Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

26.06.2017 [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поновлення строку позовної давності, про визнання майна спільним майном подружжя, про поділ майна подружжя, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом вселення (а.с. 3-5). На виконання ухвали судді від 27.06.2017, [PERSON] 04.07.2017 надала суду виправлену позовну заяву до [PERSON] про поновлення строку позовної давності, про визнання майна спільним майном подружжя, про поділ майна поружжя, визнання права власності на ? частку квартири (а.с. 27-29). Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 14.08.2017, на підставі заяви [PERSON], позовні вимоги останньої до [PERSON] в частині поділу майна подружжя залишено без розгляду (а.с. 101-102). В судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивача [PERSON], позовні вимоги підтримали, просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засідання позовні вимоги візнав повністю, не заперечує проти задоволення позову. Вислухавши позивача, представника позивача та відповідача, дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно з*ясувавши всі обставини справи, на яких грунтуються позовні вимоги, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 20.12.2003 відділом реєстрації актів громадянського стану Краснолиманського управління юстиції Донецької області було зареєстровано шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між подружжям [PERSON] розірвано 11.03.2014 (а.с. 8). Під час перебування у шлюбі, 29.04.2005 сторони придбали нерухоме майно, а саме квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Стороною договору виступив [PERSON], тобто на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори 29.04.2005 по реєстру № 1628, відповідачу на праві власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9-11). Між [PERSON] та Краснолиманським відділенням філії "Донецького Регіонального Управління" ЗАТ КБ "ПриватБанк" було укладено договір іпотеки № DOKWGF4000001K від 20.05.2005, а [PERSON] ([PERSON]) як співвласник, давала згоду на укладення кредитного договору. Так, подружжю було надано всього 30563,00 гривень, з них 26000,00 гривень на укладання договору купівлі-продажу квартири, 4563,00 гривень на сплату страхових платежів (а.с. 12-16, 30-31). Під час перебування у шлюбі, подружжя сплачували кредит з сумісних коштів, та станом на 04.07.2014 заборгованість за договіром відсутня (а.с. 32). Сімейним законодавством України - статтєю 60 СК України передбачені підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 68 СК України передбачає, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Пункт 17 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України від 07.02.2014року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" визначає, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Враховуючи, що спірне майно набуте подружжям за час шлюбу, та між сторонами не було укладено будь-яких договорів, щодо майна, яке є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд приходить до висновку, що квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], слід визнати спільною сумісною власністю подружжя. Тобто, позовні вимоги позивача в частині визнання права спільної сумісної власності подружжя на нерухоме майно, а саме квартиру, являються обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю. При вирішенні питання про визнання права власності за [PERSON] на 1/2 частку квартири, суд виходить з наступного. Відповідно до статей 2, 6 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому одним із способів такого захисту може бути і визнання права власності. Конституцією України в статті 41 гарантовано кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності визнано непорушним. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Тому, враховуючи вимоги чинного сімейного, цивільного законодавста, а також обставини справи, а саме те, що сторони досягли згоди відносно визнання майна, а саме квартири, спільним сумісним майном подружжя, відповідач не заперечує проти задоволення позову, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею права власності на 1/2 частку спірної квартири. Відповідно до ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. оскільки до початку червня 2017 року відповідач не порушував прав [PERSON] як співвласника квартири, а остання дізналася про порушення своїх прав тільки у червні 2017 року, тобто строк позовної давності пропущений позивачем з поважних причин, тому суд вважає його поновити. Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов*язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесенні рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об*єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперд встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв*язок доказів у їх сукупністі. На підставі викладеного та

Outcome: approved