Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] , вказуючи, що вона з 31 серпня 1985 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] , і за час спільного проживання вони набули : - малу архітектурну форму - торговий павільйон [ADDRESS] ; - магазин з офісом по [ADDRESS] площею 61,8 кв.м.; - заклад громадського харчування "[INFO]" [ADDRESS], площа 207,3 кв.м. ; Оскільки, вона має право на 1/2 частину вищевказаного майна, а в добровільному порядку поділити зазначене майно з відповідачем не представляється можливим, звернулася до суду з позовом про його поділ. Просила визнати за нею право власності на: 1/2 частину - малої архітектурної форми - торгівельного павільйону [ADDRESS] ; 1/2 частину- магазину з офісом по [ADDRESS] , площею 61,8 кв.м., 1/2 частину - закладу громадського харчування, що знаходиться в [ADDRESS], площа 207,3 кв.м.. Підчас розгляду справи по суті позивачка уточнила заявлені нею вимоги. Просила суд постановити рішення, згідно з яким провести поділ спільного майна подружжя наступним чином. Визнати за нею право власності на 1/2 частину матеріалів конструкції малої архітектурної форми торгового павільйону [ADDRESS] ; на 1/2 частину - магазину з офісом по [ADDRESS] , площею 61,8 кв.м., та на 1/2 частину - закладу громадського харчування, що знаходиться в [ADDRESS] площею 207,3 кв.м.. Визнати за відповідачем [PERSON] право власності на : 1/2 частину матеріалів конструкції малої архітектурної форми торгового павільйону [ADDRESS] ; 1/2 частину - магазину з офісом по [ADDRESS] , площею 61,8 кв.м., 1/2 частину - закладу громадського харчування, що знаходиться в [ADDRESS] площею 207,3 кв.м.. Також, просила суд понесені по справі витрати розділити між ними порівну, а саме витрати по сплаті судового збору в сумі 5763 грн. та витрати за проведення експертиз по оцінці майна, яке підлягає поділу в сумі 4100 грн.. В судовому засіданні позивачка уточнені позовні вимоги підтримала, просила їх задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, та зазначив, що не заперечує щодо поділу магазину з офісом по [ADDRESS] , площею 61,8 кв.м. та закладу громадського харчування, що знаходиться в [ADDRESS] площею 207,3 кв.м. , а що стосується позовних вимог позивачки в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину матеріалів конструкції малої архітектурної форми торгового павільйону [ADDRESS] , зазначив, що вважає такі вимоги позивачки необґрунтованими та безпідставними, в задоволенні яких слід відмовити, оскільки торгівельний кіоск (мала архітектурна форма) є тимчасовою спорудою для провадження підприємницької діяльності, визначення якої міститься в ст. 28 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-6 «Про регулювання містобудівної діяльності» і на даний торгівельний кіоск немає правовстановлюючих документів, а тому вважає, що подільність кіоску, не може бути взята судом до уваги, оскільки поділу підлягають виключно об`єкти нерухомого майна, яким кіоск не являється, оскільки це тимчасова споруда. На думку позивачки, такі твердження відповідача є безпідставними та суперечать як матеріалам справи, так і діючому законодавству, оскільки предметом спору є не тимчасова споруда, а будівельні матеріали і роботи, які придбані під час шлюбу і використані в процесі будівництва торгівельного кіоску і які є спільною сумісною власністю подружжя. Після припинення подружніх відносин і спільного проживання вона продовжувала підприємницьку діяльність самостійно, а тому і була зареєстрована як фізична особа-підприємець і як платник єдиного податку, що підтверджено документально. Вважає, що суд при постаноленні рішенням має врахувати правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 13.06.2016 року у справі № 6-1752цс 15 «у якій зазначено, що системний аналіз статей 57, 60 та 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця (далі ФОП) може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним із подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним із подружжя. Майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів». Враховуючи, що згідно державних будівельних норм на МАФ свідоцтво на право власності не видається, а проводиться реєстрація в органах місцевого самоврядування, тобто торговоий павільйон являється об"єктом який можна перенести на інше місце або продати, а також враховуючи те, що матеріали конструкції малої архітектурної форми торгового павільйону [ADDRESS] були придбані ними під час шлюбу за спільні кошти, вважає, що вона має право на 1/2 частину цих матеріалів відповідно до положень cт. 71 СК України. Суд, вислухавши пояснення сторін, проаналізувавши зібрані по справі докази, вважає, що уточнені позовні вимоги [PERSON] слід задоволити, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст. 4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно статті 13 Цивільно-процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст. 372 Цивільного кодексу України, в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 Сімейного кодексу України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Судом встановлено, що сторони з 31 серпня 1985 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцвом про укладення шлюбу Серії [NUMBER] виданим 31 серпня 1985 року Бережанським відділом ЗАГС Тернопільської області в якому у них народилося троє синів : син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] .. За час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано: матеріали конструкції малої архітектурної форми - торгового павільйону [ADDRESS] ; магазин з офісом по [ADDRESS] , площею 61,8 кв.м.; заклад громадського харчування "[INFO]" [ADDRESS], площею 207,3 кв.м.. Все перелічене майно зареєстроване на відповідача [PERSON] . Зазначений факт підтверджується оглянутими в судовому засіданні документами: договором купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] 27 серпня 2013 року купив у [PERSON] магазин з офісом, що в [ADDRESS] ; витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданим 27.08.2013 року Бережанським ОК МБТІ; технічним паспортом закладу громадського харчування по [ADDRESS], зареєстрованим за [PERSON] від 12.05.2016 року з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер витягу: 88147154 від 26.05.2017 року про реєстрацію права власності закладу громадського харчування, об`єкту житлової нерухомості, площею 207,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] та довідкоюБережанської міської ради, Тернопільської області від 26.10.2010 року № 1945, з якої слідує, що у відповідності до рішення виконавчого комітету Бережанської міської ради від 18 жовтня 2010 року № 2075, зареєстровано малу архітектурну форму-торговий павільйон [ADDRESS] за [PERSON] ( реєстр.№ 6) Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1,2 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007р. N 11, встановлено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що перебуває в третіх осіб. Згідно п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року, яка регулює спірні питання, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Підходячи до вирішення позовних вимог позивачки про розподіл торгівельного кіоску [ADDRESS] , площею 24,9 кв.м, з урахуванням позиції відповідача, щодо неможливості його поділу, оскільки правовстановлюючих документів на нього немає, суд вважає і приходить до переконання, що оскільки спірний кіоск не є МАФ, а комплектом матеріалів для торгового павільйону з сандвіч панелей, то і поділу підлягає вказаний комплект матеріалів для торгового павільйону, який з урахуванням чинного законодавства підлягає виділенню сторонам в рівних долях. Відповідно до ст. 141 Цивільно-процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони у разі часткового задоволення позову пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд при вирішенні питання про розподіл судових витрат враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи та чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову. Крім цього, розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. А так як судом встановлено, що позивачка згідно наявних в матеріалах справи квитанцій за № 28 від 26.02.2019 року сплатила судовий збір у розмірі 5763 грн., тому Ѕ частину сплаченого нею судового збору, що становить 2881,5 грн. слід стягнути на її користь з відповідача [PERSON] . Крім цього, судом встановлено, що позивачкою понесено витрати по оцінці спірного майна в сумі 4100 грн., що підтверджується представленими позивачкою квитанціями від 29.08.2018 року та від 29.08.2018 року, чого не оспорював в судовому засіданні відповідач, в зв`язку з чим на думку суду, з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивачки Ѕ частину понесених нею витрат в сумі 2050 грн. Виходячи з вищенаведеного,

Outcome: approved