Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

В березні 2015 року [PERSON], [PERSON] і [PERSON] звернулися в суд з позовом до Козятинської міської ради (третіми особами без самостійних вимог на стороні відповідача позивачі зазначили [PERSON] і [PERSON]) про визнання частково незаконним рішення виконавчого комітету №88 від 28 лютого 2002 року в частині передачі квартири [ADDRESS], у власність позивачам та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, виданого Козятинською міською радою 07 березня 2002 року, в частині належності на праві власності позивачам по 1/5 частині вищевказаної квартири. В обґрунтування позовних вимог позивачі вказали в позовній заяві, що у 1985 році їхній батько, згідно рішення виконкому Козятинської міської ради отримав 4-х кімнатну квартиру, загальною площею 80,6 кв.м, [ADDRESS]. В тому ж році батько та мати були зареєстровані в у вказаній квартирі та проживають в ній по теперішній час. Він, [PERSON], та його брати [PERSON] та [PERSON] проживали разом з батьками, хоча не були прописані в даній квартирі до 2000 року. Уповноваженим власником квартири був визначений [PERSON]. Він, [PERSON], був зареєстрований за вказаною адресою лише в серпні 2000 році, після закінчення навчання в м. Одеса і повернення в м. Козятин. 26 серпня 2000 року він одружився зі [PERSON], та відразу переїхав жити до її батьків в квартиру, що [ADDRESS], де проживав до 2005 року, але оставався зареєстрованим за вищевказаною адресою (в квартирі батьків), хоча в домовій книзі запису про прописку немає. В 2002 році він знаходився на навчанні в м. Києві. У 2005 році він отримав квартиру, що [ADDRESS], де був зареєстрований і проживав з сім'єю до вересня 2014 року, а в квартирі [ADDRESS] в м. Козятин не проживає з 2000 року. Тому, про сам факт приватизації квартири, він взагалі не знав. У січні 2015 року, коли він звернувся до КП "Козятинське міське бюро технічної інвентаризації" за довідкою, то дізнався, що є співвласником 1\\5 частки квартири [ADDRESS]. Право спільної часткової власності на зазначену нерухомість виникло у нього на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 7 березня 2002 року відповідно до рішення виконавчого комітету Козятинської міської ради Вінницької області № 88 від 28.02.2002 року, згідно якого, квартиру за вказаною адресою було приватизовано в рівних долях на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 1/5 частині кожним. Як йому стало відомо, у 2002 році, відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду " та Постанови Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року «Про механізм впровадження Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду ", виконавчий комітет Козятинської міської ради, розглянув та прийняв рішення про надання дозволу на оформлення права приватної власності жителям міста на квартири Козятинським державним комунальним будинкоуправлінням. Відповідно до ч.2 п.19 "Положення про порядок передачі квартир у власність громадян", затвердженого наказом Держкомітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 15 вересня 1992 року (із змінами та доповненнями), …. згода, тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача, на приватизацію квартири, підтверджується письмово і додається до заяви. Проте, ні він, ні його брати такої згоди не давали. Крім того, згідно п.30 вказаного Положення, під час видачі власникам квартири свідоцтва про право власності на це житло, в паспортах усіх повнолітніх членів сім'ї та у свідоцтвах про народження неповнолітніх дітей ставляться відповідні штампи про використання права на безоплатну приватизацію державного житла. Проте, ні йому, ні його братам такого штампа ніхто не ставив. Він жодних заяв не підписував, документів до виконкому Козятинської міської ради не надавав, не давав згоди на приватизацію, та про факт приватизації квартири взагалі не знав. Як йому пояснили треті особи на стороні відповідача, вони самі оформляли всі документи для приватизації квартири під час його відсутності та його братів, і про це їм не повідомляли. І в подальшому, про факт приватизації ніхто не згадував. Відповідно до ч.2 ст.107 Житлового кодексу України, у разі відбуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму житлового приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибуває, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Також ч.4 ст.5 Закону "Про приватизацію державного жилого фонду" ( в редакції, яка діяла на момент приватизації квартири) право на приватизацію квартир ( будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках). Таким чином, з дня його вибуття (27 серпня 2000 року), до іншого постійного місця проживання, він втратив право користування жилим приміщенням в квартири [ADDRESS], і не мав права приймати участь в її приватизації, навіть якби знав про проведення цієї процедури. При прийнятті рішення про приватизацію ( передачу в спільну власність) цієї квартири та при видачі свідоцтва про право власності на житло, відповідач цю обставину не з'ясував та до уваги не прийняв. Крім того, його рідні брати, [PERSON] та [PERSON], які теж зазначені в свідоцтві про право власності на житло і які були зареєстровані у вказані квартирі тільки у січні 2000 року, а виписані 16 вересня 2000 року та проживали в м. Києві до 07 липня 2005 року, також не знали про приватизацію квартири та належності їм на праві спільної часткової власності по 1/5 долі кожному, бо вони не давали письмової згоди на приватизацію квартири. Відповідно до ч.2 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду ", передача займаних квартир здійснюється у сумісну, або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі. Порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян встановлено "Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян," затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 05.09.1992р. №56. Так як вказані норми Закону та Положення були порушені, позивачі вважають, що дане рішення про приватизацію вказаної квартири прийняте без врахування їхньої думки, подальших планів їхнього життя, права вибору користуванням житлом, та можливості скористатись в повній мірі правом на приватизацію, належного їм на праві користування на даний час житла, чим порушені їхні конституційні права. Ні він, ні його брати не мали бажання приймати участь в приватизації та отримувати у спільну часткову власність будь-яку долю вищевказаної квартири. Отже, приватизація квартири є незаконною. Незаконним є свідоцтво на право власності від 07 березня 2002 року, видане виконавчим комітетом Козятинської міської ради на підставі незаконного рішення № 88 від 28 лютого 2002 року. Відповідно до ч. 11 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" спори, що виникають при приватизації квартир ( будинків), кімнат ( гуртожитків) державного житлового фонду, вирішуються судом. При цьому позивачі посилаються на положення ч.4 ст.5, ч.11 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та ч.2 ст.107 Житлового кодексу УРСР. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав в суд заяву з просьбою розглянути справу у його відсутності, вказавши, що позов підтримує (а.с.29). Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав в суд заяву з просьбою розглянути справу у його відсутності, вказавши, що позов підтримує (а.с.30). Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав в суд заяву з просьбою розглянути справу у його відсутності, вказавши, що позов підтримує (а.с.31). Представник Козятинської міської ради в судове засідання не з'явився, надав в суд заяву з просьбою розглянути справу у його відсутності, вказавши, що позов визнає (а.с.32). Третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав в суд заяву з просьбою розглянути справу у його відсутності, вказавши, що позов визнає (а.с.34). Третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала в суд заяву з просьбою розглянути справу у її відсутності, вказавши, що позов визнає (а.с.35). Суд вважає, що визнання позову представником Козятинської міської ради необхідно прийняти, оскільки це не суперечить закону і не порушує чиїх-небудь прав і інтересів, треті особи не заперечують щодо задоволення позову, вимоги позивачів ґрунтуються на положеннях ч.2 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", іншим чином позивачі не можуть захистити своє право на приватизацію наявного у них житла, а представник відповідача згідно виданої йому довіреності не обмежений в повноваженнях на визнання позову.

Outcome: approved