Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

У вересні 2013 року позивач звернувся з даним позовом до відповідача, в якому зазначив, що 18 жовтня 2007 року між ним та АКІБ «Укрсіббанк» укладений договір про надання споживчого кредиту №11236658000, згідно якого банк зобов'язується надати позивачу кредит в іноземній валюті в сумі 30 000,00 дол. США та сплатити проценти за його користування. Процентна ставка згідно договору встановлюється в розмірі 13,4 % річних. Так в обґрунтування вимог позивач посилається на те, що в укладеному сторонами кредитному договорі не вказано про форми забезпечення кредиту, наявні форми кредитування з наявним описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язанями споживача, необхідність здійснення оцінки майна, і якщо така оцінка потрібна, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків, про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач має право отримати детальну інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування і іншу інформацію про кредит. Також позивачем вказано, що договором порушено право позивача на захист персональної інформації, в договорі комісії кредитор не надав споживачеві данні про те, які саме послуги за вказані комісії були надані позичальникові. Зазначив, що вказані комісії не можна вважати витратами позичальника при оформлені договору, оскільки такі витрати не передбачені в договорі, і суперечать законодавству, яке забороняє стягувати додаткову плату. Встановлення плати за дії, які банк здійснює в процесі кредитування, в даному випадку - надання кредитних ресурсів, є підприємницькою діяльністю, яка вводить в оману. Умови кредитного договору, по яких позичальник повинен сплатити банку окрім відсотків за користування кредитом, ще і додаткову плату - комісію, є несправедливою умовою договору. Кредитний договір містить розбіжності з розрахунком заборгованості за кредитом та процентами, який є додатком до договору. Банк штучно збільшив відсотки за кредитом на 1,6 % річних. Також спірний договір не містить істотної умови - обов'язків банку. Не має умови відповідальності банку: ні за виконання, ні за неналежне виконання банком умов договору. Договір містить ряд пунктів відповідальності тільки з боку позичальника. Окрім того, вказав що нібито АКІБ «УкрСиббанк» передав у власність ТОВ «Кей Колект» права вимоги до позивача, що виникли на підставі кредитного договору. Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд визнати недійсними кредитний договір №11236658000 від 18 жовтня 2007 року, укладений між ним та АКІБ «Укрсіббанк» недійсним. Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву з проханням про розгляд справи у його відсутність за участю його представника за довіреністю [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні заявлені позивні вимоги підтримав в повному обсязі, дав аналогічні пояснення викладені в позові, просив його задовольнити. Представник відповідача повідомлявся про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась, не сповістивши суд про причини неявки. Враховуючи те, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 жовтня 2007 року між [PERSON] та АКІБ «Укрсіббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11236658000, на підставі якого банк надав позивачу кредит в сумі 30 000,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 13.4 % річних. Вказаний договір підписано сторонами, дійсність підписів в судовому розгляді не оспорювалась. Вирішуючи заявлені позивні вимоги суд виходить з наступного, відповідності до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності із ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній форі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, ч.1 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як зазначено в п.7 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного тазастосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України. Як роз'яснив Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п.14,15, 16 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обовязок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). Відповідно до ст.1046 ЦК України, - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Особливою формою позики є кредит. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти у розмірі та на умовах, встановлених договором. Згідно зі ст.1055 ЦК кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до п.3 ст.3 та ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, № 1023-XII договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною 2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та абзацом 16 частини 1 статті 6 Закону про фінансові послуги врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а статтею 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07 грудня 2000 р. №2121-Ш - щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. Відповідно до п. "д" ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовану сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування тощо), а відповідно до ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту, право дострокового повернення кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом, інші умови, визначені законодавством. Надані суду документи свідчать про те, що при укладенні договору про надання кредиту №11236658000 від 18.10.2007 року, додаткового договору до нього №1 від 18.10.2007 року [PERSON] було проінформовано про всі його істотні умови, спосіб та терміни погашення кредиту, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів тощо, що підтверджується підписом позивача на договорі; шляхом укладення і підписання даного договору [PERSON] засвідчив, що письмово ознайомлений про всі збори, відсотки, тарифи, комісії та інші елементи вартості кредиту, визначені ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», про що засвідчив своїм підписом. При цьому суд вважає за необхідне зауважити, що ініціатором укладання кредитного договору на обраних ним умовах був сам позивач, а АТ "УкрСиббанк" лише погодився з його пропозицією, уклавши даний кредитний договір. Суд вважає посилання позивача про штучне збільшення відсотків за кредитним договором, у зв'язку з чим, інформація в самому кредитному договорі не відповідає дійсності безпідставними. Оскільки відповідно п. 1.3.2 спірного договору про надання споживчого кредиту сторони домовились, що за умови цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених ч. 1 п.9.2 договору. [PERSON] погодився з такими умовами, що вбачається з його підпису на договорі про надання споживчого кредиту. Стосовно визнання договору недійсним на підставі ст. 230 ЦК України як такого, що укладений під впливом обману та на підставі ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів" судом встановлено наступне. Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частиною 1 п. 2 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживача" передбачає, що нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману. Згідно ч.2 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживача» підприємницька діяльність є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно з п.п.7, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Стаття 18 Закону України „Про захист прав споживачів" передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень указаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Проте матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність будь-якого обману з боку банку та те, що кредитний договір, укладений між сторонами є несправедливими до позивача, тому посилання останнього в цій частині не заслуговують на увагу. Враховуючи наведене, суд вважає, що договір № 11236658000 від 18.10.2007 року, додатковий договір до нього №1 від 18.10.2007 року відповідає вимогам чинного законодавства. Умови договору не знаходяться в протиріччі з будь-якими нормативними актами, оскільки згідно зі ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позивач не скористався правом протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин відповідно до ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів". Та під час розгляду справи в суді, не надано доказів та не наведено жодних підстав на основі яких слід застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину договору № 11236658000 від 18.10.2007 року, додатковий договір до нього №1 від 18.10.2007 року. Що стосується доводів позивача про порушення відповідача, щодо не надання інформації про передачу АКІБ «УкрСиббанк» у власність ТОВ «Кей -Колект» право вимоги до нього, що виникло на підставі кредитного договору. То позивачем відповідно до положень ст.ст. 57,60 ЦПК України, щодо зобов'язання кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, при цьому доказами, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, не надано жодних доказів, які б підтверджували, факт передачі АКІБ «УкрСиббанк» у власність ТОВ «Кей -Колект» право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 11236658000 від 18.10.2007 року. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи докази по справі щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані, недоведені та безпідставні, а отже задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed