та не обмежує розумного й справедливого балансу між інтересами дитини та інтересами батька, пов`язаними з реалізацією його прав та обов`язків щодо виховання дитини. При цьому суд звертає увагу на те, що у разі зміни обставин, пов`язаних із віком дитини, при наявності спору між батьками, позивач не позбавлений можливості згідно вимог ст.ст.158, 159 СК України звернутись до органу опіки та піклування або суду для встановлення іншого способу участі у вихованні дитини. Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Виходячи з наведеного, суд, встановивши фактичні обставини справи, дійшов висновку про доцільність встановлення способу участі позивача у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON] в інший спосіб і порядку, а ніж просив позивач у позові. Таким чином, судом встановлено підстави для часткового задоволення позову. З огляду на прийняте рішення судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору згідно із ч.1 ст.141 ЦПК України належить покласти на відповідача.

Outcome: partial