Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до ПЖКГ Моршинської міської ради про стягнення грошової компенсації за щорічну невикористану відпустку в сумі 1565 (одна тисяча п'ятсот шістдесят п'ять) грн. 34 коп., грошової компенсації за невикористану соціальну відпустку в сумі 2236 (дві тисячі двісті тридцять шість) грн.. 20 коп., моральної шкоди з розмірі 5000 (п'ять тисяч) грн. та судових витрат. В судовому засіданні представник позивач [PERSON], уточнивши позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації за невикористанні дні щорічної основної та додаткової відпустки та судових витрат, пояснила, що позивач з 06.06.2001 року перебувала в трудових відносинах з КП «Моршинводоканал», яке в подальшому було реорганізовано в ПЖКГ Моршинської міської ради. 07.03.2011р. позивача було звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату та чисельності працівників. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 26.01.2012р. позивача було поновлено на попередній посаді у зв'язку з незаконним звільненням. Наказом №22-к в.о. директора ПЖКГ Моршинської міської ради від 20.08.2013р., позивача було звільнено із посади інженера з охорони навколишнього середовища у зв'язку зі скороченням штату чисельності працівників. На момент звільнення позивачу всупереч чинному законодавству, враховуючи надані відпустки з відліком періоду з 06 червня (з часу прийняття на роботу), відповідач за 2013 рік і до моменту звільнення, а саме 20.08.2013року, повинен був надати позивачу основну та додаткову відпустку тривалістю 32 календарних дні, з яких підприємство надало тільки 9 днів відпустки та за 2 дні виплатило грошову компенсацію, а 21 день відпустки позивач не використала і не отримала за них компенсацію. Крім того, позивач, як одинока мати , яка виховує дитину без батька, мала право на додаткову відпустку. Таким чином за період з 2011 по 2013 роки позивач має право на три соціальні відпустки по 10 календарних дні. Тому просить суд стягнути з ПЖКГ Моршинської міської ради компенсацію за 21 день невикористаної щорічної відпустки та 30 днів додаткової соціальної відпустки. Крім, того через відмову у наданні відпустки, з'ясування питань щодо кількості днів відпустки погіршився стан здоров'я позивача, вона не могла нормально відпочивати, спати, ні приділити увагу своїй дитині. Позивач була змушена скасувати оздоровчу поїздку до моря з дитиною, так як відповідач незаконною відмовою у наданні відпустки позбавив її права на повноцінний відпочинок, тому просить стягнути моральну шкоду, яку оцінює в 5000 (п'ять тисяч) грн. Представник відповідача ПЖКГ Моршинської міської ради Войтків Р.І., в судовому засіданні в задоволенні позовних вимог заперечив та пояснив, що відповідач діяв в межах норм чинного законодавства та керувався інформаційними листами Міністерства праці та соціальної політики України, роз'ясненнями журналу «Все про бухгалтерський облік». Відповідно до ст. 75 КЗпП України (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки»), щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладання трудового договору. Позивача було звільнено з посади 07.03.2011 року за п.1 ст. 40 КЗпП України і у день звільнення виплачено грошову компенсацію за 21 день невикористаної основної та додаткової відпустки. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26.01.2012 року було поновлено на попередній посаді 07.03.2011 року у зв'язку з незаконним звільненням. Згідно зі ст. 9 Закону про відпустки до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховується також час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у т. ч. час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Ураховуючи, що час оплаченого вимушеного прогулу зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, робочий рік (період),-за який працівнику має надаватися щорічна основна відпустка, відлічується з наступного дня після незаконного звільнення - із дня поновлення на роботі (у нашому випадку з 08.03.2011 року) (лист держінспекції з питань праці у Львівській області від 07:10.13 р. № 02-4595/05 додасться). На підставі заяви Позивача від 21 вересня 2012 року про надання чергової відпустки було надано відпустку терміном 15 календарних днів за період роботи на підприємстві з 08.03.2011р. по 08.03.2012 року, та на підставі наступної заяви Позивача від 05.12.2012 року про надання щорічної відпустки було надано наступну половину невикористаної щорічної відпустки терміном 14 календарних днів за період роботи на підприємстві з 08.03.2011 по 08.03.2012 року. Отже, першу відпустку з дня поновлення на роботі вона використала. Також відповідач не погоджується з вимогою про надання основної та додаткової відпустки терміном 28 календарних днів за період роботи на підприємстві з 06.06.2012 по 06.06.2013 року оскільки, щорічну відпустку згідно заяви Позивача від 09.01.2013 року було надано терміном на 28 календарних днів (24 - основна, 4 - додаткова відпустки), з 18.01.2013 по 14.02.2013 року за період роботи на підприємстві з 08.03.2012 по 08.03.2013 року, (період рахується з наступного дня після незаконного звільнення - і з дня поновлення на роботі). Отже, другу відпустку позивач також використала. Також відповідач не погоджується з вимогою про надання основної та додаткової відпустки терміном 4 календарних днів за період роботи на підприємстві з 06.06.2013 по 20.08.2013 року також не згідні оскільки, у відповідності до ст. З Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У зв'язку з скороченням посади за п.1 ст. 40 КЗпП України згідно із Наказом № 24 від 09 квітня 2013 року, яке було передбачено на 16 липня 2013.року, та на підставі заяви Позивача від 21.06.2013 року про надання чергової відпустки, була надана відпустка з 15.07.2013 по 23.07.2013 року терміном 9 календарних днів, пропорційно до відпрацьованого часу за період роботи на підприємстві з 08.03.2013 по 14.07.2013 року з наступним звільненням. Та при звільнені з роботи 20.08.2013 року нараховано компенсацію за 2 дні невикористаної щорічної відпустки. Таким чином з дня поновлення її на роботі було надано 2 щорічні основні та додаткові відпустки повної тривалості: - за період роботи з 08.03.2011 по 08.03.2012 року - 29 днів (24 - основна, 5 -додаткова); - за період роботи з 08.03.2012 по 08.03.2013 року 28 днів (24 - основна, 4 - додаткова); і останню щорічну та додаткову відпустки їй було надано відповідно до відпрацьованого часу на підприємстві, оскільки її посада підлягала скороченню: - за період роботи з 08.03.2013 по 14.07.2013 року - 9 днів та за 2 дні невикористаної щорічної відпустки нараховано компенсацію, що в сумі становить 11 днів. На даний час позивача звільнено з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України згідно наказу № 22-к від 20.08.2013 року. Також відповідач заперечує факт нанесення позивачу моральну шкоду, як оцінена в 5 000 грн. оскільки, відповідач усі дні відпустки Позивачу надав, про що підтверджується наказами, а компенсацію за 21 день невикористаної щорічної та додаткові відпустки є такими, що були надані у день звільнення з роботи 07.03.2011 року (відомість на виплату грошей за 9.03.2011 року додається) і жодної моральної шкоди не наносив крім того, позивачем під час трудових відносин не було надано необхідних документів при подачі заяви для нарахування додаткової соціальної відпустки, як матері одиначки, а тому просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки такий є необґрунтованим та незаконним. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що з 06.06.2001 року повивач була прийнята на роботу в КП «Моршинводоканал» на посаду старшого лаборанта ВОС. 10.12.2002р. наказом №34к від 10.12.2002р. її було переведено на посаду інженера-еколога. 01.06.2007р. на підставі рішення №272 від 26.12.2006р. Виконавчого комітету Моршинської міської ради, комунальне підприємство «Моршинводоканал» реорганізовано в підприємство житлово-комунального господарства Моршинської міської ради. 01.06.2007р. наказом №6к від 01.06.2007р. позивача переведено на посаду інженера з охорони навколишнього середовища. 04.03.2011р. наказом №14 директора ПЖКГ Моршинської міської ради від 07.03.2011р. позивача було звільнено із займаної посади. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 26.01.2012р. позивача було поновлено на попередній посаді у зв'язку з незаконним звільненням, про що свідчать записи в трудовій книжці позивача. 21.06.2013р. [PERSON], звернулась із заявою до відповідача про надання їй чергової щорічної відпустки. 11.07.2013р., позич отримала відповідь на своє звернення, з якого вбачається, що у зв'язку з майбутнім скороченням її посади та на підставі її заяви про надання чергової відпустки, [PERSON], буде надана відпустка з 15.07.2013р. по 23.07.2013р. терміном 9 каледарних днів, пропорційно до відпрацьованого часу за період роботи на підприємстві з 08.03.2013р. по 14.07.2013р. Позич не погоджуючись з таким рішенням відповідача, звернулась до суду, оскільки вважає, що відповідач невірно застосовує норми законодавства в частині того, що рахує час призначення відпустки з 08.03.2011р. з часу поновлення на роботі, а не з часу фактичного прийняття на роботу, тобто з 06.06.2001р. Статтею 45 Конституції України гарантується кожному, хто працює, право на відпочинок. Це право забезпечується, зокрема, наданням оплачуваної щорічної відпустки. Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно ст.. 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно п. 3 ст. 76 КзПП України щорічні додаткові відпустки надаються працівникам в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно ст.. 79 КзПП України щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. У разі надання зазначених відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, крім визначених законом випадків, коли ці відпустки за бажанням працівника надаються повної тривалості. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка. Згідно ст.. 82 КзПП України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховуються: час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Право на відпустки забезпечується: - гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; - забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону. Відповідно до ст.. 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються: час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу). Згідно довідки наданої ПЖКГ Моршинської міської ради від 16.01.2014р. середньомісячна зарплата [PERSON], для розрахунку відпускних становить - 90 грн. 97 коп., після утримань: 3,6% ЄСВ - 3,27 грн., та 15% п/п - 13,16 грн. - становить 74 грн. 54 коп. Отже, враховуючи, що позивач була поновлена на роботі з 08.03.2011р., а фактичний час з якого необхідно враховувати час роботи є з 06.06.2001р., та те, що з 15.07.2013р. по 23.07.2013р., позивачу було надано відпустку терміном 9 календарних днів та за два дні виплачена компенсація тому, розмір компенсації за 21 невикористаних днів щорічної відпустки становить 1565 гривень 34 коп. (21 день х 74,54 гривень = 1565,34 грн.). Згідно ст.. 182-1 КзПП України жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одинокій матері, батьку, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла дитину під опіку, надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 цього Кодексу). Відповідно до ст. 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Отже, діючим законодавством передбачено, що можлива заміна тільки частини щорічної відпустки грошовою компенсацією, проте за певних зазначених вище умов. З п. 23 Постанови Плунуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 №13 вбачається, що розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом "Про відпустки" (до 1 січня 1997 року). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Судом було встановлено, що позивач має дитину, про що свідчить свідоцтво про народження [PERSON], виданого 20.08.1996р., відділом реєстрації актів громадянського стану Стрийського міськвиконкому Львівської області, та згідно рішення Стрийського міськрайонного суду про розірвання шлюбу від 21.01.2011р., позич є розлученою, а тому в неї виникає право на додаткові відпустки та пов'язане з цим право на грошову компенсацію при звільненні за невикористані дні додаткової відпустки. За таких обставин, суд вважає, що за період з 2011 по 2013 роки позивач мала право на надання їй соціальних (додаткових) відпусток, тривалість по 10 календарних днів за кожен рік, тобто загальною кількість 30 календарних днів. Таким чином, грошова компенсація за всі невикористані нею дні додаткової відпустки становить 2236 грн. 20 коп. (30 днів х 74,54грн. = 2236грн. 20 коп. Згідно ст.. 237-1 КзПП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В частині стягнення моральної шкоди суд частково задовольняє позовну вимогу в розмірі 1000 грн., оскільки позивач дійсно змушений був докладати додаткові зусилля для організації свого життя однак, в задоволенні решти позову в частині стягнення моральної шкоди в сумі 4000 грн. слід відмовити оскільки, позивач не в повній мірі довела глибину страждань пов'язаних з невиплатою компенсації за невикористану відпустку. Посилання позивачки на втрату нормальних життєвих зв'язків, незмога своєчасно розрахуватися за комунальні послуги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки в матеріалах справи відсутні докази наведених позивачкою фактів. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" , позивачка звільнена від сплати судового збору, суд покладає судові витрати на відповідача.

Outcome: approved