Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернувся заступник керівника Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області посилаючись на те, що під час перевірки встановлено порушення вимог земельного законодавства під час відведення [PERSON] земельних ділянок для ведення фермерського господарства на території Попружнянської та Полковницької сільських рад Ставищенського району Київської області. Зокрема, наказами Головного управління Держземагентства у Київській області від 25.02.2014 року №КИ/3224284800:03:002\\00014445 та від 12.11.2014 року № 10-11871/15-14-сг відповідно надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду, розташованих на території Попружнянської та Полковницької сільських рад Ставищенського району Київської області. Орієнтований розмір земельних ділянок 10,0000 га та 21,0000 га. В подальшому, наказами Головного управління Держземагентства у Київській області затверджено документацію із землеустрою та передачі земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства [PERSON] на території Попружнянської та Полковницької сільських рад і прийнято рішення про надання в оренду останньому земельних ділянок: строком на 21 рік площею 10,00 га, кадастровий номер 3224284800:03:002:0012, відповідно до наказу № 10-1678/15-14-сг від 11.06.2014 року; строком на 49 років площею 21,0000 га, кадастровий номер 3224284600:01:001:0068 відповідно до наказу № 10-1878/15-15-сг від 27.02.2015 року. На підставі даних наказів між Головним управлінням Держземагентства у Київській області в особі начальника відділу Держземагентства у Ставищенському районі [PERSON], як уповноваженої особи, із фізичною особою [PERSON] 30.07.2014 року та 02.03.2015 року укладено договори оренди вищевказаних земельних ділянок, але без затвердження нормативної грошової оцінки відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до листа Ставищенської районної ради за №01-06/252 від 05.08.2016 року районна рада не приймала рішення про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки вказаних земельних ділянок. Вказане порушення тягне за собою неправильне нарахування та сплату податків, які надходять до місцевого бюджету. [PERSON] із заявами про отримання (придбання) у власність або оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства до Ставищенської районної державної адміністрації і до Попружнянської та Полковницької сільських рад не звертався. Державним реєстратором юридичних та фізичних осіб-підприємців Ставищенського районного управління юстиції реєстрація селянських фермерських господарств, засновником яких є [PERSON] упродовж 2014-2016 років не проводилась. [PERSON] не мав наміру після отримання спірних земельних ділянок займатись фермерським господарством, так як 25.10.2014 року уклав договір суборенди без номеру із фермерським господарством "СУЗІРЯ - ПЛЮС" щодо земельної ділянки, кадастровий номер 3224284800:03:002:0012 площею 10,00 га. Зазначений договір суборенди зареєстрований в Реєстраційній службі Ставищенського районного управління юстиції Київської області 06.11.2014 року строком на 5 років з моменту державної реєстрації права суборенди. В поданому [PERSON] у клопотанні про надання дозволу на розробку документації із землеустрою не обґрунтовано розміри вищевказаних земельних ділянок з урахуванням можливості їх обробітку, необхідність отримання такої площі земельної ділянки, не зазначено при цьому самі перспективи діяльності фермерського господарства. [PERSON] не має можливості займатися фермерським господарством, так як в останнього відсутня сільськогосподарська техніка та інші засоби для обробітку земель. Крім надання [PERSON] для ведення фермерського господарства земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території Попружнянської та Полковницької сільських рад Ставищенського району, раніше йому у користування для ведення фермерського господарства надано земельну ділянку на території Ставищенської селищної ради Ставищенського району Київської області. Спірні земельні ділянки не складають між собою та з іншими земельними ділянками, наданими [PERSON] в оренду, єдиний масив, не мають спільних (сумісних) меж. Зазначені накази Головного управління Держземагентства у Київській області прийнято з порушенням вимог земельного законодавства, а вказані договори оренди землі укладені всупереч законодавчо встановленої процедури набуття права оренди на земельні ділянки з метою ведення фермерського господарства. Прокурор просить суд: - визнати недійсними та скасувати вищевказані накази Головного управління Держземагентства у Київській області - від 25.02.2014 року та від 12.11.2014 року про надання дозволу [PERSON]Б на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду площею 10,0000 га та 21,0000 га, розташованих на території Попружнянської та Полковницької сільських рад, та вищевказані накази даного управління від 11.06.2014 року та від 27.02.2015 року про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельних ділянок для ведення фермерського господарства [PERSON]; - визнати недійсними вищевказані договори оренди землі, укладені 30.07.2014 року та 02.03.2015 року між Головним управлінням Держземагентства у Київській області та [PERSON] про надання в оренду зазначених земельних ділянок та - стягнути з відповідачів на користь Прокуратури Київської області судовий збір в сумі 2756 грн.. Прокурор в судове засідання не прибув, подав до суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та представник відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Київській області в судове засідання не прибули, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, розглянувши матеріали справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, виходячи із наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Наказами Головного управління Держземагентства у Київській області від 25.02.2014 року №КИ/3224284800:03:002\\00014445 та від 12.11.2014 року № 10-11871/15-14-сг [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду, розташованих на території, відповідно, Попружнянської та Полковницької сільських рад Ставищенського району Київської області. Орієнтований розмір земельних ділянок 10,0000 га та 21,0000 га (а. с. 14-15). Наказами Головного управління Держземагентства у Київській області затверджено документацію із землеустрою та передачі земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства [PERSON] на території Попружнянської та Полковницької сільських рад Ставищенського району Київської області і прийнято рішення про надання в оренду останньому земельних ділянок: строком на 21 рік площею 10,00 га, кадастровий номер 3224284800:03:002:0012 відповідно до наказу № 10-1678/15-14-сг від 11.06.2014 року (а. с. 16); строком на 49 років площею 21,0000 га, кадастровий номер 3224284600:01:001:0068, відповідно до наказу № 10-1878/15-15-сг від 27.02.2015 року (а. с. 17). Між Головним управлінням Держземагентства у Київській області в особі начальника відділу Держземагентства у Ставищенському районі [PERSON], як уповноваженої особи, із фізичною особою [PERSON] 30.07.2014 року та 02.03.2015 року укладено договори оренди спірних земельних ділянок без затвердження нормативної грошової оцінки (а. с. 18-21, 22-25). У п.5 цих договорів зазначено, що вартість земельних ділянок в залежності від її площі за даними про середній розмір нормативно-грошової оцінки одиниці площі ріллі по області складає: 294321,33 грн. земельної ділянки площею 10,00 га, кадастровий номер 3224284800:03:002:0012 (а. с. 18); 559477,59 грн. - земельної ділянки площею 21,0000 га, кадастровий номер 3224284600:01:001:0068 (а. с. 22). Відповідно до листа Ставищенської районної ради за №01-06/252 від 05.08.2016 року районна рада не приймала рішення про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки вищевказаних земельних ділянок площею 10,0000 га та 21,0000 га, що надані [PERSON] в оренду для ведення фермерського господарства на території Попружнянської та Полковницької сільських рад Ставищенського району (а. с. 30). [PERSON] із заявами про отримання земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства до Ставищенської районної державної адміністрації, Полковницької та Попружнянської сільських рад не звертався і ніякі рішення з цього приводу ними не приймались, що відповідно підтверджується листами № 15 від 01.02.2016 року; № 02-21/50 від 03.03.2016 року; №06-20/343 від 29.02.2016 року (а. с. 26-27, 29). Державним реєстратором Ставищенського районного управління юстиції реєстрація фермерських господарств, засновником яких є [PERSON] впродовж 2013-2016 років не проводилась (лист №25 від 14.03.2016 року) (а. с. 28). Згідно довідки державного інспектора інспекції сільського господарства в Київській області від 20.04.2015 року №20/04 за [PERSON] сільськогосподарська техніка не зареєстрована (а. с. 31). Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є обєктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Частиною 2 ст. 19 Основного Закону передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до ст. 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року № 973-IV фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Згідно Закону України «Про фермерське господарство» порядок створення фермерського господарства визначено у розділі ІІ. При цьому, у ч. 1 ст. 7 вказаного Закону визначено, що для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. У заяві зазначається: бажаний розмір і місце розташування земельної ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне отримання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Перелік документів, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві, затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. Порядок державної реєстрації фермерського господарства визначено у ст. 8 зазначеного Закону згідно якої, після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб. Із ст. ст. 89, 91, 92 ЦК України та ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" вбачається, що державна реєстрація юридичних осіб це засвідчення факту створення юридичної особи, після чого виникає цивільна правоздатність юридичної особи. Статтею 13 Закону України "Про оцінку земель" від 11 грудня 2003 року N 1378-IV передбачено обовязкове проведення грошової оцінки земельних ділянок у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. За змістом статей 92, 95 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Частиною 1 ст. 116 Земельного кодексу України (далі по тексту ЗК України) передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України\~центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Частиною 3 ст. 123 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Статтею 123 ЗК України передбачено загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу. Згідно із вимогами ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. При цьому, у ч. 2 вказаної статті визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Водночас у частині 3 даної статті зазначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. До земельних ділянок державної чи комунальної власності, які згідно ч. 2 ст. 134 Земельного кодексу України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) є такі, що надаються громадянам для ведення фермерського господарства. Згідно з частиною 2 статті 134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної або комунальної власності або права на них, зокрема у разі передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що при вирішенні позовних вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягають правила надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, згідно із статтею 7 Закону № 973-IV, як спеціального по відношенню до статті 123 ЗК України. Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 Закону № 973-IV заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити комплекс передбачених частиною першою статті 7 Закону № 973-IV умов і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на розгляд суду спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і умовам, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів. За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. У протилежному випадку відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 03 лютого 2016 року, справа № 6-2902цс15, яка, з урахуванням ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування. Відповідно до ч. 1 ст. 31 ЗК України землі фермерського господарства можуть складатися із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу, зокрема, щодо відповідності змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства; наявності у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; вільного і відповідного внутрішній волі волевиявлення учасника правочину, тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" названо перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК. До них відносяться і такі, правочини що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами тощо. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно зі ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно до вимог частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно із ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Виходячи із змісту рішення Конституційного Суду України у справі №3-рп/99 від 08.04.1999 поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обовязок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до ст. ст. 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Пункт 4 вказаного рішення Конституційного Суду України передбачає, що інтереси держави можуть збігатись повністю, частково або не збігатись зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в її діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. В даному випадку порушуються інтереси держави, оскільки незаконне прийняття оскаржуваних наказів суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 ЗК України. Враховуючи те, що відповідно до статті 188 ЗК України державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснюється відповідно до закону. А згідно із ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 № 459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» є Держсільгоспінспекція України. Водночас законодавством не передбачено повноважень щодо звернення центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, до суду про визнання незаконними (надійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення з чужого незаконного володіння. Не передбачено таких повноважень і Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України від 13.04.2011 № 459/2011. Зважаючи на викладене та враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду з цивільним позовом, суд вважає, що прокурор обґрунтовано пред'явив цей позов у інтересах держави як позивач. За положеннями ст.ст. 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, ст.ст. 11, 16, 167, 169, 374 Цивільного кодексу України, ст. ст. 80, 83, 84, 123, 124 Земельного кодексу України органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної власності (надання земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок комунальної власності тощо) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок. Як встановлено вище, [PERSON] в порушення вимог ст. 7 ЗУ "Про фермерське господарство" із заявами про отримання (придбання) у власність або оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства до Ставищенської районної державної адміністрації, Попружнянської та Полковницької сільських рад не звертався, державним реєстратором Ставищенського районного управління юстиції реєстрація фермерських господарств, засновником яких є [PERSON], упродовж 2013-2016 років не проводилась, останній не має можливості займатися фермерським господарством, так, як в нього відсутня сільськогосподарська техніка та інші засоби для обробітку земель, спірні земельні ділянки не складають між собою та з іншими земельними ділянками, наданими [PERSON] в оренду, єдиний масив, не мають спільних (сумісних) меж; районна рада не приймала рішення про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки спірних земельних ділянок. За таких обставин, суд дійшов висновку про недотримання вимог ст. ст. 7, 8 Закону № 973-IV "Про фермерське господарство", ст. ст. 116, 123 ЗК України при наданні [PERSON] спірних земельних ділянок без відповідного погодження та дозволу органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування та з формальним підходом до вирішення відповідних заяв (клопотань) [PERSON], а отже вважає, що оспорювані накази ГУ Держземагентства у Київській області від 25.02.2014 року та від 12.11.2014 року про надання дозволу [PERSON]Б на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду та накази вказаного відповідача від 11.06.2014 року і від 27.02.2015 року про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельних ділянок для ведення фермерського господарства [PERSON] на території Попружнянської та Полковницької сільських рад прийняті з грубим порушенням чинного законодавства України і їх слід визнати недійсними та скасувати; вищевказані оспорювані договори оренди землі укладені 30.07.2014 року та 02.03.2015 року між відповідачами слід визнати недійсними. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та Головного управління Держгеокадастру в Київській області на користь спеціального фонду Державного бюджету України слід стягнути судовий збір в сумі 1378 грн., з кожного.

Outcome: approved