Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

В серпні 2016 року до Краснолиманського міського суду Донецької області звернувся [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], із заявою про встановлення факту смерті чоловіка заявниці [PERSON]. Представник [PERSON] повідомляє, що 10.09.2015 року в м. Донецьку Донецької області помер чоловік заявниці. Заявниця отримала на підтвердження факту смерті [PERSON] лікарське свідоцтво про смерть № 214 від 10.09.2015 року, видане Республіканським онкологічним центром, м. Донецьк. [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою із зони проведення АТО та на теперішній час зареєстрована у [INFO]. 10.08.2016 року представник заявниці звертався до Краснолиманського МВ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області із заявою про реєстрацію факту смерті [PERSON], однак територіальним органом ДРАЦС було повідомлено про неможливість здійснити державну реєстрацію факту смерті фізичної особи з причини відсутності у заявниці необхідних медичних документів встановленої законодавством України форми. З огляду на це, представник заявниці [PERSON] був змушений звернутись до суду задля встановлення факту смерті чоловіка заявниці [PERSON] із заявою в порядку окремого провадження; просить встановити факт смерті фізичної особи у певний час. В судовому засіданні представник заявниці [PERSON] (а.с. 8-9,13-14) заяву окремого провадження підтримав, просив встановити факт смерті чоловіка заявниці в певному місці в певний час, навів доводи, аналогічні викладеним у поданій заяві. Заявниця [PERSON] для участі в судовому засіданні не прибула за станом здоровя , була повідомлена належним чином про дату. час та місце розгляду справи судом. Краснолиманський МВ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області було повідомлено про дату, час та місце розгляду справи судом; заінтересованою особою не направлено свого представника для участі в судовому засіданні, подана заява про розгляд справи без участі такого представника(а.с. 50); заперечень проти задоволення заяви заінтересованою особою висловлено не було. Суд, вислухавши пояснення представника заявниці, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали по справі, встановив наступні обставини і визначив відповідні до них правовідносини. Відповідно до наданого заявницею свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІІ-НО № 389977, виданого 18.11.1980 року відділом ЗАГС м. Макіївки, [PERSON] 18.11.1980 року уклала шлюб з [PERSON], після реєстрації шлюбу змінила прізвище з «Берднікова» на «Руденко» (а.с. 21). [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою із зони проведення АТО та на теперішній час зареєстрована у [INFO](а.с.12). [PERSON] народився 08.02.1957 року в м. Макіївка Донецької області, був зареєстрований за адресою [INFO], пров. 15, буд.41; мав поважний вік, з весни 2015 року страждав на онкологічне захворювання. З причини тяжкої хвороби [PERSON] помер 10.09.2015 року в м. Донецьку Донецької області, факт смерті відображено в наданому заявницею лікарському свідоцтві про смерть № 214 від 10.09.2015 року, виданому Республіканським онкологічним центром, м. Донецьк (а.с. 24). Також заявниця отримала свідоцтво про смерть [PERSON], видане 29.09.2015 року Макіївським міським відділом ЗАГС, на території, тимчасово непідконтрольній державній владі України (а.с.10). Суд не сприймає ці документі як допустимі докази з огляду на положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», але звертає увагу на їхній зміст, оскільки викладена в них інформація підтверджується іншими доказами по справі. Разом із тим, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема висновки у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey»,«Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republico f Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де,ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на території,контрольованій не визнаним на міжнародному рівні державним утворенням. Представник заявниці [PERSON] звертався до Краснолиманського МВ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 10.08.2016 року із заявою про реєстрацію факту смерті чоловіка заявниці, однак орган ДРАЦС листом від 10.08.2016 року № 1366/3.2-01-116 повідомив про неможливість здійснення реєстрації цього факту через невідповідність поданих медичних документів встановленій законодавством України формі, неможливість прийняття до розгляду документів, виданих підприємствами, установами, організаціями на тимчасово непідконтрольній українській владі території Донецької області (а.с. 10). Обставини, що на них посилається заявниця, також підтвердила допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], яка тривалий час була сусідкою померлого в м. Макіївка Донецької області, знала [PERSON] за життя особисто, брала участь в організації його поховання. Суд приймає до уваги також надані представником заявниці для огляду фотознімки з місця поховання [PERSON]А у м. Макіївка (а.с. 30-41), договори та платіжні документи, що свідчать про витрати [PERSON] на організацію поховання свого чоловіка (а.с. 26-28). Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України встановлення факту смерті особи в певний час провадиться тільки у разі неможливості органом ДРАЦС зареєструвати факт смерті; датою смерті у цих випадках є встановлена судом у рішенні дата фактичної смерті. Суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Судом встановлено, що 10.09.2015 року помер [PERSON], про що була видане лікарське свідоцтво про смерть. Загальновідомою та такою, що не потребує доказування, за змістом ст. 61 ЦПК України є обставина проведення антитерористичної операції на території Донецької області та вихід частини території області (в тому числі м. Донецька, м. Макіївки) з-під контролю державної влади України. Нормами ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначено період проведення антитерористичної операції як час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення [PERSON] національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України; визначено територію проведення антитерористичної операції як територію України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення [PERSON] національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р (зі змінами) затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в тому числі м. Донецьк, м. Макіївка. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» в районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян; на вимогу керівників учасників антитерористичної операції підприємства, установи та організації, що знаходяться в районі проведення антитерористичної операції, частково або повністю припиняють свою роботу. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їхні посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. Виходячи із засад справедливості та розумності, притаманних цивільному судочинству, суд за таких обставин вважає обґрунтованим твердження заявниці про неможливість отримання на території, тимчасово непідконтрольній українській владі, документів, що підтверджують факт смерті [PERSON], за формою, встановленою чинним законодавством України, на теперішній час з обєктивних причин. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Підрозділом 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затв. наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5 (зі змінами), передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о); фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о); лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час;повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Для встановлення смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті необхідні обставини, які свідчать про реєстрацію цієї події, а також про те, що заінтересована особа не має можливості відновити втрачені або знищені документи про це. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для заявниці [PERSON] від встановлення факту смерті її чоловіка в певний час залежить можливість належного оформлення своїх спадкових прав на нерухоме майно. За таких обставин суд дійшов висновку, що заява [PERSON] в порядку окремого провадження про встановлення факту смерті особи в певний час підлягає задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved