Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

Берегівський медичний коледж звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення плати за навчання. Свої позовні вимоги мотивує тим, що згідно наказу №114 від 01.08.2011 року Берегівського медичного коледжу (надалі БМК) [PERSON] була зарахована до числа студентів зі спеціальності «Лікувальна справа» за державним замовленням, як така, що успішно склала вступні іспити. 25.06.2015 року їй було присвоєно кваліфікацію фельдшер і видано диплом. 01.09.2011 року між сторонами було підписано угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, згідно якої позивач надав студентці якісну теоретичну та практичну підготовку фахівця та направив по місцю працевлаштування в державному секторі медицини, де вона повинна відпрацювати не менше трьох років. Після складання іспитів відповідачка отримала направлення для працевлаштування. Позивач отримав повідомлення про працевлаштування [PERSON] №44 від 30.07.2015 року на посаду сестри медичної АЗПСМ с.Дюла. З отриманої відповіді ВОЗ Виноградівської РДА від 26.10.2015 року №136-к [PERSON] звільнена з посади сестри медичної АЗПСМ с.Дюла з 26.10.2015 року по п.4 ст.40 КЗпП України за не вихід на роботу без поважних причин. Дане порушення зафіксовано в акті ревізії, якою також встановлено, що операцій, які б свідчили про відшкодування студенткою [PERSON] вартості навчання в сумі 47533,80 грн. не вчинялися. Дирекція коледжу не отримала відповіді на запит про надання інформації про працевлаштування [PERSON] Позивач просить суд стягнути з [PERSON] плату за повний термін навчання з 2011 року по 2015 рік в розмірі 47533,80 грн. та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав до суду письмову заяву про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги підтримують повністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином про час і місце розгляду справи, судовою повісткою в порядку ст. 74 ЦПК України, причину неявки суд не повідомила. Зі згоди представника позивача, який не заперечував проти заочного розгляду справи, суд знаходить за можливим розглянути справу у відсутності відповідача, згідно до вимог ст. 169 ч.4 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд прийшов до наступного висновку. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що 01 вересня 2011 року між Берегівським медичним коледжом в особі директора коледжу [PERSON] та студенткою [PERSON] укладено Угоду №370 про підготовку фахівців з вищою освітою (напрям підготовки 1201 Медицина спеціальність 5.12010101 «Лікувальна справа»), відповідно до якої Берегівський медичний коледж зобов'язується надати студентці: якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою згідно з навчальними планами та програмами і вимогами кваліфікаційних характеристик фахівця; після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, де він зобов'язаний відпрацювати не менше трьох років, а студент, у свою чергу, зобов'язалася: оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою фахівця за напрямом підготовки - Медицина, лікувальна справа, фельдшер, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років; у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Згідно Наказу №114 від 01 серпня 2011 року Берегівського медичного коледжу "Про зарахування на навчання" [PERSON] на підставі рішення приймальної комісії зараховано з 01.09.2011 року студентом першого курсу денної форми навчання за напрямами за державним замовленням «Лікувальна справа». Відповідно до Наказу №55 від 25.06.2015 року у зв'язку з успішним завершенням курсу навчання, на підставі рішення Державної кваліфікаційної комісії [PERSON] присвоєно кваліфікацію фельдшер і видано диплом серії Е №15 551, про що свідчить підпис в журналі «Реєстрація отримання дипломів студентами БМК». З журналу обліку направлень на роботу випускників 5.12010101 «Лікувальна справа», які закінчили Берегівський медичний коледж в 2015 році, вбачається, що [PERSON] 30.06.2015 року отримала направлення №44 на роботу до ВОЗ Виноградівської РДА АЗПСМ с.Дюла. Берегівський медичний коледж отримав повідомлення про працевлаштування [PERSON] за №44 від 30.07.2015 року на посаду сестри медичної АЗПСМ с.Дюла. Однак, згідно отриманої відповіді ВОЗ Виноградівської РДА від 26.10.2015 року №136-к [PERSON] звільнена з посади сестри медичної АЗПСМ с.Дюла з 26.10.2015 року по п.4 ст.40 КЗпП України за невихід на роботу без поважних причин. Під час проведення ревізії фінансовим інспектором в особі [PERSON] працевлаштування випускників Берегівського медичного коледжу, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, встановлено факт звільнення з роботи за самовільне залишення роботи [PERSON] Дане порушення зафіксовано в акті ревізії №07-04/86 від 25.12.2015 року. Проведеною ревізією також встановлено, що згідно даних бухгалтерського обліку БМК в ревізійному періоді не значиться операцій, які б свідчили про відшкодування студенткою [PERSON] вартсоті навчання в сумі 47533,80 грн. Дирекцією коледжу [PERSON] надіслано лист з повідомленням №437 від 31.12.2015 року про надання інформації про її місце працевлаштування, однак відповіді не отримано. В матеріалах справи міститься довідка про понесені витрати БМК на підготовку спеціалістів за державним замовленням, а в даному випадку [PERSON] Так, за період з 2011 року по 2015 рік нараховано всього 47533,80 грн. Правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Так, статтею 509 ЦК України визначено поняття зобов'язання та підстави його виникнення - зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами, а ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Статтею 901 ч.1 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Статтею 2 Закону України "Про освіту" передбачено, що завданням законодавства України про освіту є регулювання суспільних відносин у галузі навчання, виховання, професійної, наукової, загальнокультурної підготовки громадян України. Відповідно до статті 52 Закону "Про освіту" випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 2 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням встановленого Постановою Кабінету Міністрів України за № 992 від серпня 1996 р. випускники вищих навчальних закладів, яким присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою різних освітньо-кваліфікаційних рівнів і які працевлаштовані на підставі направлення на роботу, вважаються молодими фахівцями протягом трьох років з моменту укладення ними трудового договору із замовником. Час навчання в інтернатурі до цього терміну не включається. У свою чергу статтями 6, 7, 8 даного Порядку передбачено, що згідно з угодою випускник зобов'язаний глибоко оволодіти всіма видами професійної діяльності, передбаченими відповідною кваліфікаційною характеристикою, та відпрацювати у замовника не менше трьох років, а вищий навчальний заклад забезпечити відповідні якість та рівень підготовки фахівця з вищою освітою. Замовники можуть за рахунок своїх коштів надавати студентам матеріальну допомогу, а також встановлювати доплати до державної стипендії, визначеної для відповідної спеціальності, курсу, навчального закладу. Граничні розміри зазначених виплат не обмежуються. Випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. Правила статті 14 Порядку передбачено, що у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням, протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. З урахуванням наведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] не виконала умови угоди №370 від 01.09.2011 року, а тому позовні вимоги позивача є підставними і підлягають до задоволення Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved