Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

24.10.2018р. представник позивача [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся з позовом до суду до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 21.10.2015 р., на автодорозі Львів-Тернопіль, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля FORD MONDEO, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля MERCEDES-BENZ, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , власником якого є [PERSON] . В результаті настання дорожньо-транспортної пригоди, автомобіль MERCEDES-BENZ, д.н.з. [NUMBER] , зазнав механічних пошкоджень. У відповідності до висновку автотехнічного експертного дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди від 28.12.2017р., було встановлено, що водій автомобіля Мерседес -Бенс Спрінтер 312 [PERSON] мав технічну можливість уникнути зіткнення ДТП з моменту виїзду автомобіля FORD MONDEO, д.н.з. [NUMBER] на головну дорогу, шляхом виконання вимог п.12.4, п.12.9б ПДР України, тобто рухаючись з дотриманням швидкості режиму в населеному пункті, а також дотримуючись вимог п.10.1 ПДР України, не змінюючи напрямку руху, оскільки за таких умов виїзд автомобіля FORD MONDEO, д.н.з. [NUMBER] ,на головну дорогу з технічної точки зору не створювала для водія [PERSON] небезпеки для руху і останньому не було необхідності гальмувати та зменшувати швидкість руху автомобіля MERCEDES-BENZ, д.н.з. [NUMBER] . У зв`язку з наведеним просив стягнути з відповідача 5 000 доларів США, що еквівалентно 140 000 грн. 29.10.2020р. було змінено предмет позову та позивач просив зобов`язати відповідача передати йому річ того ж роду і такої ж якості, пошкоджену в результаті ДТП, а саме: автомобіль марки FORD MONDEO, 1996 року випуску. Ухвалою від 24.10.2018 року даний позов було залишено без руху. Ухвалою від 12.11.2018 р. відкрито провадження у справі з призначенням загального позовного провадження у цивільній справі. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти пред`явлених до нього вимог з огляду на їх безпідставність та недоведеність. Вказав на те, що строк позовної давності минув 22.10.2018р. Крім цього, постановою Золочівського районного суду Львівської області від 16.07.2017р. встановлено, що в діях [PERSON] наявний склад правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № 1706, складеного 20.05.2016р. Львівським НДІСЕ, дане ДТП сталось з вини [PERSON] . Позивач знав про існування даної постанови, оскільки був присутнім в судових засіданнях. Враховуючи наведене, просив у задоволенні позову відмовити. Також, 26.10.2020р. представником відповідача, подано заяву про стянення з [PERSON] витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 30000 грн., та представлено договір про надання правової допомоги № 6, акт виконаних робіт та квитанції АТ КБ «ПриватБанк" про проведення операцій. В судовому засіданні позивач та представник позивача просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, давши аналогічні пояснення позовної заяви. Просили суд відмовити відповідачу у стягненні витрат на правову домомогу. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Вимогам позову просив відмовити, однак стягнути з позивача в його користь судові витрати на правову домопомогу. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву про завершення розгляду справи у його відсутності. Підтримав вимоги відповідача. Заслухавши присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою судді Золочівського районного суду Львівської області від 16.01.2017 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] закрито, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, при цьому в діях [PERSON] встановлено склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Дана постанова суду була оскаржена [PERSON] до Львівського апеляційного суду Львівської області. Згідно постанови від 22.03.2017р. апеляційного суду Львівської області [PERSON] було відмовлено у поновлені строку на апеляційне оскарження постанови судді Золочівського районного суду Львівської області від 16.01.2017р. про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, щодо [PERSON] . Отже, постанова Золочівського районного суду Львівської області від 16.01.2017 набрала законної сили 27.01.2017р. Також, постановою Золочівського районного суду від 15.10.2019 р. було відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про перегляд постанови Золочівського районного суду Львівської області від 16.01.2017р. у справі № 445/19165/16-п за нововиявленими обставинами. Дана постанова була оскаржена [PERSON] , до Львівського апеляційного суду. Згідно постанови Львівського апеляційного суду від 09.12.2019р. апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Окрім цього, рішення Золочівського районного суду Львівської області від 20.06.2019 року за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) до [PERSON] про відшкодування завданої майнової шкоди, в порядку регресу, було задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь позивача 48218,49 грн. та 1762 грн судового збору. Дане рішення оскаржувалось в апеляційному порядку [PERSON] , згідно постанови Львівського апеляційного суду від 23.10.2019р. дане рішення суду залишено без змін та набрало законної сили . Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обставини звернення [PERSON] до суду встановлені та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Згідно ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 р.,№ 6, роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Докази притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності ні позивачем, ні його представником до суду не надавались, а посилання позивача на висновок судового експерта Півня В.В. від 28.12.2017р. за № 050-10/17, як на доказ вини відповідача [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, суд вважає помилковим, оскільки, згідно ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом були оглянуті матеріали справи № 445/1965/16-п, зокрема і висновок № 1706 судової автотехнічної експертизи Львівського НДІ судових експертиз від 20.05.2016 року, в якому не вказано прямої винуватості дій [PERSON] . За таких обставин, на думку суду, вимога позивача про стягнення з [PERSON] як з особи, винної у завданні йому шкоди джерелом підвищеної небезпеки, у відшкодування матеріальної шкоди внаслідок ДТП, яке мало місце 21.10.2015р., є безпідставним, а тому задоволенню не підлягає. ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 8 ЦПК України). У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено ч. 7 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Щодо вимог відповідача про стягнення витрат на правову допомогу слід зазначити наступне. Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат ,пов`язаних із розглядом справи, відносяться, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст.141 ЦПК України, розподіл судових витрат пов`язаних з розглядом справи покладаються у разі відмови на позивача. Докази щодо судових витрат подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. В матеріалах справи представлено заяву представника відповідача [PERSON] про стянення витрат на професійну правничу допомогу від 26.10.2020р., договір про надання правової допомоги № 6, акт виконаних робіт та квитанції АТ КБ «ПриватБанк" про проведення операцій. Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» п. 47, 48 також роз`яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у статті 133, статтях 137, 141 ЦПК України. Витрати на правничу допомогу, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження витрат на правничу допомогу в сумі 30000 грн. суду надано Договір про надання правової допомоги № 6 від 08.04.2019 року, додаток до договору № 1 від 08.04.2019 року та акт виконаних робіт №12 від 23.10.2020 (наданих послуг) до Договору про надання правової допомоги № 6 від 08.04.2019 року, квитанції АТ КБ "ПриватБанк" про проведення операції. З квитанцій АТ КБ "ПриватБанк" вбачається, що у період часу, а саме: 08.04.2019р., 02.09.2020р., 09.09.2020р. на карточку [PERSON] , [PERSON] відправив кошти за адвокатські послуги, загальна сума яких становить 30000 грн. У зв`язку з наведеним, суд вважає, що вимоги заяви представника відповідача [PERSON] слід задовольнити. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] . В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат не здійснюється. Разом з тим, витрати понесені відповідачем на професійну правничу допомогу, необхідно стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , оскільки статтею 133 ЦПК України, вказані витрати віднесені до витрат, пов`язаних з розглядом справи. На підставі викладеного та

Outcome: approved