Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

24.02.2015 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до Кагарлицької міської ради Кагарлицького району Київської області, [PERSON], петрука [PERSON],треті особи, - управління держземагенства у Кагарлицькому районі Київської області, Кулініченко Микола Григорович, про визнання частково недійсним рішення Кагарлицької міської ради 17 сесії 5 скликання № 205 від 25 вересня 2007 року, визнання недійсним державного акту на право власнорстів на земельну ділянку ( серія [NUMBER]) та визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 17.12.2008 р., в якій позивачка просила суд винести рішення, яким: - визнати недійсним рішення Кагарлицької міської ради 17 сесії 5 скликання № 205 від 25.09.2007 р. «Про затвердження технічної документації із землеустрою по наданню державних актів на право власності на землю громадянам» в частині затвердження матеріалів технічної документації землеустрою та виданні державного акту на право власності на землю громадянці [PERSON] стосовно земельної ділянки, площею 0,1195 га для ведення особистого селянського господарства; - визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії серія [NUMBER], виданий [PERSON] [INFO] р., на земельну ділянку площею 0,1195 га, кадастровий номер [NUMBER], за адресою: [ADDRESS] - визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1195 га, кадастровий номер [NUMBER], за адресою: [ADDRESS] що був укладений 17.12.2008 р. між [PERSON] та [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області Кулініченко М.Г., номер реєстру № 4053. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] обґрунтовує наступним. 24 вересня 1992 р. вона купила у [PERSON] житловий будинок із господарськими будівлями. В користуванні [PERSON] біля житлового будинку було 1.50 га земельної ділянки, яка була передана в її користування, що підтверджується довідками виконавчого комітету Кагарлицької міської ради Кагарлицького району Київської області № 836 від 29.01.1997 р. та № 8499 від 15.11.2002 р. Рішенням Кагарлицької міської ради 13 сесії 21 скликання від 18.01.1994 р. їй у власність було передано земельну ділянку площею 0,28 га, але технічну документацію вготовлену на цю земельну ділянку було затверджено лише рішенням Кагарлицької йської ради 17 сесії 5 скликання № 205 від 25.09.2007 р. Їй були видані державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ № 907628 від 09.12.2008 р. та серії ЯЖ № 907629 від 09.12.2008 р. У власність їй було передано земельну ділянку площею 0,0557 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер [NUMBER]) та земельну ділянку площею 0,1185 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер [NUMBER]), тобто всього 0,1742 га за адресою: [ADDRESS]. Залишок земельної ділянки,що була надана мені у користування, за цією адресою вона вирішила приватизувати у 2014 р. та звернулась із відповідною заявою до Кагарлицької міської ради, але їйі було відмовлено у зв'язку із відсутністю вільних ділянок по вказаній вище адресі ([ADDRESS]). Така відповідь її здивувала і вона звернулась за правовою допомогою На запит адвокатів були надані завірені копії Актів про встановлення в натурі на місцевості меж земельної ділянки між нею та сусідкою [PERSON] від 17.09.2007 р., яка одночасно з нею приватизувала земельні ділянки, що були надані їй свого часу у користування. З наданої на запит адвокату копії державного акту на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] вбачається, що [PERSON] рішенням Кагарлицької міської ради 17 сесії 5 скликання № 205 від 25.09.2007 р. було передано у власність земельну ділянку площею 0,1195 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер [NUMBER]), що знаходиться нібито за адресою: [ADDRESS] Тільки після отримання цих документів їй стало зрозуміло, що при виготовленні технічної документації із землеустрою та встановлення меж земельної ділянки в натурі при підготовці земельних ділянок для приватизації відбулась помилка у об'єкті. Так, безпідставно до погоджених меж земельної ділянки в натурі [PERSON] за адресою [ADDRESS] була внесена земельна ділянка із сторонами 8,37 м та 131,45 м, що була виділена їй раніше у користування та знаходиться за адресою: [ADDRESS] Навіть сам характер абрису земельної ділянки при погодженні меж в натурі свідчить про те, що первинно він був виготовлений для земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд і лише потім зверху була добавлена інша земельна ділянка, яка технічно не відповідає адресі вул.. Леніна, 36 у м. Кагарлик. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Встановлення меж «за фактичним використанням земельної ділянки» проводиться в порядку земельно-кадастрової інвентаризації, проведення якої врегульовано наказом Держкомзему України № 85 від 26.08.97 «Про затвердження Положення про земельно-кадастрову інвентаризацію земель населених пунктів», Тимчасовими методичними вказівками по кадастровому землеустрою (інвентаризації земель), затвердженими першим заступником Голови Держкомзему України А. М. Третяком 04.08.1999 р. Таким чином, при виготовлені технічної документації із землеустрою та встановлення меж земельної ділянки в натурі була допущена технічна помилка, яка позбавила її можливості приватизувати частину земельної ділянки, що раніше була їй виділена у користування, тобто порушила її першочергове право на приватизацію ділянки, як користувача. А тому і рішення Кагарлицької міської ради 17 сесії 5 скликання № 205 від 25.09.2007 р. «Про затвердження технічної документації із землеустрою по наданню державних актів на право власності на землю громадянам» в частині затвердження матеріалів технічної документації землеустрою та виданні державного акту на право власності на землю громадянці [PERSON] стосовно земельної ділянки, площею 0,1195 га для ведення особистого селянського господарства необхідно визнати недійсним, оскільки воно було ухвалено на підставі невірно виготовленої технічної документації, що призвело до порушення мого первинного права на приватизацію цієї земельної ділянки. Отже, і державний акт на право власності на земельну ділянку серія [NUMBER], виданий [PERSON], що посвідчує її право власності на земельну ділянку площею 0,1195 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер [NUMBER]), адреса: [ADDRESS], Київської області, є недійсним, оскільки був виготовлений з порушенням вимог Земельного кодексу України та Закону України «Про землеустрій» і посвідчує право власності [PERSON] на земельну ділянку, яка за планом меж і географічними координатами фактично включає в себе земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ст.152 ЗК України захист права громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: ...визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно з ч.І ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У свою чергу [PERSON] відчужила земельну ділянку (кадастровий номер [NUMBER]) площею 0,1195, адреса: [ADDRESS] за договором дарування земельною ділянки від 17.12.2008 р. на користь [PERSON]. Станом на теперішній час [PERSON] померла у м. Кагарлик [INFO] р., а тому не може бути відповідачем по справі. Її спадкоємицею є [PERSON]. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Таким чином, якщо суд визнає недійсними правовстановлюючі документи, що стали підставою для укладання оспорю ванного правочину, то це буде означати і відсутність у дарувальника право на укладання такого правочину, оскільки предметом дарування може бути тільки річ, на яку дарувальник має право власності (ст.. 190, 202, 717 ЦК України). Відповідно до вимог ст.. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особуі яка його порушила. Вважає, що строк позовної давності неюпропущений не був, оскільки про зазначені вище обставини вона довідалась тільки у 2014 р. після того як звернулась із заявою про приватизацію земельної ділянки та отримала відповіді на запити адвокатів. Автоматизованою системою документообігу суду для слухання справи на підставі ч. 3 ст. 11 - 1 ЦПК України був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В., ( а.с., 28). 02.03.2015 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до слухання, ( а.с., 29). В судове засідання позивачка [PERSON] не з»явилася, з»явилися її представники, - [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позов підтримала, посилаючись на обставини, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви, та які судом наведено вище. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви, та які судом наведено вище. В судовому засіданні представник відповідача, Кагарлицької міської ради Київської області, - Мацібура О.П. проти позову заперечував в повному обсязі, так як вважає його не обґрунтованим. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] проти позову заперечувала. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти позову заперечував в повному обсязі, заявив клопотання про застосування до даного позову строків позовної давності, відповідно, відмовити у задоволенні позову в зв»язку з вищевказаною обставиною, про що подав письмову заяву, ( а.с., 73 - 75), наступного змісту: У провадженні Кагарлицького районного суду знаходиться справа за позовом [PERSON] до Кагарлицької міської ради Кагарлицького району Київської області, [PERSON], [PERSON], 3-ті особи Управління Держземагенства у Кагарлицькому районі Київської обл., Кулініченко Микола Григорович, - приватний нотаріус Кагарлицького районного нотаріального округу Київської області про визнання частково недійсним рішення Кагарлицької міської ради. Вважає, що є підстави для застосування строку позовної давності. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. А статтею 261 цього ж кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 17.09.2007 р. був складений Акт "Про встановлення в натурі на місцевості меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків", підписаний та затверджений печатками членів комісії, що пред'явили свої повноваження у складі: Представник КРФ центру ДЗК Єськов В.А. Представник міської ради Байда В.В. Представник міськземвідділу Мацібура О.П. А також підписами представників суміжних землевласників (землекористувачів): [PERSON] та [PERSON] Тобто, всі вищезазначені особи 17.09.2007 р. виходили на місцевість та провели встановлення на цій місцевості погодження зовнішньої межі земельної ділянки в присутності власника цієї земельної ділянки [PERSON] Якщо при цьому права [PERSON] були порушені, то по-перше, позивачка могла не підписувати даний Акт та звернувтись до членів комісії про те, що дана земельна ділянка є спірною і її права на цю земельну ділянку не враховані; по-друге, якщо таке звернення не призвело б до бажаних результатів, то [PERSON] на протязі трьох років, а саме до 17.09.2010 р. могла звернутись до суму. Позивачка пропустила без поважних причин строк звернення до суду з позовом про визнання частково недійсним рішення Кагарлицької міської ради 17 сесії 5 скликання № 205 від 25.09.2007р., оскільки ще при узгоджені меж та складенню абрису земельної ділянки позивачці було відомо про Акт "Про встановлення в натурі на місцевості меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків", який як зазначено в самому Акті - є підставою для оформлення документів, що посвідчують право власності, або право користування. Наслідками пропущення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову (стаття 267 ЦК України). Відповідач вважає, що до позовної заяви [PERSON] про визнання частково недійсним рішення Кагарлицької міської ради 17 сесії 5 скликання № 205 від 25.09.2007р., необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовної заяви, оскільки [PERSON] не просила суд поновити строк позовної давності та не наводить поважних причин пропуску цього строку. Доказом, що підтверджує настання порушення Позивачем строків на звернення до суду із позовною заявою про визнання частково недійсним рішення Кагарлицької міської ради є: 1. Акт "Про встановлення в натурі на місцевості меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків" від 17.09.2007 р. Тобто, на день підписання зазначеного Акту у позивачки почався відлік строку позовної давності стосовно як сама вона вважає спірної земельної ділянки. 2. Державний Акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 907628 від 09.12.2008р. в якому згідно плану меж земельної ділянки суміжним землевласником у східному напрямку від літери "В" до літери "Г" зазначена [PERSON], тобто даним Державним Актом серії ЯЖ № 907628, який позивачка отримала ще 09.12.2008р. була визначена як ширина земельної ділянки [PERSON] в 8,37м, так і суміжність земель між [PERSON] і [PERSON] 3. Державний Акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 907629 від 09.12.2008р. в якому згідно плану меж земельної ділянки суміжним землевласником у північному напрямку від літери "Б" до літери "В" також, як і впопередньому Акті зазначена [PERSON], тобто даним Державним Актом серії ЯЖ № 907629 який позивачка отримала також як і попередній 09.12.2008р. була визначена уже довжина земельної ділянки [PERSON] в 131,45м, і суміжність земель між [PERSON] і [PERSON] 4. Позовна заява [PERSON] до Кагарлицького районного суду від 24.02.2015р., в якій позивачка сама визнає про те що їй було відомо, що [PERSON] одночасно зі мною ([PERSON].) у вересні 2007р.приватизовувала земельні ділянки, що були надані їй свого часу у користування. Таким чином, дукументація по даній приватизації готувалась одночасно і з відома обох зацікавлених сторін і [PERSON], і [PERSON] Крім того, [PERSON] стверджує про наявність у неї земельної ділянки площею 0,1258га, яку вона нібито використовує для ведення садівництва. Проте позивачкою не додано до її позовної заяви кадастрового плану даної земльної ділянки, абрису цієї земельної ділянки, її кадастрового номеру та документів, що підтверджують факт використання земельної ділянки для садівництва - договір аренди, тощо. На підставі вищенаведеного та у відповідності до ст. 267 ЦК України, ст.ст. 27, 31 ЦПК України, просить суд відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності. Представник третьої особи, - [PERSON] вирішення питання поклала на розсуд суду. В судовому засіданні третя особа, - приватний нотаріус Кулініченко М.Г. проти задоволення позову в частині визнання недійсним договору дарування земельної ділянки заперечував, так як вважає дані позовні вимоги не обґрунтованими. Суд, вислухавши представників позивачки [PERSON], [PERSON], які підтримали позов, вислухавши представника відповідачів Мацібуру О.П., відповідачів [PERSON], [PERSON], третю особу Кулініченка М.Г., які заперечуваапли проти позову, представника третьої особи [PERSON]., яка вирішення питання поклала на розсуд суду, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позову, з огляду на наступне. Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм матеріального та процесуального права. Що стосується застосування строків позовної давності, то суд зазначає наступне. Як вбачається з мотивувальної частини позовної заяви, та як стверджували представники позивачки, позивачка вважає, що строк позовної давності нею пропущений не був, оскільки про зазначені вище обставини позивачка довідалась тільки у 2014 р., після того як звернулась із заявою про приватизацію земельної ділянки та отримала відповіді на запити адвокатів. Суд критично відноситься до такого твердження сторони позивача з огляду на наступне. 17.09.2007 р. був складений Акт "Про встановлення в натурі на місцевості меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків", ( а.с., 24), підписаний та затверджений печатками членів комісії, що пред'явили свої повноваження у складі: Представник КРФ центру ДЗК Єськов В.А. Представник міської ради Байда В.В. Представник міськземвідділу Мацібура О.П. А також підписами представників суміжних землевласників (землекористувачів): [PERSON] та [PERSON] Тобто, всі вищезазначені особи 17.09.2007 р. виходили на місцевість та провели встановлення на цій місцевості погодження зовнішньої межі земельної ділянки в присутності власника цієї земельної ділянки [PERSON] Якщо при цьому права [PERSON] були порушені, то позивачка могла не підписувати даний Акт, та, звернутись до членів комісії про те, що дана земельна ділянка є спірною і її права на цю земельну ділянку не враховані, крім того, якщо таке звернення не призвело б до бажаних результатів, то [PERSON] на протязі трьох років, а саме до 17.09.2010 р. могла звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Позивачка пропустила без поважних причин строк звернення до суду з позовом про визнання частково недійсним рішення Кагарлицької міської ради 17 сесії 5 скликання № 205 від 25.09.2007р., так як суд вважає, що ще при узгоджені меж та складенню абрису земельної ділянки позивачці було відомо про Акт "Про встановлення в натурі на місцевості меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків", який як зазначено в самому Акті - є підставою для оформлення документів, що посвідчують право власності, або право користування. Належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України того, що позивачці було відомо про спір, та, відповіно, підтверджує настання порушення Позивачем строків на звернення до суду із позовною заявою про визнання частково недійсним рішення Кагарлицької міської ради є: - Акт "Про встановлення в натурі на місцевості меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків" від 17.09.2007 р., ( а.с., 24), тобто, на день підписання зазначеного Акту у позивачки почався відлік строку позовної давності. - державний Акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 907628 від 09.12.2008р. в якому згідно плану меж земельної ділянки суміжним землевласником у східному напрямку від літери "В" до літери "Г" зазначена [PERSON], тобто даним Державним Актом серії ЯЖ № 907628, який позивачка отримала ще 09.12.2008р. була визначена як ширина земельної ділянки [PERSON] в 8,37м, так і суміжність земель між [PERSON] і [PERSON], ( а.с., 14) - Державний Акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 907629 від 09.12.2008р. в якому згідно плану меж земельної ділянки суміжним землевласником у північному напрямку від літери "Б" до літери "В" також, як і впопередньому Акті зазначена [PERSON], тобто даним Державним Актом серії ЯЖ № 907629 який позивачка отримала також як і попередній 09.12.2008р., була визначена уже довжина земельної ділянки [PERSON] в 131,45м, і суміжність земель між [PERSON] і [PERSON], ( а.с., 13). Відповідно, що стосується фактичних обставин справи, то суд не знаходить підстав для поновлення строку позовної давності для звернення до суду. Що стосується норм процесуального права в частині позовної давності то суд зазначає наступне. Згідно ст. 256 ЦК України: Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з ви\-могою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно, строк позовної давності, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Проте, слід розрізняти право на позов в процесуальному і матеріальному значенні. Право на позов в процесуальному значенні означає гарантовану Конституцією і законами України можливість кожного звер\-нутися за захистом своїх прав до суду без будь-яких безпідставних обмежень. При дотри\-манні формальних вимог до складання позовних матеріалів суд не може відмовити в прийн\-ятті позовної заяви, в тому числі внаслідок пропуску строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене, судом було зареєстровано дану позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено було справу до слухання для винесення обґрунтованого рішення на підставі змагальності сторін. Право на позов в матеріальному значенні означає право на його задоволення, тобто на прийняття позитивного для позивача рішення суду. Саме тут і застосовується строк позов\-ної давності у випадку його пропуску без поважних причин. Так, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено сто\-роною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст.. 257 ЦК України: 1. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Слід зазначити, що суть і призначення строку позовної давності полягає у забезпеченні стабільності циві\-льних правовідносин, у гарантуванні принципу правової визначеності між сторонами таких відносин. За цей час, ( розумний строк, встановлений Законодавцем), будь-яка особа середнього рівня розвитку і без наявності правових знань має змогу визначитися з характером поруше\-ного права, суб'єктом порушення та звернутися за примусовим захистом своїх прав до від\-повідного суду. Для деяких видів правовідносин в залежності від їх особливостей законода\-вцем встановлені інші строки позовної давності, відмінні від загального трирічного строку (див. коментар до ст. 258 ЦК). Відповідно, суд вважає, що позивач мав змогу визначитися з позовними вимогами, та вчасно подати до суду позовну заяву для захисту свого порушеного права, що, знову ж таки, позивачем у встановлені строки для звернення до суду зроблено не було. Також, як вбачається з матеріалів справи, угоди між сторонами щодо зміни тривалості позовної давності не укладалося. Так, згідно ст. 259 ЦК України: 1. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. 2. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Отже, в силу ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна дав\-ність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Таким чином, застосування позовної давності судом без волевиявлення зацікавле\-ної сторони процесу є неможливим. Крім того, договір про збільшення строку позовної давності повинен укладатися в письмовій фор\-мі. Недотримання письмової форми відповідного правочину не призводить до автоматичної його недійсності, але сторони у випадку спору обмежені у використанні засобів доказуван\-ня і не можуть посилатися для доведення перед судом своєї правової позиції на показання свідків (ст. 218 ЦК України). Далі, згідно ст. 260 ЦК України: 1. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. 2. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно, позовна дав\-ність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. Отже, перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язаний його початок, для позовної давності застосовуються загальні правила ст. 254 ЦК України щодо обчислення і закінчення строків встановлених роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Відповідно, позивач вправі звернутися до суду в останній день строку позовної давності, однак, до закінчення часу роботи судової установи, крім передачі документів через установи зв»язку, як те передбачає положення ст. 255 ЦК України. Отже, враховуючи вищевказану норму ЦК України, суд вважає, що позивачкою [PERSON] були пропущені строки позовної давності для подачі позовної заяви до суду. Так, згідно ст. 261 ЦК України: 1. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 2. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчи\-неного під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. 3. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. 4. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. 5. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає пра\-во пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається піль\-говий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. 6. За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня ви\-конання основного зобов'язання, тобто, в даному випадку з 22.09.20111 року. 7. Винятки з правил, встановлених частинами першою та другою цієї статті, мо\-жуть бути встановлені законом. Отже, ч. 1 ст. 261 ЦК України встановлює перелік юридичних фактів, з виникненням яких починає спливати строк позовної давності. Відповідно, перебіг позовної давності починається від: - дня, коли особа довідалася про порушення свого права; - дня, коли особа могла довіда\-тися про порушення свого права; - дня, коли особа довідалася про особу, яка порушила пра\-во. За першим випадком право особи може бути порушене, однак вона об'єктивно може не знати про таку обставину. Тому закон для захисту прав потерпілої особи передбачає відлік строку позовної давності не з часу порушення самого права, а з моменту поінформованості особи про таке порушення, що може значно відрізнятися за часовим проміжком. В будь-якому випадку для доказування своєї правової позиції потерпіла особа має надати беззаперечені дока\-зи обставин і часу, коли вона довідалася про порушення свого права. Другий юридичний факт з виникненням якого закон пов'язує початок перебігу строку позовної давності, стосується не об'єктивних - особа довідалася про порушення права, а суб'єктивних чинників - особа мо\-гла довідатися про порушення свого права. Для правильного розуміння цього нормативного припису слід мати на увазі, що законодавець формулює не обов'язок особи, а саме що остання повинна дізнатися про факт порушення, а лише можли\-вість отримання інформації про це, тобто пред'являє мінімум вимог для потерпілої сторони щодо здійснення дій, які стосуються факту порушеного права. З настанням будь-якої з альтернативних обставин, зазначених в ст. 261 ЦК України, починає перебіг строк по\-зовної давності. Відповідно, враховуючи вищевказану норму ЦК України, суд вважає, що позивачка [PERSON] мала як об»єктивну так і суб»єктивну змогу дізнатися про порушення свого права, та, відповідно, скористатися для захисту свого порушеного права нормами, які викладені в ЦК України. Крім того, суд наголошує на тій обставині, що підстав, які передбачені ст. 263 та 264, 265 ЦК України, які б слугували б підставою для зупинення перебігу позовної давності чи переривання перебігу позовної давності, судом в судовому засіданні не встановлено. Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд в даному спорі приходить до висновку щодо застосування наслідків спливу позовної давності, які передбачені ст. 267 ЦК України. Так, в ст. 267 ЦК України зазначено, що: 1. Особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. 2. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до роз\-гляду незалежно від спливу позовної давності. 3. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробле\-ною до винесення ним рішення. 4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є під\-ставою для відмови у позові. 5. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як зазначалося вище, в даному випадку суд не знайшов причин пропуску [PERSON], як таких, які були б поважними в розумінні ч. 5 ст. 267 ЦК України. Відповідно, ст. 267 ЦК України встановлює чотири наслідки спливу строку позовної давності. Крім того, частина друга вміщує дуже важливе для правильного розуміння позовної давності правило - заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до роз\-гляду незалежно від спливу позовної давності. Зазначене є підтвердженням загальновідомої тези, що позовна давність є інститутом матеріального, а не процесуального права і вона має розумітись не як право на позов в процесуальному розумінні, а як право на задоволення по\-зову, тобто в розумінні матеріального права. Більше того, жоден процесуальний кодекс не містить перешкод для відкриття провадження у справі в залежності від дотримання чи про\-пуску строку позовної давності. Сплив позовної давності, як правило, позбавляє учасника правовідносин примусового судового захисту за винятками, передбаченими частинами четвертою і п'ятою коментованої статті, але цей факт не призводить до припинення самого права. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України в розвиток положень ст.ст. З, 6 ЦК України щодо свободи договору та диспозитивності регулювання цивільних відносин передбачає правило, згідно якого позовна давність застосується судом лише і виключно при наявності відповідної заяви учасника проваджен\-ня. Така заява має бути належно оформлена і заявлена до винесення рішення, тобто на ста\-діях підготовки справи до судового розгляду, вирішення справи та судових дебатів. Із вка\-заної частини коментованої статті непрямо випливає висновок, що заява про застосування строку позовної давності, подана на стадіях апеляційного чи касаційного провадження не є підставою для застосування позовної давності і відмови в задоволенні позову. Як вбачається з матеріалів справи, заява про застосування наслідків спливу позовної давності була подана письмово відповідачем [PERSON] на стадії вирішення справи та в судових дебатах. Основним наслідком спливу строку позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є відмова в задово\-ленні позову. Суд зазначає, що Закон не встановлює, як і не може встановлювати ні вичерпного, ні примірного переліку поважних причин пропуску строку позовної давності. Такі причини встановлюються правозастувачем, ( зокрема, в даному випадку, - судом), при вирішенні конкретних справ згідно з вимогами тих норм і інститутів мате\-ріального права, що регулюють спірні правовідносини, а також вимог добросовісності, ро\-зумності і справедливості. Зглядаючись на вимоги добросовісності, розумності та справедливості, суд вважає, що підстав поновлення строків давності, зглядаючись на значний проміжок часу, що сплинув з моменту можливості звернення до суду, - близько 8 років, зглядаючись на коло інших осіб, причетних до спірної земельної ділянки, ( відповідач [PERSON]М.), немає. Що стосується безпідставності позовних вимог до відповідача, - ТОВ «Комплекс Агро марс», то суд зазначає наступне. Так, що стосується відмови в задоволенні позову по суті, то суд обґрунтовує таку відмову на підставі ст.ст. 3, 15 ЦПК України та ст. 116 ЗК України. 24 вересня 1992 р. позивачка [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок із господарськими будівлями, що підтверджується договором купівлі - продажу, ( а.с., 7 - 8). Проте, суд критично відноситься до твердження позивачки [PERSON] про те, що в користуванні [PERSON] біля житлового будинку було 1.50 га земельної ділянки, так як джаний факт нічим в судовому засіданні не підтверджено. Далі позивачка почала користуватися земельною ділянкою площею 0,30 га, ( проте, не була передана їй в користування в юридичному сенсі цього слова), що підтверджується довідками виконавчого комітету Кагарлицької міської ради Кагарлицького району Київської області № 836 від 29.01.1997 р., ( а.с., 9), та № 8499 від 15.11.2002 р., ( а.с., 9). Рішенням Кагарлицької міської ради 13 сесії 21 скликання від 18.01.1994 р., ( а.с., 12), прийнято рішення щодо передачі безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,28 га, але технічну документацію вготовлену на цю земельну ділянку було затверджено лише рішенням Кагарлицької йської ради 17 сесії 5 скликання № 205 від 25.09.2007 р., ( а.с., 20). Їй були видані державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ № 907628 від 09.12.2008 р., ( а.с, 14), та серії ЯЖ № 907629 від 09.12.2008 р., ( а.с., 13). У власність їй було передано земельну ділянку площею 0,0557 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер [NUMBER]) та земельну ділянку площею 0,1185 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер [NUMBER]), тобто всього 0,1742 га за адресою: [ADDRESS]. Залишок земельної ділянки, що, як вважала позивачка [PERSON], була надана їйу користування, за цією адресою, позивачка вирішила приватизувати у 2014 р., та звернулась 30.04.2014 року із відповідною заявою до Кагарлицької міської ради, ( а.с., 15), але їй було відмовлено у зв'язку з тим, що, як зазначено в тексті відмови відповідача, відповідно до п. 4 ст. 116 ЗК України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Так, згідно ст. 116 ЗК України: 1. Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права корис\-тування земельними ділянками із земель державної або комунальної влас\-ності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самовряду\-вання в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. 2. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу 3. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здій\-снюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян прова\-диться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і кому\-нальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної влас\-ності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. 4. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. 5. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Відповідно, ч. 1 ст. 116 ЗК України містить загальне правило щодо підстав набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або кому\-нальної власності «громадянами» (а в деяких випадках - і іншими фізичними особами) та юридичними особами. Підставою для набуття зазначених прав є прийняття рішень органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування чи державними органами приватизації. Компетенція цих органів поширюється на розпорядження земельними ділянками відповідно до правил, викладених у нормах глав 2 та 3 розд.І ЗКУ. ч. 3. ст. 116 ЗКУ розкриває зміст різновидів безоплатної передачі земельних ділянок громадянам як форми переходу права власності. До таких різновидів відносяться: приватизація земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян, одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ст. 121 ЗКУ. Слід зазначити, що приватизація земельних ділянок, займає дуже важливе місце у реформуванні земельних правовідносин. В Україні приватизація земель розпочалася із прийняттям ЗУ «Про форми власності на землю» та нової редакції (від 13.03.1992) ЗКУ 1990 р. і триває досі. Отже, згідно п. «в» ч. 3 ч. 3 ст. 116 ЗК України одержання громадянами земельних ділянок із земель державної і кому\-нальної власності в межах норм безоплатної приватизації передбачає т.зв. повну процедуру приватизації, що на відміну від інших процедур включає формування земельної ділянки як об'єкта права. Норми безкоштовної приватизації визначені у ст. 121 ЗКУ і стосуються конкретного цільового призначення земельної ділянки. Відтак, за даною процедурою, особа може приватизувати земельну ділянку лише того цільового призначення, котре передбачене у ст. 121 ЗКУ. Детальніше процедура врегульована ч.ч. 6-11 ст. 118, 121 ЗКУ. Отже, що стосується в подальшому застосування положень ст. 3, 15 ЦПК України слід зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 116 ЗК України приватизація земельної ділянки можлива лише один раз по кожному виду цільового використання, передбаченого ст. 121 ЗКУ. Одноразовість приватизації означає і те, що особа, котра скористалась своїм правом і приватизувала земельну ділянку меншої від граничної, передбаченої ст. 121 ЗКУ, площі, не може приватизувати земельну ділянку цього цільового призначення вдруге, навіть пло\-щею, що складає «різницю» між гранично можливою та раніше приватизованою. Отже, зглядаючись на ту обставину, що позивачка скористалася своїм правом на приватизацію земельної ділянки, суд в даному випадку застосовує норми ст. 3, 15 ЦК України, з огляду на наступне. Слід зазначити, що суд вважає, що право позивача [PERSON] в даному випадку не порушено, тому він не може бути суб»єктом звернення до суду в даній справі з огляду на норми ст.ст. 3, 15 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інте\-ресів. Отже, Конституційне право громадян на судовий захист закріплюється насамперед у ст. 3 ЦПК України. Можливість особистого звернення в суд залежить від наявності у того, хто зверта\-ється, цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності. Однак важливо, щоб у того, хто звертається за судовим захистом, була не тільки правоздатність узагалі, а й правоздат\-ність у конкретній справі, тому що коментована стаття вказує на право лише заінтересова\-ної особи (такої, що звертається за захистом своїх прав) звернутися за судовим захистом. З підстав, які будуть судом наведено нижче, суд вважає, що в даній справі у позивачки [PERSON] відсутня правоздатність в даній справі, так як суд вважає, що діями відповідачів ніяких законних прав та інтересів позивача не було порушено. Так, суд вважає, що ні відповідачка [PERSON], ні відповідач [PERSON] ніякими своїми діями не порушували законні права та інтереси позивачки [PERSON] взагалі. Що ж стосується відповідача, - Кагарлицької міської ради Київської області, то [PERSON] слід було оскаржувати рішення сесії, якою їй надано у приватну власність меншу площу земельної ділянки, ніж вважала позивачка. Отже, юридичною заінтересованістю володіють тільки ті особи, що звертаються до суду, які є учасниками спірних матеріальних правовідносин, або кому законом надане право пору\-шення справи в інтересах інших осіб (ст. 3 ЦПК). Відповідно, згідно норми ст. 3 ЦПК України усяка особа вправі в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свобод чи інтересів. Знову ж таки, суд наголошує на тій обставині, що позивачкою та її представниками ні в позовній заяві ні в судовому засіданні не наведено належних та допустимих доказів того, що порушено її права. Наявність процесуальної заінтересованості, як передумова порушення позовної справи у суді, буде у сторони в тому випадку, якщо вона є стороною у спірному матеріальному правовідношенні і вважає, що її суб'єктивне право порушено, не визнане чи оспорюється. Отже, суд вважає, що позивачка [PERSON] не є стороною у спірному матеріальному правовідношенні, хоча, на думку суду, хибно вважає, що його суб»єктивне право порушено. Отже, об'єктом захисту позовного провадження є порушене, невизнане або оспорюване право. Таким чином, право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції Украї\-ни (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16). Отже, особа має право звернути до суду за захистом саме своїх прав. Право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені. Іншими словами, особа не має права звернутися до суду у разі, якщо права, за захистом яких вона звернулася, їй не належать. Така особа є неналежним позивачем і у позові їй слід відмовити. Тому при зверненні до суду позивач повинен доводити свою юридичну заінтересованість у справі. Завдяки тако\-му підходу реалізується принцип диспозитивності цивільного процесу, відповідно до яко\-го кожна особа самостійно вирішує: звертатися їй до суду чи ні. Отже, суд вважає, що ні позивачем ні його представником не доведено юридичну, а не суб»єктивну заінтересованість у справі, так як вважає, що право на приватизацію земельної ділянки позивачкою вже використано, а тому не може бути порушено. Згідно ст. 15 ЦПК України: Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: 1) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; 2) виключено 3) інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. 2. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. 3. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження. Отже, дана справа розглядається в порядку позовного провадження. Окремо слід зазначити, що позовне провадження має універсальний характер, тобто усі підвідомчі справи, визначені в ч. 1 ст. 15 ЦК України, розглядаються в позовному провадженні, якщо ЦПК України не встановлено інше. Однією з ознак позовного провадження є те, що підставою є позов як матеріально - правова вимога, що випливає із спірних трудових, цивільних, земельних та інших правовідносин. Суд наголошує в даному випадку, що Позивачка [PERSON] звернулася до суду за захистом свого права, яке вже було використано нею під час приватизації земельної ділянки, тобто Позивачка реалізувала своє право і тому звернулася, на думку суду, за захистом неіснуючого права. Виходячи з вище викладеного та відповідних документів, наданих суду, ( рішення сесії, державні акти), Позивачка повністю реалізувала своє право на приватизацію земельної ділянки, і не може повторно застосовувати таке право на підставі ст. 116 ЗК України. Таким чином, будь-якого права Позивачки [PERSON] оскаржуваним рішенням Кагарлицької міської ради 17 сесії 5 скликання № 205 від 25 вересня 2007 року, не порушено, відповідно, відсутні підстави для задоволення рашти позовних вимог, так як перша вимога є похідною в структурі позовних вимог. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed