Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

В липні 2017 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І.Пирогова, Вінницької обласної ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог: Вінницька міська рада про визнання права користування житловим приміщенням. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що рішенням Вінницької обласної ради № 596 від 20.06.2013 року було зобов'язано ВОКЛ ім. М.І. Пирогова передати у комунальну власність територіальної громади м. Вінниці гуртожиток, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з інженерними комунікаціями та технічними пристроями. Починаючи з 2010 року, ведеться робота по підготовці гуртожитку для передачі в комунальну власність міста з подальшою приватизацією мешканцями кімнат, які вони займають. У 2002 році позивач звернулася із заявою на ім'я Вінницького міського голови щодо вирішення свого житлового питання. 19.07.2002 року вона отримала відповідь № 283 за підписом начальника управління охорони здоров'я, з якої вбачається, що з керівництвом обласної клінічної лікарні ім. Пирогова досягнуто домовленості щодо виділення [PERSON] кімнати в гуртожитку. Для подальшого питання їй було рекомендовано звернутися до головного лікаря ВОКЛ ім. Пирогова. 18.07.2002 року головний лікар Вінницької МКЛ № 1 письмово звернувся до головного лікаря ВОКЛ ім. Пирогова з проханням поселити і прописати позивача, медичну сестру маніпуляційного кабінету поліклініки № 1 та двох її малих дітей 8 та 9 років в гуртожиток медпрацівників по [ADDRESS]. 03.12.2002 року позивачу було видано ордер на вселення у даний гуртожиток [PERSON] та її дітей. Саме з того часу вона там постійно проживає, в кімнаті [ADDRESS]. Всі комунальні послуги сплачуються нею. Згідно заяви [PERSON] просила справу розглянути у її відсутність, позов підтримала. Представник Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова згідно заяви позов визнала та не заперечила проти його задоволення. Представник Вінницької обласної ради згідно заяви проти позовних вимог не заперечив. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Вінницької обласної ради № 596 від 20.06.2013 року було зобов'язано ВОКЛ ім. М.І. Пирогова передати у комунальну власність територіальної громади м. Вінниці гуртожиток, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з інженерними комунікаціями та технічними пристроями. Починаючи з 2010 року, ведеться робота по підготовці гуртожитку для передачі в комунальну власність міста з подальшою приватизацією мешканцями кімнат, які вони займають. У 2002 році позивач звернулася із заявою на ім'я Вінницького міського голови щодо вирішення свого житлового питання. 19.07.2002 року вона отримала відповідь № 283 за підписом начальника управління охорони здоров'я, з якої вбачається, що з керівництвом обласної клінічної лікарні ім. Пирогова досягнуто домовленості щодо виділення [PERSON] кімнати в гуртожитку. Для подальшого питання їй було рекомендовано звернутися до головного лікаря ВОКЛ ім. Пирогова. 18.07.2002 року головний лікар Вінницької МКЛ № 1 письмово звернувся до головного лікаря ВОКЛ ім. Пирогова з проханням поселити і прописати позивача, медичну сестру маніпуляційного кабінету поліклініки № 1 та двох її малих дітей 8 та 9 років в гуртожиток медпрацівників по [ADDRESS]. Відповідно до ордеру [NUMBER] від 03.12.2012 року [PERSON] та її діти були поселені у гуртожиток по [ADDRESS]. Відповідно до акту, складеного сусідами позивача, суд вбачає, що [PERSON] дійсно проживає за адресою: [ADDRESS]. Також, факт проживання позивача в спірного гуртожитку підтверджується особовим рахунком [NUMBER], власником якої є позивач [PERSON] Згідно зі ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно ст. 55 Основного Закону, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до преамбули Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" від 04.09.2008р. № 500-VI цей Закон регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках. Відповідно до ст. 1 ЗУ "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Статтею 2 ЗУ "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" визначено, що громадяни, на яких поширюються дія Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло шляхом приватизації житла у гуртожитку. Відповідно до п.п. 6, 14 ст. 18 вказаного Закону про права мешканців гуртожитків органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках: здійснюють володіння, використання, управління, експлуатацію переданих територіальним громадам згідно з цим Законом гуртожитків (безпосередньо чи через визначеного виконавчим органом ради управителя); укладають та розривають договори найму житла у гуртожитках, що є власністю відповідних територіальних громад. Режим проживання в гуртожитку регулюється нормами ЖК УРСР, а права та обов'язки сторін регламентуються також Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992р. № 572, та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986р. № 208. Відповідно до ст. 130 ЖК УРСР, порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЖК УРСР, громадами мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР, громадяни мають право, зокрема, на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, на підставах, передбачених законом. Крім того, таке ж право та порядок його реалізації визначено Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19.06.1992р. №2482-ХІІ, а також Законом про права мешканців гуртожитків. Відповідно до ст. 16 ЖК України, до компетенції виконавчих комітетів селищних, сільських Рад народних депутатів у галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду належить, зокрема, право здійснювати облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях, затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов; прийняття рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду Ради, затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого жилого фонду; видають ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду. Відповідно до ст. 47 Житлового кодексу України норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу. Згідно зі ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення. Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого видано ордер. Члени сім'ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть обов'язки, пов'язані з договором найму. Особи, які вселились до наймача житлового приміщення у встановленому ст. 65 ЖК України порядку, набувають рівне право користування житловим приміщенням (ст. 64 ЖК України). Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно зі статтею 3 вищевказаного Закону, місцем проживання фізичної особи вважається адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Частина 1 статті 4 Закону "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" №500-VI встановлює, що громадяни, на яких поширюються дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до Закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (2482-ХІІ) з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону про права мешканців гуртожитків громадяни, які вважають, що їх житлові права чи житлові права членів їх сімей порушені, мають право для вирішення спорів звертатися безпосередньо до суду. З огляду на вказані обставини, відповідно до приписів Законів №500-VI та №2482-ХІІ позивачі правомірно користуються вказаними житловими приміщеннями гуртожитку. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Статтею 58 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд, вважає, що позов обґрунтований, користування позивачами кімнатою 193 повністю підтверджено матеріалами справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved