Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

Позивачка у позовній заяві просить суд надати дозвіл на тимчасове проживання її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в [ADDRESS] , в період з 01.10.2021 року по 01.10.2031 року, без згоди батька [PERSON] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка покликається на те, що вона проживає в м.Аверса Італійської Республіки вже близько 10-ти років. У 2014 році вона зустрілася з відповідачем, який також перебував в Італії на заробітках і вони почали проживати у цивільному шлюбі. [INFO] у них народився син [PERSON] , після чого їх стосунки погіршилися і відповідач повернувся в Україну, а вона з сином залишилися проживати в Італії. Згодом вона та син отримали італійські посвідчення особи, які дійсні до 2026 року. Однак, у сина 21.01.2021 року закінчився термін дії дозволу на проживання, і для того, щоб його прожовжити, йому необхідно у посольстві України в Італійській Республіці виготовити закордонний паспорт, для чого потрібна нотаріально засвідчена згода батька дитини - відповідача по справі [PERSON] на проживання їх сина за кордоном. Для вирішення даного питання в досудовому порядку, позивачка, як вона зазначає, неодноразово зверталася до відповідача, однак вийти з ним на зв`язок їй не вдалося, оскільки він, як повідомив староста села, проживає в Польщі. Позивачка також зазначає, що без продовження дозволу на проживання, її сину можуть заборонити відвідування школи, в наданні кваліфікованої медичної допомоги та в інших необхідних видах послуг, тому вона змушена за захистом порушеного права її сина звертатися в суд з даним позовом, який просить задовольнити в повному обсязі позовних вимог. Позивачка також просить стягнути при вирішенні даної справи з відповідача в її користь понесені нею судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору при поданні позову до суду. У своєму письмовому клопотанні від 09.12.2021 року позивачка просить слухати дану справу у її відсутності, на позовних вимогах наполягає, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідно до ст.211 ч.3 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Ухвалою суду 27.10.2021 року про відкриття провадження у справі відповідачу надано строк для подання відзиву на даний позов та роз`яснено наслідки його неподання без поважних причин. Відповідач [PERSON] відзиву на даний позов у визначений судом строк не подав, про поважність причин неподання відзиву суд не повідомив, в судове засідання не з`явився та не повідомив суд про причини неявки, хоча про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом розміщення 01.12.2021 року на вебсайті суду оголошення про його виклик у судове засідання 09.12.2021 року. Суд вважає, що відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин, а, тому, справу слід розглянути заочно без його участі, так як проти цього не заперечує позивачка. Відповідно до ст.178 ч.8 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Третя особа - служба у справах дітей Заліщицької міської ради Чортківського району Тернопільської області в судове засідання свого представника не направила, однак, від представника третьої особи 29.11.2021 року поступило письмове клопотання про розгляд справи у його відсутності, при вирішенні даної справи покладається на думку суду. Учасники справи в судове засідання не з`явилися, тому відповідно до положень ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що справу слід вирішити за наявними матеріалами та задовольнити позов, виходячи із наступного: У судовому засіданні встановлено, що у сторін - [PERSON] та [PERSON] [INFO] у м.Неаполь Італійської Республіки народився син [PERSON] , що стверджується витягом з актового запису про народження №363 частина І серії А від 11.02.2016 року, перекладеним з італійської мови на українську. Позивачка у позовній заяві зазначає, що син з моменту народження і по даний час проживає з нею в Італійській Республіці. Відповідач після народження сина покинув їх і повернувся в Україну. Наразі проживає в Польщі. Позивачці [PERSON] 28.11.2019 року надано дозвіл на проживання в Італійській Республіці, термін дії якого сплив 21.01.2021 року. Тип дозволу на проживання - наймана робота. Малолітньому сину сторін [PERSON] [INFO] надано дозвіл на проживання в Італійській Республіці, термін дії якого сплив 21.01.2021 року. Тип дозволу на проживання - сімейні мотиви. Позивачка зазначає, що без продовження дозволу на проживання, її сину можуть заборонити відвідування школи, в наданні кваліфікованої медичної допомоги та в інших необхідних видах послуг, чим будуть порушені права та законні інтереси малолітньої дитини. Згідно ст.7 ч.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Контитуцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно з приписами ст.150 ч.ч.2-4 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст.3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. У відповідності до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27.01.1995 року №57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України". Вищевказаною постановою передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. У відповідності до ст.313 ч.3 ЦК України фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно ст.4 ч.2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Важливою підставою для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. Вказана позиція висловлена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 р. (№628/1973/16-ц) Не зазначення даних відомостей, фактично позбавляє одного із батьків можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Таким чином, при вирішенні питання про надання згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон, у зв`язку з відсутністю згоди другого з батьків та без його супроводу, суд повинен визначати відповідний часовий проміжок перебування дитини в цій державі. Інакше, це суперечитиме рівності батьківських прав щодо виховання дитини та може бути перешкодою одному з них у здійсненні цих прав. У постанові від 12.04.2017 р. у справі №6-15цс17 Верховний Суд України указав на те, що виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Отже, виходячи з положень СК України, ЦК України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1995 р. №57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду вважає, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. (справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року). Таким чином, зважаючи що у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на перебування дитини за кордоном - в Італійській Республіці, що знайшло своє повне ствердження в судовому засіданні, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, виходячи насамперед з інтересів дитини, яка народилася в Італійській Республіці та проживає там по даний час, суд вважає за можливе задовольнити даний позов надавши дозвіл на тимчасове проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] в [ADDRESS] , в період з 01.10.2021 року по 01.10.2031 року, без згоди батька [PERSON] . Вирішуючи, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах, оскільки позивачкою належними та допустимими доказами не доведено факту умисного ненадання їй відповідачем дозволу на тимчасове проживання їх малолітнього сина за кордоном. А, тому,

Outcome: approved