Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що він неодноразово звертався до Бузівської сільської ради щодо надання йому дозволу на приватизацію земельної ділянки розміром 0,2424 га. Вказана земельна ділянка знаходиться в межах його землекористування за адресою: [ADDRESS] На даній земельній ділянці знаходиться житловий будинок, будівлі та споруди, які є його приватною власність. Після набуття зазначеного нерухомого майна, позивачем тільки здійснювались дії щодо переоформлення даної земельної ділянки, право на яку мав попередній власник (продавець за договором купівлі-продажу), вказані діє відповідним чином регламентовані нормативно- правовими актами, орган державної влади тільки фактично мав виконати визначену процедуру. Разом з тим, рішенням Бузівської сільської ради від 10.03.2016 р. № 34 з формальних, надуманих підстав заяву від 23.10.2015 р. вх. № 500 від 18.11.2015 р. з обґрунтуванням, що не відповідає чинному законодавству, не підтримано, вказано, що позивачем не було подано доказів про не використання права на безоплатну приватизацію. Заяву від 25.03.2016 р. вх. № Ф-243 від 01.04.2016 р. щодо розгляду питання про приватизацію вищевказаної земельної ділянки з врахуванням того та наданими доказами, що позивач не використав право безоплатної приватизації земельної ділянки, листом від 08.04.2016 р. № 209 Бузівська сільська рада не прийняла до розгляду. У відповіді не вказано, що є доказом не використання права безоплатної приватизації земельної ділянки у розумінні Бузівської сільської ради. Рішенням Бузівської сільської ради від 23.06.2016 р. № 46 з формальних, надуманих підстав заяву від 16.05.2016 вх. № Ф-317 від 16.05.2016 з обґрунтуванням, що не відповідає чинному законодавству, не підтримано, вказано, що позивачем не було подано доказів про не використання права на безоплатну приватизацію за межами Києва. Крім того, Рішенням Бузівської сільської ради від 07.04.2016 р. № 24, Бузівська сільська рада надала дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] 3 метою захисту свого права, недопущення передачі земельної ділянки іншій фізичній особі. отримання відповідної інформації та документів, що підтверджують право, позивач звернувся до Бузівської сільської ради із запитом на інформацію. Однак, реалізуючи гарантоване право на доступ до публічної інформація, гарантоване Конституцією України право на оскарження рішень органів місцевого самоврядування, позивач отримав стресову ситуацію, зазнав моральних страждань, приниження честі та гідності у зв'язку з отриманням неправдивої інформації. Так, на його запит на інформацію вх. від 09.09.2016 р. № Ф-34, листом від 14.09.2016 р. № 649 Бузівська сільська рада повідомила про те, що розгляд запиту продовжено на 20 робочих днів. Листом від 05.10.2016 р. № 706/1 Бузівська сільська рада повідомила позивача про те, що він має здійснити плату за надання інформації, що згідно доданої до листа квитанції становить 49 грн. 00 коп. Однак, згідно зазначеної квитанції, призначення платежу: добровільні пожертвування. Також у вказаному листі Бузівської сільської ради вказано, що: «Бузівською сільською радою встановлена плата за надання інформації у розмірі 0,1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати за виготовлення однієї сторінки копіювання або друк копій документів формату А4». У зв'язку з цим, позивач змушений був звернутися до Бузівської сільської ради із запитом на інформацію, вх. 19.10.2016 р. № Ф-42, про:розпорядження, наказ, рішення, тощо Бузівської сільської ради, яким встановлено плата за надання інформації у розмірі 0,1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати за виготовлення однієї сторінки, копіювання або друк копій документів формату А4, належним чином оформлену та підписану відповідальною посадовою особою Бузівської сільської ради квитанцію для оплати відшкодування фактичних витрат за надання інформації згідно запиту на інформацію вх. від 09.09.2016 р. № ф-34, правову підставу вимагання в «добровільних пожертвувань» згідно квитанції, що додається до листа Бузівської сільської ради від 05.10.2016 р. № 706/1. Однак, 21.10.2016 р. за № 740 Бузівська сільська рада надає прямо протилежну відповідь, ігнорує запит на інформацію, майже через два місяці Бузівська сільська рада надає відповідь на запит на інформацію вх. від 09.09.2016 р. № Ф-34. При цьому, має місце не надання інформації, неправомірна відмова в наданні інформації, тобто ігнорування вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» уже щодо запиту на інформацію вх. 19.10.2016 р. № Ф-42. У зв'язку з цим, позивач повторно був змушений звернувсь до Бузівської сільської ради з запитом на інформацію, вх. від 09.11.2016 р. № Ф-50, щодо отримання вищевказаної публічної інформації. Листом від 09.11.2016 р. № 804 Бузівська сільська рада повідомила про те, що розгляд запиту продовжено на 20 робочих днів. Тільки листом від 07.12.2016 р. № 913 Бузівська сільська рада надала йому відповідь на запит до якого додано розпорядження Бузівської сільської ради від 20.10.2016 р. № 48 «про затвердження норм витрат на викопіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію». Таким чином, незважаючи на те, що вищевказане розпорядження оформлено тільки 20.10.2016 р., і не відомо було до 20.10.2016 р. про те, чи воно буде прийнято, згідно доданої до листа від 05.10.2016 р. № 706/1 квитанції, Бузівська сільська рада повідомила про те, що він має здійснити плату. Тобто з позивача не правомірно вимагали плату за надання публічної інформації (при цьому згідно наданого рахунку «добровільні пожертвування»), не правомірно відмовляли у задоволенні запиту на публічну інформацію у зв'язку з нездійсненням оплати, а також надали недостовірну інформацію про наявність плати за надання публічної інформації. Крім того, тривале ненадання важливої для позивача інформації призвело до то, що інша фізична особа за сприяння Бузівської сільської ради оформлювала право на його земельну ділянку. Позивач відчував свою повну безправність, безсилість та натомість впевненість органа місцевого самоврядування у відсутності покарання за свої неправомірні дії, знаходився в стресовій ситуації. Загальновідомий є той факт, що у перекладі з англійської мови слово "стрес" означає "натиск, тиск, напругу". Стрес - це неспецифічна реакція організму у відповідь на несподівану та напружену ситуацію. Стресова реакція має різні прояви, ефективність діяльності різко зменшується, сімейні відносини погіршились. Позивач не може тривалий час оформити належну земельну ділянку, не міг тривалий час отримати важливу для нього інформацію для захисту свого права, у нього виник розпач. Позивач приклав занадто багато зусиль для вирішення питання отримання необхідної інформації й у результаті отримав збільшення емоційної напруги. Таким чином, у зв'язку з неотриманням важливою для нього інформації протягом тривалого часу, позивач був позбавлений можливості захисти своє право, зокрема в судовому процесі, тобто розпорядитись отриманою публічною інформацією, інша фізична особа оформлювала право користування земельною ділянкою, позивач тривалий час перебував в очікуванні, тобто нічим іншим не міг займатись, що вплинуло і на його працездатність за основним місцем роботи, тільки здійснював численну письмову переписку з Відповідачем, зазнав моральних страждань викликаних протиправною поведінкою щодо нього, приниження честі та гідності у зв'язку з отриманням неправдивої інформації. Тому позивач просив стягнути з Бузівської сільської ради моральну шкоду в розмірі 100 000 (сто тисяч) грн. Судовий збір покласти на Відповідача. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача направив до суду клопотання, згідно якого просив що у разі його неявки розгляд справи провести у його відсутності, а вимоги позову задоволити. Представник відповідача направив до суду письмову заяву згідно якої просив розгляд справи провести у його відсутності. Також представником відповідача подано до суду письмові заперечення проти позову. Суд, дослідивши матеріали прави та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звернувся до Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області із запитом від 18.10.2016 р., що був зареєстрований відповідачем 19.10.2016 р. № ф-42, щодо надання розпорядження, наказу, рішення, тощо, яким радою встановлена плата за надання інформації у розмірі 0,1 % розміру мінімальної заробітної плати за виготовлення однієї сторінки, копіювання або друк копії документів А4. 21.10.2016 р. за № 740 Бузівська сільська рада надає відповідь, за якою вказує запит на інформацію за вх. № Ф-42 що поданий 19.10.2016 р. розглянутий, та надано відповідь № 706 від 05.10.2016 р. В той же час, повідолення від 05.10.2016 р. № 706, безпосередньо стосується запиту на інформацію за вх. № Ф-34 від 09.09.2016 р. Позивач повторно був змушений звернувсь до Бузівської сільської ради з запитом на інформацію, вх. від 09.11.2016 р. № Ф-50, щодо отримання вищевказаної публічної інформації. Листом від 09.11.2016 р. № 804 Бузівська сільська рада повідомила про те, що розгляд запиту продовжено на 20 робочих днів. Листом від 07.12.2016 р. № 913 Бузівська сільська рада надала позивачу відповідь на запит до якого додано розпорядження Бузівської сільської ради від 20.10.2016 р. № 48 «про затвердження норм витрат на викопіювання або друк документів, що надаються за запитом на інформацію». 23 червня 2017 року секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, у зв'язку з ненаданням відповіді [PERSON] на його запит від 18.10.2016 р. було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно голови Бузівської сільської ради [PERSON] у зв'язку з ознаками правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною другою статті 212-3 КУпАП, а саме ненадання інформації на запит потерпілого від 18.10.2016 р. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2017 року провадження у справі відносно [PERSON] за ч. 2 ст. 212-3 КУпАП України закрито на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв'язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до приписів Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому захист прав, свобод чи інтересів осіб є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Як визначено у ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до абз.1, 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п.п. 4.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 р. № 4 у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визнаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.9 вказаної постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне ( за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого) спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У постанові Верховного Суду України від 3 грудня 2014 року по справі № 6-183цс14 зазначено, що позивач повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем. Як зазначається у Рішеннях Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі "Перна проти Італії", від 09 лютого 2007 року у справі "Білуха проти України", - в окремих випадках визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за моральну шкоду, завдану особі. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення нормальних життєвих зв'язків позивачів, вимагають від них додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена. Разом з тим, в порушення наведених норм позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем заподіяно шкоду та не доведено наявність такої шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача та вину останнього в її заподіянні. В порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України заявивши вказані вимоги, позивач не підтвердив доказами за яких обставин спричинена шкода, якими діями чи бездіяльністю завдана, чим підтверджується вина відповідача у спричиненні позивачуморальної шкоди, в чому полягають моральні страждання та з якого розрахунку позивач виходив при визначенні розміру моральної шкоди. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача з боку відповідача, а відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Враховуючи наведені обставини та

Outcome: dismissed