Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення компенсації за невикористані щорічні відпустки, відшкодування моральної шкоди. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали та пояснили суду, що позивач з 10.11.1983 року по 10.01.2014 року працювала на різних посадах на ДП „Київський державний завод „Буревісник". Однак при звільненні роботодавець не виплатив позивачу компенсацію за невикористані відпустки за період з 01.01.2003 по 31.12.2012 у сумі 6166,00 грн. Вказаними діями ДП „Київський державний завод „Буревісник" позивачу було завдано моральної шкоди, оскільки остання переживала емоційні стреси, було принижено її гідність як особи, яка має звання "Ветеран підприємства". Також позивач, будучи особою похилого віку, була вимушена витрачати свій час і кошти на звернення за правовою допомою для захисту своїх прав. Окрім того, у позивача через емоційні стреси значно погіршився стан здоров`я. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність. У письмових поясненнях, які наявні в матеріалах справи, представник відповідача проти задоволення позовних заперечував та зазначив суду, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки згідно ст. 233 КЗпП України остання пропустила строк звернення до суду за захистом своїх прав. Також вимоги позивача щодо завдання їй моральної шкоди є недоведеними, оскільки ні позивачу, ні членам її cім`ї жодних фізичних, душевних страждань, приниження гідності завдано не було. Відповідно до положень ст.280 ЦПК України судом визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 43 Конституції України зазначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Як наголошує ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Як зазначає ст.2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання. Як встановлено у судовому засіданні, за змістом трудової книжки [PERSON] остання з 10.11.1983 року працювала на ДП "Київський державний завод "Буревісник". 13.07.1992 року [PERSON] була переведена на посаду завідуючої складом у штабі цивільної оборони та мобілізаційної роботи даного підприємтсва. 01.07.2011 [PERSON] було присвоєно звання "Ветеран підприємства" (а.с. 6-10). Наказом ДП "Київський державний завод "Буревісник" № 3 від 10.01.2014 [PERSON] звільнена з вказаної посади за згодою сторін на підставі ст. 36 п. 1 КЗпП України (а.с. 137). Вказані обставини не заперечувались учасниками справи і визнані ними, тому вони не підлягають доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. Як зазначено ч.1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до заяви [PERSON] до ДП "Київський державний завод "Буревісник" від 09.03.2016 остання просила провести їй нарахування компенсації за невикористані щорічні відпустки за період з 2003 по 2013 рік, оскільки при звільненні даного розрахунку з нею проведено не було (а.с. 12). Листом № 400/54 від 06.04.2016 ДП "Київський державний завод "Буревісник" у якості відповіді на заяву [PERSON] від 09.03.2016 повідомило, що [PERSON] своєчасно не використала своє право на щорічні відпустки та у зв`язку з пропуском тримісячного звернення до суду за захистом своїх прав (а.с. 13). Відповідно до наданих ДП "Київський державний завод "Буревісник" графіків відпусток завідуючій складом [PERSON] були погоджені відпустки за період з 2007 року по 2012 рік (а.с. 50-54). Відповідно до наданого позивачем розрахунку сума компенсації за невикористану відпустку ДП "Київський державний завод "Буревісник" за період з 01.01.2003 року до 31.12.2012 року становить 6166,00 грн. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] перенесла психічні та моральні переживання, у неї підвищувався тиск, остання часто плакала та втрачала сон. У зв`язку погіршенням самопочуття [PERSON] зверталась до лікарів. Посадові особи ДП "Київський державний завод "Буревісник" грубо спілкувались з [PERSON] .. У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи належність, допустимість, а також достатній зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що відповідач доказів на спростування вимог позивача про невиплату компенсації за невикористані щорічні відпустки за період з 01.01.2003 року до 31.12.2012 року у сумі 6166,00 грн. до суду не надав, суд приходить до висновку про задоволення вимог позовної заяви про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористані щорічні відпустки. Відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Ствердження відповідача про те, що позивач відповідно ст. 233 КЗпП України пропустив тримісячний строк звернення до суду за захистом своїх прав, суд не може покласти в основу рішення, оскільки при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги щодо компенсації за невикористані щорічні відпустки працівника, суд має право винести рішення без обмеження будь-яким строком. Згідно ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року „Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до ст.137 ЦПК України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди крім інших вимог, передбачених цією статтею, має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Як роз`яснює п.13 Постанови Пленуму Верхового Суду України №4 від 31.03.1995 року „Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до ст.237-1 КЗпП (322-08) (набрала чинності 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оскільки позивачу було завдано моральних страждань та психологічних переживань неправомірними діями відповідача щодо невиплати компенсації за некористані відпустки, окрім того враховуючи те, що позивач пропрацювала на даному підприємстві багато років та була визнана "Ветераном підприємства", та не отримуючи зазначених належних коштів була вимушена докладати додаткових зусиль для захисту своїх прав та організації свого життя, тому з відповідача на її користь необхідно стягнути 10 000 грн. моральної шкоди, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, в решті стягнення суми в розмірі 10 000 грн. моральної шкоди необхідно відмовити. У зв`язку з тим, що позивач є інвалідом другої групи безстроково, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії КБ-1 № 015364 від 01.06.07 (а.с. 11), та звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати з судового збору у розмірі 1681,60 грн.

Outcome: partial