Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

В лютому 2016 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. В направленому на адресу суду позові позивачка зазначала, що з 07 серпня 2005 року по 17 травня 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. 05 жовтня 2007 року в період перебування у шлюбі ними спільно придбано будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу, який посвідчений державним нотаріусом та зареєстровано в реєстрі, право власності було зареєстровано за відповідачем [PERSON] Після розірвання шлюбу позивачка не може знайти компромісу щодо проживання у спільному будинковолодінні, чи його розподілі, з огляду на те, що будинковолодіння придбане у період зареєстрованого шлюбу і тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, просить суд реально розділити будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] на дві рівні частини між позивачем та відповідачем, виділивши їй 1/2 частку будинковолодіння. 31 серпня 2016 року, після відновлення провадження по справі, після проведення за ухвалою суду від 01 квітня 2016 року судово-будівельної експертизи (а.с. 48, 49), позивачем уточнено позовні вимоги (а.с. 116-118) з урахуванням результатів проведеної експертизи, а саме виділивши позивачеві у власність 1/2 частку будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] відповідно до варіанту №1 висновку №27 судової будівельно-технічної експертизи від 08.06.2016 року (а.с. 73-86). В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник підтримали свої позовні вимоги, зазначені в позовній заяві та в уточнюючій позовній заяві, в повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись в своїх поясненнях на обставини, викладені у позові. Позивачка в своїх поясненнях зазначала, що гроші отримані відповідачем після продажу транспортного засобу, який позивач продав в період шлюбу, а саме в грудні 2005 року, слід вважати спільною сумісною власністю подружжя, так як договір купівлі-продажу транспортного засобу був укладений в інтересах подружжя. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнали, заперечували проти їх задоволення посилаючись на обставини зазначені у письмовому запереченні, яке долучено до матеріалів справи, також зазначали, що будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] хоча і було придбане в період перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, але придбане за особисті кошти відповідача, які він отримав після продажу транспортного засобу марки Opel Vectra, 1996 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], який буй його особистою власністю, що підтверджується датою його реєстрації на його ім'я 02.09.2003 року, що передує моменту реєстрації шлюбу з позивачкою, і який він продав з метою придбати будинковолодіння. За клопотанням відповідача та позивача було допитано в якості свідків сторони позивача: матір позивачки [PERSON], свідків сторони відповідача: матір відповідача [PERSON], дружину відповідача [PERSON], сусідку відповідача [PERSON], особу, яка придбала у відповідача автомобіль [PERSON] Суд, заслухавши пояснення позивача та відповідача, їхніх представників, допитавши свідків по справі, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] та позивачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 07 серпня 2005 року по 18 травня 2010 року, шлюб припинено в наслідок набрання чинності рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 05.05.2010 року про розірвання шлюбу (а.с. 7), після розірвання шлюбу прізвище позивачки «[PERSON]» (а.с. 7). 14 червня 2014 року позивачка зареєструвала новий шлюб, відповідно до свідоцтва про шлюб (а.с. 6) прізвище позивачки після реєстрації шлюбу «[PERSON]». В період зареєстрованого шлюбу, а саме 05 жовтня 2006 року, відповідач [PERSON] набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 05 жовтня 2006 року серія [NUMBER] (а.с. 8, 181, 182). Право власності зареєстрована за відповідачем [PERSON] 31.10.2016 року (а.с. 63). Відповідно до пункту 2 договору купівлі-продажу будинковолодіння від 05 жовтня 2006 року продаж вчинено за 21300 (двадцять одну тисячу триста) гривень (а.с. 8). Відповідач до реєстрації шлюбу з позивачкою набув у власність транспортний засіб марки Opel Vectra, 1996 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований на його ім'я 02.09.2003 року (а.с. 34). 30 листопада 2005 року автомобіль знятий з обліку для продажу, а 14 грудня 2005 року зареєстрований за громадянином [PERSON] (а.с. 34). Позивачка зареєстрована з 22 червня 2007 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5, зворотна сторона). Позивачка та відповідач від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Відповідно до довідок про доход з місця роботи відповідача [PERSON] з серпня 2005 року по вересень 2006 року відповідач отримав дохід в сумі 27489,22 (17763,84 гривень +9725,38 гривень за 14 місяців з моменту укладення шлюбу до моменту придбання спірного будинку) (а.с. 42). Середня сума доходу в розрахунку на місяць становить 1963,51 гривень (27489,22 гривень / 14 місяців). В період з моменту реєстрації шлюбу до моменту придбання будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] позивачка по справі [PERSON] не працювала та навчалася в цей час на державній формі замовлення, дана обставина не заперечується а ні позивачкою, а ні відповідачем. Після народження спільної дитини [PERSON], 03 лютого 2006 року, позивачка та відповідач отримали допомогу при народженні дитини, розмір допомоги та порядок її виплати запроваджено згідно із Законом України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" від 20.12.2005 року №3235-ІV. Одноразова виплата при народженні складає 3400 гривень. Відповідно до Порядку призначення і виплати допомоги при народженні дитини особам, застрахованим у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 квітня 2005 р. №315, допомога при народженні дитини (далі - допомога) надається особі, застрахованій у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (далі - застрахована особа), - одному з батьків дитини, усиновителю чи опікуну з метою створення належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини. Прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць: 1) у 2005 році становить 453 гривень; 2) з 01.01.2006 по 31.03.2006 року становить 483 гривні; 3) 01.04.2006 року по 30.09.2006 року становить 496 гривень. За період з серпня 2005 року по вересень 2006 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць (середня величини за 14 місяців) становить 477,85 гривень. На двох осіб 955,71 гривні. Відповідно до Закону України "Про прожитковий мінімум" від 15.07.99 р. № 966-XIV, прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Сума прожиткового мінімуму на 2005 рік встановлено Законом України "Про Державний бюджет України на 2005 рік" від 25.12.2004 р. №2285-IV. Сума прожиткового мінімуму на 2006 рік встановлено Законом України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" від 20.12.2005 р. №3235-IV. Прожитковий мінімум на одну дитину віком до 6 років в розрахунку на місяць: 1) з 01.01.2006 по 31.03.2006 року становить 400 гривень; 2) з 01.04.2006 року по 30.09.2006 року становить 410 гривень. Сума прожиткового мінімуму на 2006 рік встановлено Законом України "Про Державний бюджет Україна на 2006 рік" від 20.12.2005 р. №3235-IV. Проаналізувавши джерела накопичення коштів, які могли б бути заощаджені позивачкою та відповідачем за 14 місяців спільного проживання з моменту реєстрації шлюбу та на час придбання квартири, а саме з 07 серпня 2005 року по 05 жовтня 2006 року, суд приходить до висновку, що заробітна плата відповідача разом з коштами, які були отримані позивачкою та відповідачем від держави при народженні дитини не давали змоги для заощаджень на придбання даного об'єкту нерухомості, з огляду на те, що відповідач в середньому на місяць отримував 1963,51 гривень, із яких 20 відсотків вираховувалося, як податок на прибуток, що становить 392,70 гривень, а починаючи з дня народження дитини в розрахунку на трьох осіб прожитковий мінімум складав мінімально 1355,71 гривень (955,71 гривень на двох працездатних осіб + 400 гривень на одну дитину віком до 6 років), при врахуванні податку залишається близько 215,10 гривень на місяць, що вказує на відсутність можливості позивача та відповідача зібрати кошти у розмірі 21300,00 гривень за 14 місяців спільного проживання. Суд зазначає, що користується для розрахунків саме вартістю будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] яка зазначена в договорі купівлі-продажу (пункт 2 договору) в сумі 21300,00 гривень, і не бере до уваги показання сторін щодо іншої суми коштів переданих продавцеві, з огляду на те, що договір купівлі-продажу на момент розгляду справ в суді не визнавався недійсним, як і окремі його пункти. Крім того, суд не може погодитися з твердженням позивачки, що сума коштів, яка була отримана нею при народженні дитини є її особистими коштами, з огляду на визначення поняття "допомога при народженні дитини", яке дано в Порядку призначення і виплати допомоги при народженні дитини особам, застрахованим у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 квітня 2005 р. №315. Інших джерел надходження коштів для придбання будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] крім коштів, які були отримані відповідачем після продажу власного транспортного засобу марки Opel Vectra, 1996 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], судом не встановлено. Щодо того, що транспортний засіб марки Opel Vectra, 1996 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований на ім'я [PERSON], 02.09.2003 року, належав саме відповідачу, і був його особистою власністю, то даний факт стороною позивача не заперечується. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] у своїх показаннях наданих суду пояснив, що дійсно купив у відповідача по справі транспортний засіб марки Opel Vectra у грудні 2005 року та заплатив останньому 8000,00 доларів США, які передав відповідачу [PERSON] після перереєстрації транспортного засобу в місті Миргороді, при цьому останній говорив, що йому потрібні гроші для придбання будинку. Зважаючи, що офіційний курс гривні до долара США у жовтні 2006 року станом на 05 жовтня 2006 року (на момент придбання будинковолодіння) встановлений Національним банком становив 505,00 гривень за 100 доларів США, то суми 40400,00 (8000 доларів США * 505 гривень /100 доларів США), достатньо для придбання будинковолодіння за ціною 21300,00 гривень, яка зазначено в договорі купівлі-продажу. Заперечення сторони відповідача, що стосувалися того, що автомобіль був проданий після ДТП, що позивачка не була присутня при продажу автомобіля і не знала точної суми коштів, які отримав відповідач, а також неможливість надати відповідачем по справі до суду договір купівлі-продажу автомобіля не спростовують показання свідка, як щодо факту здійснення купівлі-продажу автомобіля, який узгоджується з інформацією наданою ТСЦ №5344 від 30.12.2015 року, за якою автомобіль марки Opel Vectra, 1996 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований на ім'я [PERSON], 02.09.2003 року, був 30 листопада 2005 року знятий з обліку для продажу та 14 грудня 2005 року зареєстрований за [PERSON], так і суми за яку було придбано автомобіль (а.с. 34). Допитані в судовому засіданні свідки, як сторони позивача так і сторони відповідача, у своїх поясненнях наданих суду, не повідомили суд про інші кошти, які отримали позивачка та відповідач за вказаний вище період, які могли б бути ними використані для придбання будинковолодіння за адресою: [ADDRESS]. Щодо показань свідка [PERSON], яка є матір'ю позивачки, що вона разом зі своїм чоловіком систематично надавала кошти для придбання квартири подружжю, то до даних показань суд ставиться критично, крім того даним свідком не вказано а ні розмір наданих коштів, а ні дати їх надання. Стороною позивача не спростовано твердження сторони відповідача про те, що саме за кошти від продажу транспортного засобу, який належав особисто відповідачу, було придбано будинковолодіння за адресою: [ADDRESS]. Суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, про застосування якого було заявлено представником відповідача, з огляду на те, що позивачка на час розгляду справи в суді зареєстрована за адресою: [ADDRESS] тобто за спірною квартирою, що вказує право позивачки користуватися спірною квартирою на час розгляду справи в суді. Стороною відповідача не надано будь-яких доказів того, що після розлучення здійснювався поділ майна, і що позивачка визнавала за відповідачем право власності на спірну квартиру, показання свідків захисту, а саме: матері відповідача [PERSON] та дружини відповідача [PERSON] з цього питання суд оцінює критично. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Зазначені вище правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 07 вересня 2016 року у справі N 6-801цс16, яка в силу статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права. З огляду на вище зазначене, суд приходить до висновку про те, що будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] придбане за особисті кошти одного із подружжя, а саме відповідача по справі [PERSON], які були отримані ним від продажу його особистого транспортного засобу в грудні 2005 року, а тому це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, а саме відповідача [PERSON] Суд не приймає до уваги твердження позивача, що майно, а саме спірне будинковолодіння придбане в інтересах сім'ї і тому воно є об'єктом права сумісної власності на підставі ч. 3 ст. 61 СК України, з огляду на те, що майно куплене за особисті кошти відповідача, так і твердження, що гроші отримані від продажу особистого майна, а саме транспортного засобу, який належав відповідачеві, є особистою сумісною власністю подружжя, отримана сума коштів є особистою власністю власника майна. Щодо твердження представника позивача, що відповідно до рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням (а.с. 181, 182) встановлено, що будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] є сумісною власністю подружжя, то суд зазначає, що даним рішенням встановлено лише обставину придбання даного будинковолодіння саме в період шлюбу, а тому без дослідження питання про те, чи є дане будинковолодіння об'єктом особистої власності, чи об'єктом спільної сумісної власності задовольнити позовні вимоги позивача неможливо, тому твердження сторони позивача про те, що даним рішенням встановлено, що спірне будинковолодіння є об'єктом спільної сумісної власності подружжя є безпідставним. Інформацію отриману судом щодо іншого майна, яке було придбане позивачкою та відповідачем під час перебування ними у зареєстрованому шлюбі, які і письмові докази, які долучено до матеріалів справи, суд не приймає до уваги з огляду не те, що вони не стосуються предмету розгляду даної справи, а сторони по справи, протягом розгляду справи не скористалися своїм правом, як щодо зміни предмету позову так і пред'явлення зустрічного позову. З огляду на вище зазначене, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача. Куруючись ст. ст. 10, 11, 27, 60, 62, 64, 208, 214, 215 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed