Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

Позивач 12.03.2020 року звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. 20.06.2000 року на товарній біржі «Українська» нею було укладено Договір купівлі-продажу нерухомості, а саме житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , що складається з житлового будинку - А, сараю -Б, вбиральні - В, споруди, житловою площею 15,2 кв. м. Реєстраційний номер вказаного договору № 99939 . Договір купівлі-продажу нерухомості від 20.06.2000 року було зареєстровано у Нікопольському міжміському бюро технічної інвентаризації та здійснено запис у реєстрову книгу за № 130 за реєстровим № 5 від 22.08.2000 року. 20.02.2007 року нею була приватизована земельна ділянка площею 0,100 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 20.02.2007 року. Маючи намір продати вищевказаний будинок, вона у січні 2020 року звернулася до Нікопольської міської ради із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та отримала 29.01.2020 року рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень з причини, що договір купівлі -продажу нотаріально не посвідчений, а також маються розбіжності у написанні її прізвища у поданих документах. Зазначає, що відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу, цей договір було зареєстровано на товарній біржі «Українська» та він не підлягав нотаріальному посвідченню. Крім того, дійсно, у вказаному договорі купівлі-продажу нерухомості від 20.06.2000 року її прізвище помилково зазначено як « [PERSON] » замість вірного « [PERSON] », як вказано у інших правовстановлюючих документах на даний час. Вважає, що дана помилка в написанні її імені виникла через неправильний переклад з російської мови на українську. Враховуючи викладені обставини, вона позбавлена можливості розпоряджатися належним їй майном як власник, а тому просить суд встановити факт належності їй Договору купівлі-продажу нерухомості від 20.06.2000 року, реєстраційний номер № 99939 , який зареєстровано у Нікопольському міжміському бюро технічної інвентаризації та здійснено запис у реєстрову книгу за № 130 за реєстровим № 5 від 22.08.2000 року та визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] , що складається з житлового будинку - А, сараю -Б, вбиральні - В та споруд. Ухвалою суду від 31.03.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та по справі призначено підготовче судове засідання. У підготовче судове засідання сторони не з`явилися. Позивач надала на адресу суду заяву, згідно якої просить розглядати справу без її участі, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі (а.с. 35). Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, прийняти рішення у відповідності до діючого законодавства (а.с. 36). Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутності сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України Згідно ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно ч.3, 4 ст 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Розглянувши подані документи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню на підставі на підставі ст.ст. 1216-1218,1220-1223, 1225, 1261,1268-1270 ЦК України. У судовому засідання встановлено наступне. 20.06.2000 року на товарній біржі «Українська» позивачем було укладено Договір купівлі-продажу нерухомості, а саме житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] , що складається з житлового будинку - А, сараю -Б, вбиральні - В, споруди, житловою площею 15,2 кв. м. Реєстраційний номер вказаного договору № 99939 (а.с. 7) . Договір купівлі-продажу нерухомості від 20.06.2000 року було зареєстровано у Нікопольському міжміському бюро технічної інвентаризації та здійснено запис у реєстрову книгу за № 130 за реєстровим № 5 від 22.08.2000 року. 20.02.2007 року [PERSON] була приватизована земельна ділянка площею 0,100 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 20.02.2007 року (а.с. 8). Маючи намір продати вищевказаний будинок, позивач у січні 2020 року звернулася до Нікопольської міської ради із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та отримала 29.01.2020 року рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень з причини, що договір купівлі -продажу нотаріально не посвідчений, а також маються розбіжності у написанні її прізвища у поданих документах (а.с. 14). Також судом встановлено, що згідно з паспортом № 000580115, дійсним до 29.05.2027 року та виданим Органом № 1234, прізвище позивача вказано - « [PERSON] », ім`я - « [PERSON] », по-батькові - « [PERSON] », (а.с. 16). Згідно копії довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, виданого Нікопольською об`єднаною державною податковою інспекцією від 21.03.2017 року, позивача вказано як « [PERSON] » (а.с. 16). В той же час у Договорі купівлі-продажу нерухомості від 20.06.2000 року, укладеного на товарній біржі «Українська» позивача вказано, як [PERSON] (а.с. 7). У відповідності з п. 6 ч. 1ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. За правовими позиціями Верховного Суду України щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, імя, по- батькові, місце чи час народження не відповідають записам у правовстановлюючому документі, якщо хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України, громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р. «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі прізвище, імя, по-батькові якої зазначені в документі не збігаються в свідоцтві про народження, паспорті, свідоцтві про смерть, інше. Окрім вказаних розбіжностей в написанні прізвища позивача у Договорі купівлі-продажу нерухомості від 20.06.2000 року, укладеного на товарній біржі «Українська», всі інші відомості (ім`я , по батькові) в документах співпадають з даними позивача, тому у суду не виникає сумніву той факт, що [PERSON] дійсно належить Договір купівлі-продажу нерухомості від 20.06.2000 року, укладеного на товарній біржі «Українська», реєстраційний № 99939 . Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. На виконання вимог ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР (1963 року) договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями був зареєстрований в КП „НМБТІ" та відповідні відомості про нового власника [PERSON] були внесені в технічний паспорт на житловий будинок (а. с. 9). За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно ст. 15 Закону України "Про товарні біржі" не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Реєстрація КП „НМБТІ" за [PERSON] права власності на спірний житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на червень 2000 року не суперечило чинному законодавству. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству N 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за N 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 р. за N 1952-IV право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Оскільки покупець [PERSON] повністю виконала умови договору купівлі-продажу житлового будинку, сплатила за придбане майно визначену договором суму, договір у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР був зареєстрований в КП „НМБТІ", у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, то [PERSON] на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України "Про власність" набула право власності на спірний житловий будинок з надвірними будівлями і правомірно володіє ним з дня придбання та до цього часу. На підставі викладеного, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повному обсязі.

Outcome: approved