Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] та [PERSON] звернулись до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Держава Україна в особі Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування шкоди. Позивачі просять ухвалити рішення про стягнення з державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного рахунку Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, на користь кожного з позивачів по алентиновича (РНОКПП [NUMBER] , місце проживання : [ADDRESS] ) 65944,14 грн. у рахунок відшкодування майнової шкоди та 50000 грн. у рахунок компенсації моральної шкоди та стягнути судові витрати в справі за проведення оцінки майна та на професійну правничу допомогу. Позов мотивований тим, що шкода завдана необгрунтованим втручанням з боку службової особи органу державної влади при здійснення нею своїх повноважень, у право власності позивачів шляхом обмеження такого права, а невдовзі і позбавення права власності, що полягає у втраті майна позивачів речового доказу у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017020010002597 від 27.05.2017р.; невиконання службовою особою органу державної влади, що втратила речовий доказ, встановленого законом обов`язку повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість; шкода завдана нездатністю органу державної влади забезпечити зберігання речових доказів у кримінальному провадженні та незабезпеченням виконання службовою особою органу державної влади, що втратила речовий доказ, обов`язку повернути таку саму річ або відшкодувати її вартість. Позивачі власники майна, що втрачене службовою особою органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017020010002597 від 27.05.2017р. і потерпілі у цьому провадженні, яке наразі завершено ухваленням Вінницьким міським судом Вінницької області обвинувального Вироку від 23.01.2019р. у справі №127/21461/17. провадження №1- кп/127/1578/17. Вирок набрав законної сили 18.03.2018р. без вирішення у встановленому законом порядку долі речових доказів, втрачених на стадії досудового розслідування. Відповідач 1 - орган державної влади, територіальний орган виконавчої влади входить в систему органів внутрішніх справ Украини (п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Національну поліцію». Службова особа органу державної влади слідчий слідчого відділу Вінницького ВП ГУ НП у Вінницькій області старший лейтенант поліції [PERSON] , що здійснювала кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12017020010002597 від 27.05.2017р. Втрачене службовою особою Відповідача 1 майно позивачів це 10 одиниць ювелірних виробів із золота, що виявлені в ході обшуку, вилучені у викрадачів та визнані речовими доказами постановою слідчого від 01.06.2017р. про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання. Речові докази зберігались у індивідуальному сейфі слідчого [PERSON] разом з матеріалами кримінального провадження. Розмір майнової шкоди, завданої втратою майна позивача (речового доказу) становить 131 888,28 грн. і дорівнює вартості 10 одиниць таких самих речей на момент пред`явлення позову для відшкодування майнової шкоди грішми. Відповідач 2 територіальний орган Державної казначейської служби України, яка здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України, а відтак для забезпечення виконання рішення суду, Державна казначейська служба України притягується до участі у справі у якості відповідача, оскільки саме ДКС повинна провадити відшкодування шкоди за рахунок коштів державного бюджету (ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06. 2012 p. Заявлена позивачами до компенсації моральна шкода становить 100 000 грн. Відповідач 1 Головне управління Національної поліції у Вінницькій області подало відзив на позов, в якому зазначено про те, що золоті вироби як речовий доказ були вилучені з володіння позивачів для проведення експертизи їх вартості, а грошові кошти як речові докази негайно були повернуті позивачам. Слідча [PERSON] не утримувала речові докази тривалий період. Вилучення відбулось у п`ятницю перед вихідними, а в понеділок виявлено зникнення із сейфу слідчої спецпакету із речовими доказами (золотими прикрасами). До скоєння викрадення речових доказів був причетний слідчий Мельник О.М., а епізод, де [PERSON] був потерпілим, виділений в окреме кримінальне провадження, яке досі не завершене. Майнова шкода згідно із ст. ст. 1166, 1167 ЦК України відшкодовується за наявності вини. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього слідства, прокуратури або суду відшкодовується в порядку ст. 1176 ЦК України державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб, органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Інші правила відшкодування шкоди діють відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. До правовідносин можуть бути застосовані норми ст. 1174 ЦК України. Але немає рішення суду про протиправність дій слідчої [PERSON] . Спецпакет з речовими доказами знаходився в її службовому кабінеті в зачиненому сейфі. Незаконних дій слідча [PERSON] не вчинила. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» обов`язок відшкодувати шкоду покладається на державу в разі доведення вини слідчої [PERSON] . З приводу розміру майнової шкоди, то згідно з висновком експерта Вінницького відділення Київського НДІ судових експертиз, складеним в кримінальному провадженні, така вартість складає 32244,44 грн. Позивачі визначають розмір майнової шкоди з посиланням на звіт незалежної оцінки, який, на думку представника відповідача 1 відповідно до ст. 76 ЦПК України не є висновком експерта і не може бути доказом. Моральні страждання позивачів не доведені. Так, позивачі зазнали майнових збитків, але що змінилось у їх житті, чи погіршився їх стан здоров`я, чи втрачені престиж і ділова репутація суду не доведено. Відповідач 2 Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області подало відзив на позов, в якому, зокрема зазначено про те, що позивачі обгрунтовують своє право на відшкодування шкоди з посиланням на ст. ст. 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України. Відповідно до ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені положеннями ст. 1167 ЦК України. Частиною другої цієї статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала : 1) якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або випраних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. На думку представника Відповідача 2 до вищезазначених спірних правовідносин має бути застосовано норми ст. 1174 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Щодо моральної шкоди представник Відповідача 2 посилається на Постанову Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до п. 3 якої під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У постанові Верховного Суду від 10.04.2019 р. у справі №464/3789/17 зазначено про те, що моральна шкода полягає у стражданні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. В цій постанові суду зазначено про те, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. З огляду на обставини справи, факт наявності у позивачів моральної шкоди є недоведеним, адже в матеріалах справи немає жодного доказу, яким підтверджується порушення їхніх нормальних життєвих зв`язків, погіршення стану здоров`я, можливості реалізувати звички та бажання, погіршення стосунків з оточуючими. На час розгляду справи не існує жодного висновку, у тому числі судового рішення, яке б набрало законної сили, в яких встановлена протиправність дій слідчого Вінницького ВП ГУ НП у Вінницькій області Стаєнної Т.М., які б перебували у причинному зв`язку із заподіянням позивачам шкоди. Слідча [PERSON] , залишаючи спецпакет із речовими доказами, що належали позивачам, в зачиненому сейфі та кабінеті підрозділу поліції, який цілодобово охороняється працівниками чергової частини Вінницького відділу поліції не могла передбачати настання негативних наслідків та припустити викрадення зазначених речових доказів. На думку представника Відповідача 2, звіт про незалежну оцінку п`яти одиниць ювелірних виробів на суму 79000 грн., проведений на виконання договору на проведення оцінки майна від 05.08.2020 р., укладеного між [PERSON] та ТОВ «Галтекс Плюс» не є висновком експерта і не може прийматись судом як доказ. А відповідно до висновку експерта, який міститься в матеріалах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР №42017020000000290, за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи від 21.08.2017 р. Вінницького відділення Київського НДІ судових експертиз, вартість п`яти одиниць ювелірних виробів складає 32244, 44 грн. Вартість решти п`яти одиниць ювелірних виробів не можливо було встановити у зв`язку з недостатньою інформацією для ідентифікації об`єкта дослідження. Таким чином, на момент розгляду цієї справи відсутні належні докази підтвердження вартості п`яти одиниць ювелірних виробів. Представник Відповідача 2 просить відмовити в задоволенні позову повністю. В судовому засіданні представник позивачів підтримала позов, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача Головного управління Національної поліції у Вінницькій області позов не визнав, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області позов не визнала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази в справі, та оцінивши відповідно до ст. 89 ЦПК України належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Щодо обраного способу захисту порушеного права. Користуючись своїм правом, передбаченим ст. 15, пунктами 8 та 9 ч. 2 ст. 16, ст. 22, ст. 23 ЦК України, положеннями ст.ст. 8, 9, 41, 56, 124 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 p. N 3477-1V, ст. 25 Бюджетного кодексу України та ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень № 4901-VI від 05.06.2012 p., беручи до уваги правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 27.11.2019р. у справі № 242/4741/16-ц: \~ \~ \~ \~рішення \~ \~ \~ \~Європейського суду з прав людини у справі ТОВ «КД-Консалтинг» проти Росії» (№54184/11), що стосувалася зникнення речових доказів, позивачем обрано найефективніший і правильний спосіб захисту порушеного права з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що забезпечить реальне поновлення прав, за захистом яких позивач звернувся до суду, відповідно до вимог законодавства, а саме пред`явлення деліктного позову до держави в особі органів, що є відповідачами у цій справі, про відшкодування майнової та компенсацію моральної шкоди, із урахуванням особливостей, визначених ст. ст. 1173 та 1174 ЦК України. Європейський суд з прав людини з цього приводу зазначає, що у разі, коли національне законодавство передбачає декілька паралельних засобів юридичного захисту у різних галузях права, заявник не має обов`язково скористатися іншими, які головним чином, мають ту саму мету (рішення у справі «Ясінскіс проти Латвії» (Jasinskis v. Latvia), заява № 45744/08, пункт 50 від 21 грудня 2010 року). На користь того, що позивачами обрано найефективніший спосіб захисту порушеного права власності свідчить також і те, що строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогами про захист свого цивільного права або інтересу невдовзі сплине (ч. 1 ст. 256, ч. 1 ст. 257 ЦК України). Порушене право підлягає захисту. Про порушення свого права позивачі дізнались приблизно 10 липня 2017року, трирічний строк позовної давності почав свій перебіг з 11 липня 2017р. Враховуючи те, що згідно із Законом № 540-1Х від 30.03.2020 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені у т.ч. статтею 257, цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, то до початку карантину і. відповідно зупинення строку минуло 2 роки і 7 місяців строку позовної давності. Спірні правовідносини, врегульовані нормами ЦК України, Законом України «Про Національну поліцію» № 580-VII1, Наказом Міністерства внутрішніх справ від 06 липня 2017 року № 570 "Про організацію діяльності органів досудового розслідування Національної поліції України". Постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 р. № 1104 «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України» про затвердження «Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження». Вимога про відшкодування майнової шкоди та компенсацію моральної шкоди заявлена позивачами, зокрема і відповідно до положень ст. ст. 22, 23, ч. 1 ст. 1166, ч. 1 ст. 1167, ч. 6 ст. 1176, ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, частин 1 та 3 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» № 580- VIII. Обставини, якими позивачі обгрунтовують свої вимоги та докази, що підтверджують вказані обставини такі. На початку липня 2017р. від старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Вінницької області [PERSON] позивачам стало відомо про втрату слідчим слідчого відділу Вінницького ВП ГУ НП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції Стаєнною (нині Повар) Т.М. речових доказів у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12017020010002597 від 27.05.2017р.. що були виявлені, вилучені в квартирі викрадачів, визнані речовими доказами. поміщені у спецпакет Національної поліції Головного слідчого управління №4268440 та зберігались разом з матеріалами кримінального провадження у сейфі слідчого [PERSON] , що здійснювала вказане провадження. Так, 25.05.2017р. двома неповнолітніми та малолітньою особами з квартири позивачів, разом з іншим майном, були викрадені ювелірні вироби в кількості 13 одиниць. У тому числі 10 одиниць, що знаходились у червоному шовковому мішечку і були виявлені слідчим під час огляду місця події 26.05.2017р. \~ \~ \~ \~(Протокол огляду місця події від 26.06.2017 р. з фототаблицями виявлених та вилучених ювелірних виробів. Пізніше, безпосередньо у викраденому з квартири сейфі виявлено ще 3 ювелірних і вироби із золота, що теж були визнані речовими доказами та повернуті після ухвалення обвинувального вироку у справі № 127/21461/17 від 23.01.2019р. і до цього спору відношення не мають. 01.06.2017р. постановою про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання червоний мішечок для прикрас, в якому знаходились вироби із жовтого металу: ланцюжок на руку, ланцюжок на шию з підвіскою у вигляді хрестика, ланцюжок на шию, підвіску у вигляді хрестика, чотири каблучки, пара сережок та каблучка з камінням «золотий пісок» визнано речовими доказами в кримінальному провадженні №12017020010002597 від 27.05.2017 р. та зазначено таке: після проведення їх огляду передати на зберігання власнику [PERSON] , тобто позивачу 1. Але, на початку червня 2017р., після проведення огляду речових доказів, службова особа відповідача 1 слідчий Стаєнна Т.М. при здійсненні нею своїх повноважень необгрунтовано відмовила володільцю (позивачеві 1) у поверненні, зокрема, ювелірних виробів із золота, безпідставно утримала це майно, чим незаконно обмежила його у здійсненні права власності, а вже 06.06.2017р. речові докази (10 одиниць ювелірних виробів із золота) було втрачено, чим позбавила позивачів права приватної власності, непорушність якого гарантована статтею 41 Конституції України, та завдала позивачам майнової та моральної шкоди. 06.06.2017р. складено рапорт службової особи Відповідача 1 слідчого [PERSON] , яка виявила зникнення\~із службового\~сейфу двох\~спецпакетів з\~речовими доказами:\~у тому числі спецпакет №4268440, в якому знаходились речові докази по кримінальному провадженні №12017020010002597, а саме: червоний шовковий мішечок для прикрас та вироби із золота: ланцюжок на руку, ланцюжок на шию з підвіскою у вигляді хрестика, ланцюжок на шию, підвіску у вигляді хрестика, чотири каблучки, пара сережок та каблучка і камінням «золотий пісок». \~ \~ \~ \~ Вказані обставини (щодо факту втрати, дати, місця зберігання та переліку втрачених речових доказів) визнаються службовою особою Відповідача 1, так зазначено в тексті вироку у справі № 127/18010/17 від 20.11.2018р., що набрав законної сили 18.03.2019 р. і в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК не потребують доказування. Із змісту вказаного вище вироку слідує також те, що на момент втрати речових доказів у кримінальному провадженні №12017020010002597, непоодинокі випадки викрадення речових доказів з сейфів слідчих Відповідача 1 вже мали місце на початку серпня 2016 та у період з 03.06.2017 по 05.06.2017 ще два епізоди, які розслідувались у рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 120170020000000132 від 13.04.2017 за ч. 3 ст. 185 КК України, що було підслідне слідчому відділу прокуратури Вінницької області. 20 липня 2017р. позивача 1 допитали в якості потерпілого у кримінальному провадженні № 12017020000000132 від 13.04.2017 р. за ч. 3 ст. 185 КК України. Потерпілим описано 10 одиниць ювелірних виробів, які зникли з сейфа слідчого [PERSON] та вказано орієнтовну їх вартість на момент придбання, про що складено Протокол, до якого потерпілим (позивачем 1) додано 4 фото ювелірних виробів, які досить часто одягала його дружина (позивач 2), та окремо підкреслив, що набір золотий жіночий, який складається з каблучки та сережок з камінням «Авантюрин» або «золотий пісок», придбаний дідом дружини у 50 роки минулого сторіччя, що це спадщина, є ручної роботи і має антикварну цінність. Позивачам відомо, що у липні 2017р. в рамках цього ж кримінального провадження №12017020000000132 за Постановою старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Вінницької області Базелінського В.П. від 28.07.2017р. призначено судово-товарознавчу експертизу вартості вже втрачених ювелірних виробів у кількості 10 одиниць. Висновок експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи № 4551- 4560/17-21 складений 21.08.2017р. Експертом визначено ринкову вартість 5 з 10 одиниць ювелірних виробів. Наразі, ці дані про вартість не можуть братись до уваги для розрахунку майнової шкоди, виходячи з положень ст. 1192 ЦК України, тому що вказана судово-товарознавча експертиза проведена у 2017 році, і нині не доводить реальну вартість втраченого майна на момент розгляду справи. Для підтвердження об`єктивності такого доводу, позивачем для порівняння взято офіційно оприлюднені дані НБУ про закупівельну ціну на золото 585 проби у брухті, що на дату складання Висновку експерта № 4551-4560/17-21 на 21.08.2017 це 608,62 грн. за 1 грам (підстава: Розпорядження НБУ № 1268-рф від 21.08.2017р., джерело https://оId.bank.gov.иа. Тоді як на дату пред`явлення позову, закупівельна ціна на золото 585 проби у брухті на 18.09.2020р. становить 1007,38 грн. за 1 грам (підстава: Розпорядження НБУ про закупівельні ціни на дорогоцінні метали у брухті №2194- ра від 18.09.2020р.. джерело https://old.bank.gov.ua. Проте, Висновок експерта №4551-4560/17-21 містить відомості, що мають значення для справи, а саме для доведення факту відсутності законних підстав для утримання і неповернення оглянутих речових доказів володільцю якнайшвидше. Так, із змісту вступної частини вказаного Висновку експерта вбачається, що дата Постанови старшого слідчого з ОВС слідчого відділу прокуратури Вінницької області про призначення судово-товарознавчої експертизи втрачених ювелірних виробів 27.07.2017р. і свідчить про те, що до липня 2017р. питання необхідності проведення експертизи службовою особою Відповідача 1 перед слідчим суддею не ставилось, а відтак законних підстав, встановлених КПК України, для утримання майна і неповернення володільцю якнайшвидше оглянутих речових доказів, на початку червня 2017 не існувало. Із вказаного вище слідує, що має місце необгрунтоване втручання у право власності, обмеження права, а невдовзі і незаконне позбавлення позивачів власності. Наразі, кримінальне провадження № 12017020000000132, в рамках якого проводилась судово-товарознавча експертиза завершено обвинувальним вироком у справі №127/18010/17 від 20.11.2018р. стосовно слідчого СВ Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій-області, винного у викраденні речових доказів. \~ Однак,\~за епізодом\~з викрадення\~речових доказів\~у кримінальному\~провадженні №12017020010002597\~за постановою\~прокурора від\~16.08.2017\~р.\~матеріали досудового розслідування були виділені з кримінального провадження №12017020000000132 в окреме провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42016020000000290? що так само, спершу \~ \~ \~ \~було підслідне слідчому відділу прокуратури Вінницької області. З листа від 03.06.2020р. вих. В-70аз/200-2020р. за підписом начальника Вінницького відділення поліції, позивачу стало відомо, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42016020000000290 триває і досі, його здійснює слідчий Вінницького ВП ГУ НП у Вінницькій області. Положення ст. 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На розширення цього положення Конституції в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена з цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" від 23.09.1982р.). Таким чином, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21.02.1986р.). У рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014р. «East/West Alliance Limited» проти України» суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «ОСОБА 2 проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії») (п.167 рішення). Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Відповідно до ст. 41 Конституції України і п. 2 ч. 1 ст. 3. ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124). За положеннями частини третьої ст. 386 ЦК України в редакції, що діяла до 15.12.2017р. власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України). Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України). За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Майно позивача, що було втрачене службовою особою Відповідача 1 при здійсненні нею своїх повноважень належить позивачеві на праві спільної сумісної власності, відповідно до положень ч. 1 ст. 355, частин 1 та 3 ст. 368 ЦК України. Йдеться про шкоду, завдану фізичним особам внаслідок незаконної дії та бездіяльності службової особи органу Національної поліції України (Відповідача 1) при здійсненні досудового розслідування, відтак відповідно до положень частини шостої статті 1176 ЦК України така шкода відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України Згідно із ст. ст. 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини службової особи органу державної влади чи органу державної влади, а протиправність їх дій та рішень презюмується. Відповідно до частин 1 та 3 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» №580-VIII у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. Відповідно до пункту 1 розділу VI Положення про слідчі підрозділи Національної поліції України, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.07.2017 № 570, слідчий службова особа органу Національної поліції України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої КПК України, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень. Особливості статусу слідчого визначаються тим, що він, з одного боку, виступає посадовою особою відповідного правоохоронного органу, де є слідчі підрозділи, а з другого учасником кримінального провадження, тобто процесуальною фігурою. Відповідно, в організаційному розумінні статус слідчого може розглядатися як сукупність прав та обов`язків, а також вимог до слідчого як державного службовця, специфіка яких визначається законами України. Невідповідність дії та бездіяльності службової особи Відповідача 1 вимогам закону чи іншого нормативного акта, що призвели до заподіяння позивачеві майнової шкоди полягає в наступному: а) незаконна дія службової особи Відповідача 1 при здійсненні нею своїх повноважень полягає: - у необгрунтованому, а тому незаконному втручанні у право власності позивачів шляхом обмеження такого права, а саме утримання майна (речових доказів) без наявності законних підстав для цього та неповернення володільцю якнайшвидше вилученого у викрадачів, визнаного речовими доказами майна позивача: Прецедентна практика Європейського суду з прав людини підтверджує, що оскаржувані дії призвели до позбавлення заявника його майна та ненадання йому відшкодування шкоди (пункти 22 та 34), становили втручання, слід розглядати у світлі загального правила, наведеного у першому реченні першого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якого «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном» (аналогічний підхід у рішеннях у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], (Beyeler v. Italy) [GC], заява № 33202/96, пункт 106, ЄСПЛ 2000-1 та «Гладишева проти Росії» (Gladysheva v. Russia), заява № 7097/10, пункт 71, від 06 грудня 2011 року). Водночас, суд нагадує, що для дотримання статті 1 Першого протоколу до Конвенції має бути доведено, що захід, який встановив втручання, був законним, що він здійснювався «відповідно до загальних інтересів» та що існувала розумна пропорційність між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункти 108-114); - у протиправному позбавленні позивачів\~права власності, внаслідок втрати речових доказів (майна позивачів), чим порушено гарантовану статтею 41 Конституції України непорушність права власності. Доказом факту\~втрати речових\~доказів є\~насамперед рапорт\~службової особи\~ Відповідача\~1\~від 06.06.2017р.\~Вказані обставини\~(щодо\~факту втрати,\~дати,\~місця зберігання\~та переліку\~втрачених речових\~доказів)\~визнаються службовою\~особою Відповідача\~1\~(так\~зазначено в\~обвинувального вироку\~у справі\~№127/18010/17\~від 20.11.2018р.,\~що набрав\~законної сили\~18.03.2019\~р.\~(аркуш\~справи 40), тобто в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК ці факти і обставини не потребують доказування. б) незаконна бездіяльність службової особи Відповідача І при здійсненні нею своїх повноважень полягає: у незаконному невиконанні обов`язку щодо зберігання речових доказів, яке здійснюється в затвердженому Постановою КМ України від 19 листопада 2012 р. №1104 «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України» Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження (надалі- Порядок), за пунктом 8\~якого відповідальним за зберігання речових доказів у кримінальному провадженні є слідчий, який здійснює таке провадження; у невиконанні встановленого законом обов`язку, у разі втрати речового доказу повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість, що встановлений ч. 4 ст. 100 \~ \~ \~ \~КПК України. Положення ч. 4 ст. 100 КПК України повністю узгоджується з положеннями ч. 4 ст. 22 ЦК України, до того ж визначає особу, зобов`язану повернути володільцю таку саму річ чи відшкодувати її вартість без будь-яких додаткових умов. Суд визнає обґрунтованою позицію позивача про те, що втрата речових доказів стороною кримінального провадження, що зобов`язана зберігати речові докази разом з матеріалами кримінального провадження у спеціальному сейфі, є незаконною; настання наслідків за втрату речових доказів у вигляді прямої вказівки закону на обов`язок повернути таку саму річ або відшкодувати її вартість є безумовним (ч. 4 ст. 100 КПК), а покладання відповідальності за втрату речових доказів на сторону кримінального провадження, що їх втратила, наслідком вини, а тому незаконність такої бездіяльності є очевидною і не потребує окремого визнання незаконною в порядку КПК України. Аналогічний підхід\~застосовано Великою\~Палатою Верховного\~Суду у\~справі №236/893/17, постанова від 22 квітня 2019, зазначивши, що не є необхідним визнавати дії органу державної влади, з якого стягується така шкода незаконними, оскільки їх незаконність є очевидною. Невідповідність бездіяльності Відповідача 1 органу державної влади при здійсненні своїх повноважень вимогам закону чи іншого нормативного акта, що призвели до заподіяння позивачам майнової шкоди полягає у нездатності органу державної влади забезпечити зберігання речових доказів на своїй території з обмеженим доступом від злочинних посягань на власність потерпілих, зокрема, у нездатності забезпечити неухильне утримання службовою особою Відповідача 1 свого обов`язку повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість на виконання ч. 4 ст. 100 КК України. Усі обставини втрати речових доказів службовою особою Відповідача 1 при здійсненні нею своїх повноважень та позбавлення позивачів права власності були доведені до відома Відповідача 1, що вбачається із змісту показань слідчої [PERSON] , що досліджувались судом у кримінальній справі №127/18010/17 та описані у обвинувальному вироку від 20.11.2018р (аркуш справи\~38). Ален за 3 минулих роки, жодних дій для повернення замість втраченого речового доказу такої самої речі чи відшкодування її вартості, ні службовою особою Відповідача 1, ні Відповідачем 1 не вчинено. З огляду на вказане вище, Відповідачем 1 порушено положення статті 7 Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VIII, якою унормовано, що під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації. Щодо обмеження прав і свобод людини, то таке допускається виключно на підставах та в порядку, визначених Конституцією і законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції. \~ \~ \~ \~Разом з тим, позивачі як власники майна, що в якості речових доказів було втрачене службовою особою Відповідача 1, яка за законом зобов`язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість, не може реалізувати своє право отримати, замість втраченого майна, таку саму річ або відшкодування її вартості в інший спосіб, ніж пред`явивши позов до держави, адже, невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм не може призводити до порушення чи обмеження прав громадян, які наділені такими правами. Держава,\~запроваджуючи певний\~механізм правового\~регулювання відносин,\~зобов`язана\~забезпечити його\~реалізацію.\~В протилежному\~випадку всі\~негативні наслідки\~відсутності належного\~правового регулювання\~покладаються саме\~на державу\~ такий принципово новий підхід вже застосовує Верховний Суд у питанні покладення на державу, в особі відповідного органу державної влади, негативних наслідків відсутності належного правового регулювання,

Outcome: partial