Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 02.03.2007 між ВАТ КБ «Надра», назву якого в подальшому змінено на ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] (відповідач-1) було укладено кредитний договір № 8/2007/840-К/797-Н, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 31 400,00 доларів США з виплатою процентної ставки 12,99 % річних зі строком повернення в повному обсязі всієї суми кредиту в термін не пізніше 10 лютого 2037 року. Крім того, між банком та [PERSON] і [PERSON] (відповідач-2 та відповідач-3) було укладено договори поруки від 02.03.2007, відповідно до яких вони поручилися за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань за указаним кредитним договором. Банк виконав свої зобовязання перед відповідачем-1, надавши позичальнику кредитні кошти, але починаючи з грудня 2014 року почалось систематичне прострочення позичальником щомісячних платежів в рахунок погашення кредиту та порушення умов кредитного договору. Станом на 03.08.2015 заборгованість позичальника перед банком складає 32 705,65 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 690 961,34 грн. (шістсот девяносто тисяч девятсот шістдесят одна грн. 34 коп.), з яких: заборгованість за тілом кредиту - 29 218,60 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 617 291,60 грн. (шістсот сімнадцять тисяч двісті девяносто одна грн. 60 коп.); заборгованість за відсотками - 2 898,93 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 61 244,73 грн. (шістдесят одна тисяч двісті сорок чотири грн. 73 коп.); пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - 12 425,01грн. (дванадцять тисяч чотириста двадцять пять грн. 01 коп.), яку позивач просить стягнути з відповідачів солідарно на свою користь, поклавши сплату судового збору на відповідачів у звязку із тим, що банк знаходиться в процедурі ліквідації (а.с. 2-4). Представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності від 25.03.2016 (а.с. 128), подала до суду клопотання, в якому наполягала на задоволенні позовних вимог та просила розглянути справу без її участі в порядку ч. 2 ст. 158 ЦПК України за наявними доказами, які містяться в матеріалах справи, та без фіксації судового засідання за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України (а.с. 127). Відповідачі в судове засідання втретє не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялися належним чином (а.с.41-43, 53-61, 65-72, 94-100, 104, 109-112, 120-125). Разом з тим, у ході розгляду справи відповідач-2 [PERSON] та відповідач-3 [PERSON] звернулися до суду із зустрічними позовними заявами до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», в яких просили визнати поруку припиненою та відмовити у задоволенні позовних вимог банку щодо них. При цьому вони просили застосувати приписи ч. 4 ст. 559 ЦК України до спірних правовідносин, посилаючись на те, що порядок погашення кредиту було встановлено щомісячними платежами до 10 числа поточного місяця та ця дата є датою виконання основного зобов'язання за кредитним договором і у разі порушення позичальником порядку погашення кредиту може бути у відповідний місяць застосована для початку відліку шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя. За первісним позовом систематичне прострочення позичальником сплати помісячних платежів почалося у грудні 2014 року, фактично у серпні 2014 року, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати заборгованості, наданого банком. За таких обставин згідно з доводами наведеними відповідачами у ПАТ КБ Надра» виникло право пред'явити вимоги до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту починаючи з 11 грудня 2014 року або навіть з 11 серпня 2014 року протягом наступних шести місяців (а.с. 83-90). При цьому представник відповідачів адвокат [PERSON], який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 63) та договорів про надання правової допомоги з відповідачем-1 [PERSON] (а.с. 64), з відповідачем-2 [PERSON] (а.с. 81) та відповідачем-3 [PERSON] (а.с. 82), будучи обізнаним про дати та час розгляду справи (а.с. 94, 107), неодноразово подавав до суду клопотання про перенесення судових засідань з різних причин (а.с. 62, 113, 126), які жодного разу не були підтверджені належними доказами неможливості або поважності причини неприбуття у судове засідання. В судове засідання, призначене на 18.04.2016 представник відповідачів теж не зявився, подав до суду чергове клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на зайнятість в іншому судовому процесі (а.с.126), однак доказів цього суду не надав, через що причини цієї неявки суд не може визнати поважними. Приписами ст. 157 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Частиною 2 ст. 169 Кодексу передбачено, що неявка представника в судове засідання без поважних причини або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселітіс проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші). Ураховуючи, що розгляд справи триває значний час, провадження у справі відкрито 21.09.2015, представнику відповідача з метою реалізації його прав у судовому провадженні надавався додатковий час для участі у судовому засіданні шляхом відкладення попередніх судових засідань, а також зважаючи на те, що представник обізнаний про визначену судом дату, час та місце розгляду справи заздалегідь і його довірителі мали змогу забезпечити участь у справі іншого представника, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності. За таких обставин, зустрічні позовні заяви відповідача-2 та відповідача-3 залишені без розгляду, а справа за первісним позовом з врахуванням їх правових позицій щодо незгоди із позовними вимогами банку, викладених у їх зустрічних позовах, розглянута за правилами ч. 2 ст. 158 ЦПК України за наявними доказами, які містяться в матеріалах справи та без фіксації судового засідання технічними засобами за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 02.03.2007 між ВАТ КБ «Надра», назву якого в подальшому змінено на ПАТ КБ «Надра», та [PERSON] (відповідач-1, позичальник) було укладено укладений кредитний договір № 8/2007/840-К/797-Н, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 31 400,00 доларів США з виплатою процентної ставки 12,99 % річних зі строком повернення в повному обсязі всієї суми кредиту в термін не пізніше 10.02.2037 (а.с. 8-11). Крім того, судом установлено, що між банком та [PERSON] і [PERSON] (відповідач-2 та відповідач-3) було укладено договори поруки від 02.03.2007, відповідно до яких останні поручилися за належне виконання позичальником взятих на себе зобовязань по указаному кредитному договору (а.с. 12-13, 14-15). Банк виконав свої зобовязання перед відповідачем-1, надавши позичальнику кредит, що підтверджується заявою на видачу готівки (а.с. 16). Починаючи з грудня 2014 року почалось систематичне прострочення позичальником щомісячних платежів в рахунок погашення кредиту і як наслідок порушення умов кредитного договору. Станом на 03.08.2015 заборгованість позичальника перед банком складає 32 705,65 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 690 961,34 грн. (шістсот девяносто тисяч девятсот шістдесят одна грн. 34 коп.), з яких: заборгованість за тілом кредиту - 29 218,60 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 617 291,60 грн. (шістсот сімнадцять тисяч двісті девяносто одна грн. 60 коп.); заборгованість за відсотками - 2 898,93 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 61 244,73 грн. (шістдесят одна тисяч двісті сорок чотири грн. 73 коп.); пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - 12 425,01грн. (дванадцять тисяч чотириста двадцять пять грн. 01 коп.). Розмір заборгованості за кредитом підтверджується відповідним розрахунком, є належним чином обґрунтованим, розмір пені визначено за період з 03.08.2014 по 11.07.2015 (а.с.5-7). Згідно із витягом із Статуту Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» (код 20025456) відповідно до п. 1.2 Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Надра» продовжує свою діяльність в результаті зміни найменування Відкритого акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» та є правонаступником за всіма його правами та зобов'язаннями (а.с. 31-32). Аналізуючи надані докази, суд дійшов висновку про те, що відповідач-1 порушив взяті на себе зобовязання, встановлені у п.п. 4.3.2-4.3.4 кредитного договору № 8/2007/840-К/797-Н від 02.03.2007 щодо своєчасної оплати кредиту та визначених договором платежів, а позивач скористався своїм правом, передбаченим п. 4.2.4. кредитного договору, щодо права дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним та стягнення пені. У забезпечення виконання зобовязань позичальника, що випливають з основного договору, відповідно до ст. 553 ЦК України позивач уклав з відповідачем-2 та відповідачем-3 договори поруки від 02.03.2007, відповідно до яких вони поручилися за належне виконання відповідачем-1 взятих на себе зобовязань по Кредитному договору Відповідно до умов договорів поруки відповідач-2 та відповідач-3 як поручителі поручаються за виконання відповідачем обовязків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому. Пунктами 1.2 та 3.1 договорів поруки визначено, що поручителі несуть солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобовязання. Ці договори набули чинності з моменту їх підписання, строком припинення поруки є повне виконання позичальником або поручителем своїх обовязків, передбачених основним зобовязанням. Що стосується доводів відповідача-2 та відповідача-3 щодо підстав припинення договорів поруки, викладених у їх зустрічних позовних заявах, із посиланням на ч. 4 ст. 559 ЦК України, то в даному випадку ця норма законодавства застосуванню не підлягає. Так, відповідно до вимог ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України). Згідно із ст.ст. 549, 550 ЦК України неустойкою є штраф або пеня, та право на неї виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Так, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до п. 5.3 договорів поруки, укладених між відповідачем-2 та відповідачем-3 з одного боку і позивачем з другого боку, дія цих договорів закінчується належним виконанням позичальником (відповідачем-1 у справі) взятих на себе зобовязань по кредитному договору чи виконанням поручителями своїх зобовязань згідно з умовами цього договору. Тобто конкретний строк дії поруки не встановлено. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 610, 611 ЦК України). Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення або невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). З п. 3.3.2 кредитного договору № 8/2007/840-К/797-Н від 02.03.2007 вбачається, що сторонами визначено внесення позичальником чергового мінімального платежу щомісячно до 10 числа поточного місяця. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. В даному випадку дійсно систематичне прострочення позичальником сплати помісячних платежів почалося у грудні 2014 року, що підтверджується розрахунком заборгованості наданим банком. Але право пред'явити вимоги до поручителів про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з цієї дати 11.12.2014, не обмежується періодом наступних шести місяців, оскільки ПАТ «КБ «Надра» вимог про дострокове повернення кредиту до відповідачів не направляв. Банк 28 серпня 2015 року звернувся до суду з даним позовом у зв'язку із порушенням позичальником взятих на себе зобов'язань щодо погашення поточної заборгованості, тим самим відповідно до частини другої ст. 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, предявивши вимогу про дострокове стягнення всієї суми кредиту й пов'язаних із ним платежів в судовому порядку. Якщо кредитор змінює на підставі частини другої ст. 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання позовна давність обчислюється від цієї дати. У Рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) указано, що ці положення Основного Закону України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням субєктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Пред'явивши вимогу до суду про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені до відповідача-1, позивач як кредитор відповідно до частини другої ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання. З огляду на те, що строк виконання основного зобов'язання було змінено предявленням даного позову 28.08.2015 з вимогою про стягнення заборгованості з відповідача-1, то саме цей момент є зміною терміну виконання основного зобовязання, оскільки банк не направлявав відповідачам письмової вимоги про зміну строку виконання основного зобовязання, а тому договори поруки станом на дату подачі позову свою дію не припинили і встановлення дати початку прострочення виконання зобовязання із сплати кредитних коштів не є підставою для застосування цього строку для припинення поруки. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-990цс15 від 27 січня 2016 року, яка згідно із вимогами ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права. З огляду на вищезазначене суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Ураховуючи, що поручителі поручилися за виконання позичальником взятого зобовязання за різними договорами поруки заборгованість слід стягнути в солідарному порядку окремо з основного позичальника та кожного з поручителів. Зважаючи на необхідність визначення у резолютивній частині рішення гривневого еквіваленту суми заборгованості суд враховує при такому визначенні курс національної грошової одиниці до долара США станом на час розрахунку заборгованості, оскільки позивач не змінював в ході розгляду справи позовних вимог в цій частині і до того ж курс гривні за таким розрахунком є меншим в порівнянні до курсу існуючого станом на час розгляду та вирішення справи. Згідно із ст. 88 ЦПК України та з урахуванням того, що позивач на час предявлення позову у цій справі звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про судовий збір», оскільки ПАТ «КБ «Надра» знаходиться в процедурі ліквідації (а.с. 27-29), відповідно до п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 % від присудженої до стягнення з них на користь позивача суми, що дорівнює 6909,61 грн., але не більше максимального розміру судового збору 3654 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved