Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

До Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до Управління комунального майна Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, [PERSON] та [PERSON] , треті особи - Відділ реєстрації речових прав на нерухоме майно та реєстрації юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців виконавчого комітету Нікопольської міської ради, приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мігунов Сергій Олександрович та приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Максименко Ольга Володимирівна, про визнання свідоцтва про права власності на житло, договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування державної реєстрації права власності. В обґрунтування своїх вимог, пізніше уточнених, позивачка посилається на те, що [INFO] померла її та [PERSON] мати - [PERSON] . На момент своєї смерті вона була зареєстрована та мешкала за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Південнотрубним заводом 20 грудня 1993 року (зареєстрованого НМБТІ за № 930т у реєстровій книзі № 6 від 17 вересня 1996 року). Інша 1/2 частина вищевказаної квартири належала батькові [PERSON] на підставі того ж свідоцтва про право власності на житло, виданого Південнотрубним заводом 20 грудня 1993 року та зареєстрованого НМБТІ за № 930т у реєстровій книзі № 6 від 17 вересня 1996 року. За життя мати належним їй майно не розпорядилася, заповіту не залишила. На момент смерті [PERSON] , разом з нею мешкали та були зареєстровані її чоловік [PERSON] та її син [PERSON] . Після смерті матері [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом є її чоловік [PERSON] , син [PERSON] та її донька, тобто, вона (по 1/6 частині кожному). Вона звернулася до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Максименко О.В. з заявою про прийняття спадщини. [INFO] [PERSON] помер. За життя померлий розпорядився своєю власністю та склав заповіт, яким належне йому майно заповідав їй. Таким чином, вважає, що їй належить право власності на 5/6 частин квартири [ADDRESS] (1/6 частина - в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] та 4/6 частини - в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] . 02 липня 2018 року її представник за довіреністю [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Максименко О.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак, постановою від 03 липня 2018 року вих.№ 323/02-31 у видачі свідоцтва на спадщину їй було відмовлено у зв`язку з тим, що під час проведення пошуків в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно одержана Інформаційна довідка про те, що право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О. 01 липня 2016 року (за реєстровим № 437). Продавцем квартири є [PERSON] , якому право власності на вищевказану квартиру належало на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням комунального майна Нікопольської міської ради від 12 липня 2015 року та зареєстрованго в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13 квітня 2016 року. Зазначає, що її батьки [PERSON] та [PERSON] на законних підставах набули право спільної власності на квартиру [ADDRESS] та зареєстрували його належним чином. Відповідно до ст.346 ЦК України, право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі: знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності, відповідно до закону: звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. За жодною підставою (із перелічених у п.п.1-9 наведеної статті) [PERSON] та [PERSON] не втратили своє право власності на зазначену квартиру. З [PERSON] , який, нібито, приватизував квартиру у 2015 році, вона не знайома. У квартирі [ADDRESS] він ніколи не мешкав та не був зареєстрований. Натомість, її батьки [PERSON] та [PERSON] мешкали та були зареєстровані у зазначеній квартирі з 06 травня 1968 року, а брат [PERSON] - з 06 травня 1968 року і до сьогоднішнього дня. Тому, взагалі не зрозуміло, як квартира могла бути приватизована повторно на фізичну особу, не зареєстровану у ній. До того ж, від приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Максименко О.В. їй стало відомо, що на запит до Управління комунального майна Нікопольської міської ради повідомлено, що Свідоцтво про право власності на житло від 12 липня 2015 року на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] не видавалось. Тому вважає, що Свідоцтво про право власності на житло, видане Управлінням комунального майна Нікопольської міської ради 12 липня 2015 року, є недійсним, внаслідок чого договір купівлі-продажу квартири від 01 липня 2016 року також є недійсним. Таким чином, вона як власник 5/6 частин квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом та за заповітом, позбавлена свого права володіти та розпоряджатись належним їй майном. Крім цього, згідно з договором купівлі-продажу квартири від 01 липня 2016 року, відчужувана квартира оглянута покупцем, продавець повністю звільнив продану квартиру для безперешкодного користування квартирою покупцем (п.8.13). Але з покупцем [PERSON] вона також не знайома, для огляду квартири до укладення і після укладення договору він жодного разу не приходив і свої права власника не заявляв. З урахуванням наведеного, вважає можливим визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане Управлінням комунального майна Нікопольської міської ради від 12 липня 2015 року на ім`я [PERSON] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О. 01 липня 2016 року за реєстровим № 437; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] (індексний номер 30331256 від 06 липня 2016 року) та стягнути з відповідачів на її користь судовий збір в розмірі 2 466 грн. 80 коп., сплачений нею при подачі позову до суду. Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 серпня 2018 року по даній справі було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Вищевказана ухвала суду була направлена відповідачам по справі та роз`яснено, що протягом 15 календарних днів з дня отримання даної ухвали останні мають право надіслати суду та позивачу відзив на позовну заяву та всі письмові та електронні докази, висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.37-38). 22 серпня 2018 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від начальника управління комунального майна Вінтоняка Д.В. надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого зазначено наступне. 02 липня 2018 року на адресу управління надійшов запит від приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В. щодо оформлення свідоцтва про право власності, виданого 12 липня 2015 року на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Листом від 31 липня 2018 року було повідомлено приватного нотаріуса, що, згідно з Книгою обліку виданих свідоцтв про право власності на житло, свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру на ім`я [PERSON] Управлінням комунального майна Нікопольської міської ради не видавалося. Згідно даних програми «Приватизація», приватизація житла за адресою: [ADDRESS] відбувалася один раз у 1993 році; в приватизації приймали участь [PERSON] та [PERSON] , будь-яка інша інформація стосовно вищевказаної квартири відсутня. Тому, на підставі викладеного, просили прийняти рішення з урахуванням всіх обставин та наданих доказів (а.с.56-57). Відповідач [PERSON] , скориставшись своїм правом, передбаченим ст.178 ЦПК України, 12 вересня 2018 року надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого зазначив наступне. З позовними вимогами не погоджується, оскільки вважає, що набуття ним права власності на квартиру здійснювалося на законних підставах. Так, 01 липня 2016 року він набув право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О. та зареєстрованим в реєстрі за № 437, на підставі якого було зареєстровано його право власності на спірну квартиру (реєстраційний номер запису - 15259861). Позивач стверджує, що продавцем за вищезазначеним договором є [PERSON] , а право власності на квартиру йому належало на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням комунального майна Нікопольської міської ради від 12 липня 2015 року та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Однак, дане твердження не відповідає дійсності, оскільки, згідно з тексту преамбули договору вбачається, що продавцем договору є [PERSON] , а [PERSON] під час укладання договору діяв від його імені на підставі довіреності, посвідченої Другою Нікопольською державною нотаріальної конторою 14 квітня 2016 року за реєстровим № 2-435. Крім цього, під час укладання договору право власності на квартиру належало саме [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням комунального майна Нікопольської міської ради від 12 липня 2015 року та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13 квітня 2016 року. За вказану квартиру він сплатив представнику позивача [PERSON] суму в розмірі 80 000 грн. 00коп. До моменту купівлі квартири він її оглянув, квартира була в жахливому стані та будь-яких сумнівів у наявності права власності у продавця на квартиру у нього не виникало, а тому вважав, що придбав квартиру на законних підставах. Таким чином, вважає, що на законних підставах набув право власності на квартиру [ADDRESS] та вважає себе добросовісним набувачем вищевказаної квартири. Тому підстав для задоволення позову не вбачає та просить в задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.67-70). 26 жовтня 2018 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від начальника Відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно та реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців виконавчого комітету Нікопольської міської ради Малиновського О.В. надійшли пояснення, згідно яких зазначено наступне. Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 квітня 2016 року, заявником [PERSON] , згідно п.6 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень було подано заяву щодо державної реєстрації нерухомого майна (квартири [ADDRESS] ). Державним реєстратором, на підстав поданих документів, було проведено державну реєстрацію нерухомого майна. Протее, у Відділі реєстрації речових прав на нерухоме майно та реєстрації юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців виконавчого комітету Нікопольської міської ради реєстраційна справа щодо квартири [ADDRESS] , відсутня. Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, просив суд прийняти дане пояснення та приєднати до матеріалів справи (а.с.92-94). 12 травня 2020 року на адресу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , надійшли пояснення, в яких він посилається на обставини, викладенні в позовній заяві та уточненому позові. Крім цього, зазначає, що запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності попереднього відчужувача не може бути безспірним доказом добросовісного набувача. Тому, слід звернути увагу на ту обставину, що [PERSON] та [PERSON] були учасниками кількох ланцюгів щодо постійного відчуження квартир за підробленими свідоцтвами про право власності на житло, що підтверджується витягами, які містяться в матеріалах справи. Крім цього, відповідно до доказів, які містяться в матеріалах справи, [PERSON] в період з 2016 року придбав 5 квартир: 29 лютого 2016 року, 01 липня 2016 року, 14 липня 2016 року, 26 вересня 2016 року та 27 вересня 2016 року. Хоча, вищевказана особа в зазначений період працювала лише на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електрообладнання в трубо-пресовому цеху ПрАТ «Сентравіс Продакшен Юкрейн». Крім цього, з 23 лютого 2016 року [PERSON] , на підставі договору дарування, належало 11/35 частин житлового будинку [ADDRESS] . При цьому, відповідно до оскаржуваного договору купівлі-продажу, вищевказана адреса є адресою місця реєстрації [PERSON] . Таким чином, наявні обставини вважати, що відчуження квартир здійснювалось за підробленими документами разом з [PERSON] та [PERSON] . Тому, враховуючи вищевикладені обставини, вважає, що відсутні фактори, які притаманні добросовісному придбанню квартири [ADDRESS] , а [PERSON] є власником квартири лише юридично, а не фактично та не є добросовісним набувачем. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В судове засідання сторони не прибули. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги своєї довірительки підтримали і просили позов задовольнити в повному обсязі (а.с.16 т.2, 19-20 т.2). Відповідачі повідомлялись про розгляд справи належним чином судовими повістками з поштовими повідомленнями. Однак, в судове засідання не з`являлись, будь-яких заяв про відкладення або про розгляд справи у свою відсутність до суду не надали. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] - надала до суду заяву про те, що строк виданої на її ім`я довіреності сплив й інших договорів про надання юридичної допомоги у зв`язку з розглядом цивільної справи між нею та [PERSON] не укладалось (а.с.14 т.2). Треті особи - представник Відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно та реєстрації юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців виконавчого комітету Нікопольської міської ради, приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мігунов Сергій Олександрович та приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Максименко О.В. просили розгляд справи проводити у свою відсутність (а.с.184 т.1, 188 т.1, 231 т.1, 242 т.1, 245 т.1, 2 т.2, 7 т.2, 17 т.2). Згідно зі ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Справа слухалась в порядку ст.131, 223, 280 ЦПК України у відсутність відповідачів. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3 та 6 ст.203 ЦК України. Аналогічна позиція міститься в абз.1 п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року за № 9, яким передбачено, що, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Частиною 1 ст.216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Згідно ч.2 ст.2 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні", місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Виходячи з аналізу наведених вище норм та положень ч.1 і 3 статті 10 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні", сільська, селищна, міська ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами. Згідно ст.11 ч.1,2 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні", виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. Повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, управління об`єктами житлово-комунального господарства, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; в тому числі, делеговані повноваження щодо здійснення, відповідно до законодавства, контролю за належною експлуатацією та організацією обслуговування населення підприємствами житлово-комунального господарства, облік, відповідно до закону, житлового фонду, здійснення контролю за його використанням, передбачені у ст.30 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" та ст.154 ЖК України. Відповідно до ст.26 Закону України „Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у разі скасування, на підставі рішення суду, рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Як встановлено судом, [INFO] померла мати позивачки та її брата [PERSON] - [PERSON] (а.с.11 т.1). На момент своєї смерті [PERSON] була зареєстрована та мешкала за адресою: [ADDRESS] (а.с.14 т.1). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , що належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Південнотрубним заводом 20.12.1993 року (зареєстрованого НМБТІ за № 930т у реєстровій книзі № 6 від 17 вересня 1996 року) (а.с.15 т.1, 61 т.1). Інша 1/2 частина вищевказаної квартири належала батькові позивачки по справі [PERSON] на підставі того ж свідоцтва про право власності на житло, виданого Південнотрубним заводом 20.12.1993 року та зареєстрованого НМБТІ за № 930т у реєстровій книзі № 6 від 17 вересня 1996 року (а.с.15 т.1, 61 т.1). За життя спадкодавця [PERSON] належним їй майно не розпорядилася, заповіту не залишила. На момент смерті [PERSON] , разом з нею мешкали та були зареєстровані її чоловік [PERSON] та її син [PERSON] (а.с.14 т.1). Після смерті матері [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом є: чоловік [PERSON] , син [PERSON] та її донька - позивачка по справі (по 1/6 частині кожному) (а.с.12-13 т.1). [INFO] батько позивачки [PERSON] помер (а.с.17 т.1). За життя померлий розпорядився своєю власністю та склав заповіт, яким все належне йому майно заповідав позивачці по справі [PERSON] (а.с.18 т.1). Позивачка через свого представника звернулась до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Максименко О.В. з заявою про прийняття спадщини. Однак, постановою від 03.07.2018 року вих.№ 323/02-31 у видачі свідоцтва на спадщину їй було відмовлено у зв`язку з тим, що під час проведення пошуків в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно одержана Інформаційна довідка про те, що право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Мігуновим С.О. 01 липня 2016 року (за реєстровим № 437) (а.с.19 т.1). Відповідно договору купівлі - продажу квартири від 01.07.2016 року, від імені продавця квартири [PERSON] діє на підставі довіреності [PERSON] (а.с.21-22 т.1). Право власності на вищевказану квартиру належало [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням комунального майна Нікопольської міської ради від 12.07.2015 року та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.04.2016 року (а.с.21 т.1). За жодною підставою, визначеною п.п.1-9 ст.346 ЦК України, спадкодавці [PERSON] та [PERSON] не втрачали своє право власності на спірну квартиру. Продавець спірної квартири [PERSON] в спадковій квартирі [ADDRESS] ніколи не мешкав та не був зареєстрований. Натомість, спадкодавці [PERSON] та [PERSON] мешкали та були зареєстровані у зазначеній квартирі з 06.05.1968 року (а.с.14 т.1, 20 т.1). Згідно відповіді на запит приватного нотаріуса Максименко О.В., Управлінням комунального майна Нікопольської міської ради повідомлено, що Свідоцтво про право власності на житло від 12.07.2015 року на ім`я відповідача по справі [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , не видавалось (а.с.58 т.1). Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року, при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди, залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Такий висновок міститься й у правовій позиції ВСУ від 30 листопада 2016 року по справі № 6-2069цс16). З урахуванням наведеного, суд вважає за можливе позов [PERSON] задовольнити частково, визнавши недійсним Свідоцтво про право власності на житло, видане Управлінням комунального майна Нікопольської міської ради від 12 липня 2015 року на ім`я [PERSON] . В інших позовних вимогах - відмовити. Оскільки позовні вимоги частково задоволені, а позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір за подання позову в розмірі 2 466 грн. 80 коп. (2 114 грн. 40 коп. - за подання позовної заяви та 352 грн. 40 коп. - за подання заяви про забезпечення позову), то в порядку, передбаченому ст.141 ЦПК України, він підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно задоволених вимог в сумі 1 057 грн. 20 коп. (по 352 грн. 40 коп.).

Outcome: partial