Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

21 жовтня 2019 року позивач [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль", приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, уточнивши свої позовні вимоги 03.02.2020 року та надавши пояснення до його уточнень 07.08.2020 року остаточно просить суд: визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса від 21 січня 2009 року; визнати дії приватних виконавців Колечко Д.М. та Притуляк В.М. неправомірними та скасувати постанови про відкриття виконавчих проваджень, стягнути судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11.02.2019 року відкрито виконавче провадження ВП № 5834845 приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. на підставі виконавчого напису від 21.01.2019 року. З даним виконавчим провадженням він не погоджується з підстав того, що виконавчий напис пред`явлено до виконання за спливом строку пред`явлення його до виконання, що визначений у межах одного року з моменту його вчинення. Отже, з огляду на те, що у випадку пропущення строку подання виконавчого напису нотаріуса до виконання стягувач не має права на поновлення пропущеного строку, а має право лише звернутись до суду з позовом про звернення стягнення в судовому порядку, чого зроблено не було, вважає, що існують усі правові підстави для задоволення його позовних вимог. 25 жовтня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження з призначенням справи до її підготовчого розгляду. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.06.2020 року, залучено в якості відповідача Акціонерне товариство «ОКСІ БАНК», код ЄДРПОУ: 09306278, адреса: м. Львів, вул. Глазова, 17, як правонаступника відповідача Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» по цивільній справі за позовною заявою цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. 10 серпня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. 27 жовтня 2020 року від відповідача приватного виконавця Колечка Д.М. надійшов відзив на позовні вимоги позивача, відповідно до якого просить суд відмовити у повному обсязі в задоволені позовних вимог позивача, розглянути справу за його відсутність, вказуючи, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, вказуючи, що згідно ч. 1 та п.1 частини 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження", виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом та цим Законом. Одним з основних засад виконавчого провадження є обов`язковість виконання рішень. Відповідно до частини першої ст. 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Відповідно до ч. 3 ст. 45 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу та виконавчим документом, заборгованості зі сплати аліментів. Пленум Вищого адміністративного суду України у своїй Постанові № 3 від 13 грудня 200 року "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби", п. 6 звернув увагу судів на те, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі. Виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання. Для застосування виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка, у разі її невиконання самостійно, виконується примусово в установленому Законом України "Про виконавче провадження" порядку. Прийнята державним виконавцем постанова про накладання штрафу на боржника не виконана самостійно, є підставою для її примусового виконання. 11 лютого 2012 року на адресу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. надійшла заява представника за довіреністю АТ "Райффайзен Банк Аваль" про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису по справі № 127, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петровим Ю.М. 21 січня 2009 року про звернення стягнення на заставлене майно - житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . Розглянувши вищевказану заяву та додані до неї документи та виконавчий напис № 127, встановивши, що осатаній повністю відповідає вимогам Закону України "Про виконавче провадження", пред`явлений за місцем виконання рішення, авансований внесок сплачено в повному обсязі, строк пред`явлення виконавчого документу до виконання не пропущено, у відповідності до положень ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України "Про виконавче провадження", приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання вищевказаного виконавчого документу ВП № 58348454 від 11 лютого 2019 року. Копія зазначеної постанови була надіслана рекомендованою поштою з повідомленням про вручення сторонам виконавчого провадження 11 лютого 2019 року за вих. № 305. Пунктом 3 вищевказаної постанови визначено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 27 798, 81 грн. Того ж дня у відповідності до ч. 1,3 ст. 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", пункту 19 Порядку виплати винагород державним виконавцем та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця, затвердженим Постановою КМУ № 643 від 08 вересня 2016 року, приватним виконавцем винесена постанова про стягнення основної винагороди у сумі 27 798, 81 грн. Також 11 лютого 2019 року винесена постанова про арешт майна боржника. Вказані постанови були отриманні [PERSON] 16 квітня 2020 року на адресу приватного виконавця від стягувача надійшла заява про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Того ж дня, приватним виконавцем винесено постанову, якою оригінал виконавчого напису по справі № 127, виданого 21 січня 2009 року повернуто до приватного нотаріуса Петрова Ю.М. та припинено чинність арештів майна боржника, скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Постанова про закінчення виконавчого провадження не оскаржена, а отже сторони виконавчого провадження погодилися з правомірністю її винесення. В подальшому, в зв`язку з невиконанням боржником у добровільному порядку виконавчого документу, постанова про стягнення з боржника основної винагороди від 11 лютого 2019 року була пред`явлена до примусового виконання приватному виконавцю виконавчого округу Одеської області Притуляку В.М. Позивач посилається в позовній заяві на норми, які втратили чинність із набуттям чинності новим Законом України "Про виконавче провадження". Позивач в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити. Інші відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причина неявки суду невідома. Суд розглядає справу за відсутність сторін, належним чином повідомлених про день та час судового розгляду справи, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно перевіривши надані докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що дійсно 21.01.2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петровим Юрієм Миколайовичем було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на заставлене майно - житловий будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 504 кв.м., що належить на праві власності [PERSON] , що є майновим поручителем [PERSON] . /л.с.9/ На підставі вказаного виконавчого напису, приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. 11.02.2019 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 5834845 з примусового виконання виконавчого напису № 127 від 21.01.2009 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Петровим Ю.М. про звернення стягнення на заставлене майно - житловий будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 504 кв.м., що належить на праві власності [PERSON] . /л.с.7-8/. Позивач не погоджується з виконавчим написом нотаріуса та вважає його таким, що не підлягає виконанню, з огляду на пропуску строку для звернення його виконання. Відповідно ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до ст. 89 Закону України «Про нотаріат», у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім`я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають, витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення, розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано; дата набрання юридичної сили; строк пред`явлення виконавчого напису до виконання. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішення справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Пунктом 8 зазначеної вище постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення. У п. 10 «Узагальнення судової практики розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснено, що однією з об`єктивних причин оскарження виконавчих написів є поверхневий підхід нотаріуса до вирішення питання про можливість вчинення виконавчого напису у кожному конкретному випадку. Поза увагою нотаріуса часто лишається те, що стягувачі, звертаючись за вчиненням виконавчого напису, необґрунтовано завищують суми своїх вимог, включаючи до їх складу всі санкції, комісії, винагороди, або звертаються про стягнення спірного боргу. Тому судами під час розгляду таких справ має бути враховано пред`явлені банками розрахунки заборгованості за кредитними договорами, суми, які зазначені у письмових вимогах та виконавчих написах нотаріусів, з`ясовано всі обставини у справі, зокрема чи є за боржником сума боргу. При цьому судам слід особливу увагу приділяти спірності сум у частині зазначення різних сум у письмовій вимозі та у виконавчому написі. Згідно з п. 2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року, № 1172 для одержання виконавчого напису про стягнення кредитної заборгованості кредитором надаються оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 05 липня 2017 року по справі № 754/9711/14-ц безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. При цьому законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, уточнивши свої позовні вимоги позивач як на підставу задоволення позову не вказував на порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і підстави неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. А вимога щодо пропуску строку для пред`явлення виконавчого напису нотаріуса до виконання не є підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню. Більш того, задавши саме вимогу про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, позивач звернувся з позовом не до нотаріуса, а до приватного виконавця та стягувача. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок. Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. За приписами статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України (2004 р.), норми якої кореспондуються зі статтею 51 ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017 р.). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. За таких обставин, прийнявши до уваги, що вимоги позивача стосуються саме обов`язків нотаріуса, що вчинив виконавчий напис, проте він не був залучений позивачем до розгляду справи у якості відповідача, а в процесі розгляду справи позивачем не заявлено клопотання про залучення співвідповідача, суд вважає, що вказане дійсно є підставою для відмови у позові. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позичальник фактично виконав в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Згідно повідомлення стягувача, заборгованість по кредитному договору, укладеному 26.02.2007 року між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль» відсутня та припинено договір іпотеки б/н, реєстровий номер 1262 від 01.03.2007 року. Відповідно до заяви представника стягувача, приватним виконавцем виконавчого округу Колечко Д.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 5834845. Позивачем заявлено вимогу про зобов`язання приватного виконавця скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження, яке вже закінчено за всіма правилами та належним виконавцем. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Так, відповідно до ч.2-3 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. 3. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Реалізуючи передбачене ст.. 64 Конституції право на судовий захист, звертаючись до суду особа в позові вказує власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Оглянувши та перевіривши усі надані позивачем в обґрунтування позовних вимог докази, судом не виявлено жодних протиправних дій відповідачів, більш того виявлено, що права позивача відновлені постановою приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження ВП № 5834845, тобто фактично між сторонами відсутній спір. З урахуванням усього вищевикладеного, а саме того, що позивачем не наведено жодної об`єктивної правової підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням звернення його до суду з позовом не до усіх належних відповідачів, та відсутності клопотання про залучення до справи в якості співвідповідача нотаріуса, який вчинив оскаржуваний виконавчий напис, прийнявши до уваги і той факт, що права позивача захищені та відновлені винесеною постановою про закінчення виконавчого провадження, таким чином загалом відсутній спір між сторонами, тому суд доходить висновку про недоцільність задоволення позовних вимог [PERSON] до Акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль", приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Outcome: dismissed