Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

У червні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Чернівецька обласна державна ТРК "Буковина" про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації, мотивуючи свої вимоги тим, що він перебував на посаді начальника лінійного відділу міліції на ст. Чернівці УМВС України на Львівській залізниці. 18 березня 2014 року в лінійний відділ біля 14:30 год. прибула група людей, з різних організацій, а також засоби масової інформації, для проведення прес-конференції, в ході якої працівниками ЛВ [PERSON] та [PERSON] в усній формі, яка записувалася на відеокамери ЗМІ, була розповсюджена недостовірна інформація відносно нього. В подальшому, 15 квітня 2014 року в Мармуровій залі ЧНУ ім. Ю. Федьковича, мала місце конференція, щодо діяльності створеної при Народній раді антикорупційної комісії, на якій відповідач надав ТРК «Буковина» інтерв'ю про діяльність створеної антикорупційної комісії, із заголовком відеорепортажу «Антикорупційний комітет контролює хід справ, за місяць її діяльності вже є перші результати», в якому і вказав, що: «Був звільнений начальник лінійного міліції, який дещо був замішаний в таких схемах корупційних…гроші брали з Софіївського потягу,… за металолом брали гроші». Вважає, що в ході даного інтерв'ю, відповідачем, в присутності деяких учасників конференції та ТРК «Буковина» розповсюджено неправдиву та недостовірну інформацію, яка принижує його гідність, честь та завдає шкоди його діловій репутації, як посадовця, який займає певну посаду та містить дані по його безпідставному звинуваченні у скоєнні тяжких злочинів, а саме корупційних діянь та будучи впевненим, що дане його інтерв'ю, піде в ефір телепередачі і буде розповсюджено великій кількості телеглядачів. Окрім того, вказує, що відносно нього, по факту зловживання службовим становищем, на даний час немає внесеного в ЄРДР кримінального провадження, як і немає рішення суду про його винуватість. Посилаючись на вказане, позивач уточнивши та конкретизувавши заявлені вимоги, подавши в порядку ст. 31 ЦПК України відповідну заяву, де зазначає, що факти на які наголошує відповідач - спростовані та не знайшли свого підтвердження в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР від 08 липня 2013 року та 08 серпня 2013 року винесено постанову про закриття кримінального провадження. Вказує, що розповсюджена відповідачем інформація є наклепом та брехнею, що призвело до значних моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребує від нього додаткових зусиль для організації його життя та життя його родини, а тому просить стягнути з відповідача моральну шкоду, та витрати, пов'язані із оплатою судового збору. У судовому засіданні представник позивача поданий позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити в повному обсязі, ураховуючи подані уточнення та конкретизування заявлених позовних вимог. При цьому, вказала на те, що поширена відповідачем інформація є такою, що не відповідає дійсності, є недостовірною, а також такою, що порушує честь, гідність і ділову репутацію позивача. Крім того, дана інформація містить в собі пряме обвинувачення [PERSON] у вчиненні корупційних дій, створює у телеглядачів негативне враження про нього, однак особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, єдиним доказом того, що він безпосередньо або опосередковано був пов'язаний із вчиненням корупційних діянь може бути лише вирок суду, а згідно постанови суду від 08 серпня 2013 року кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON], за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 364 ч. 3 КК України - закрито, тому просила позов задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні за безпідставністю, подавши заперечення на позов. Зазначають, що позивачем не надано жодних відомостей та фактів, які є неправдивими і такими, що порочать його особу. При цьому, вказували на те, що відповідач при наданні інтерв'ю не вказував прізвища цієї посадової особи. Крім того, вказали на те, що інформацію може бути поширено без згоди її власника, якщо ця інформація є суспільно значимою, тобто якщо вона є предметом громадського інтересу і якщо право громадськості знати цю інформацію переважає право її власника на її захист, а враховуючи той факт, що позивач що позивач є посадовою і публічною особою та перебуває під пильним контролем громадськості, викладена в інтерв'ю інформація є нічим іншим як оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню. Представник третьої особи Чернівецької обласної державної ТРК "Буковина" у судове засідання не з'явився, подавши до суду відповідну заяву. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] вказав на те, що у березні він був присутній в актовому залі лінійного відділення, де проводилися збори, щодо корупційних діянь працівників лінійного відділення ст. Чернівці, під час яких [PERSON] було запропоновано написати рапорт про звільнення. Та додав, що йому було відомо про все, що відбувалося у них на роботі, зі слів деяких осіб. На вказаних зборах, також був присутній відповідач по справі. Свідок [PERSON], будучи допитаним в судовому засіданні суду пояснив, що 18 березня 2014 року проводилися збори в залі ЛОМА, під час яких був присутній відповідач, де надавав інтерв'ю [PERSON], щодо ситуації його працівника, відносно наркотичних засобів. Вказував також на те, що позивач, перебуваючи на посаді, погрожував йому звільненням. Крім того, зазначив, що [PERSON] не примушували писати заяву про звільнення. І все, що було сказано перед камерою, було в дійсності. Свідок [PERSON] на дав суду аналогічні пояснення. Суд, заслухавши пояснення сторін та допитаних в ході розгляду справи свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, та ураховуючи характер спірних правовідносин, приходить до наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Так, при розгляді справи судом установлено, що 18 березня 2014 року в лінійний відділ на ст. Чернівці УМВС України на Львівській залізниці, біля 14:30 год. прибула група людей: представники ВО «Майдан», ГО «Інспекція по нагляду за діяльністю правоохоронних органів», ГО «Антикорупційний комітет» в особі заступника голови антикорупційної комісії Народної ради в Чернівецькій області [PERSON], представники «Правого сектору» та об'єднання Афганістану «Ніхто крім нас», а також засоби масової інформації ТОВ «ТРК «ТВА» та « 5 канал», для проведення прес-конференції, в ході якої працівниками ЛВ [PERSON] та [PERSON] в усній формі, яка записувалася на відеокамери ЗМІ, була розповсюджена недостовірна інформація відносно [PERSON]. 15 квітня 2014 року в Мармуровій залі ЧНУ ім. Ю. Федьковича, мала місце конференція, щодо діяльності створеної при Народній раді антикорупційної комісії, на якій [PERSON] надав ТРК «Буковина» інтерв'ю про діяльність створеної антикорупційної комісії, із заголовком відеорепортажу «Антикорупційний комітет контролює хід справ, за місяць її діяльності вже є перші результати», в якому і вказав, що: «Був звільнений начальник лінійного міліції, який дещо був замішаний в таких схемах корупційних…гроші брали з Софіївського потягу,… за металолом брали гроші». Так, відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина 2 ст. 16 ЦК України містить перелік можливих способів захисту цивільних прав та інтересів. За змістом ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі - Конвенції), ст. ст. 94, 277 ЦК України кожному, в тому числі юридичній особі, гарантується право на захист честі, гідності та ділової репутації, а також спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб'єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. Разом з тим, відповідно до ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції). Крім того, згідно із ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною, також передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлювання своєї думки в пресі, обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Таким чином, за змістом зазначених норм, кожному окрім захисту честі, гідності та ділової репутації також гарантується й право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав. При цьому, аналіз зазначеного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Право на недоторканість ділової репутації та честі і гідності публічної особи підлягають лише захисту у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і пропозицію політичних лідерів,інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. Так, відповідно до роз'яснень п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Згідно з частинами 1, 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. З огляду на приписи ст. 277 ЦК України, а також роз'яснення Пленуму Веровного Суду України, викладені в абзацах 3-5 п. 19 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженим ям суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедент ній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що свобода преси користується особливим статусом тоді, коли на кін поставлені питання , що становлять предмет громадського інтересу (справа Лігнгенс проти Австрії, справа Торгер Торгейрсон проти Іспанії). Крім того, положення про необхідність розрізняти факти й оціночні судження, доведення правдивості яких, на відміну від фактів, є неможливим і від розповсюджувачів не вимагається, сформульовані Європейським судом з прав людини у справах Lingens v. Austria і Oberschlick v. Austria, розглянутих на підставі заяв про порушення ст. 10 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини від 4 листопада 1950 р. Згідно з цими рішеннями, застосування до заявників санкцій за висловлення оціночних суджень Європейський суд кваліфікував як невиправдане втручання у здійснення гарантованої ст. 10 Євроконвенції свободи вираження поглядів та інформації. Наведене положення є визначальним і принциповим, оскільки відображає практику застосування і тлумачення Європейським судом ст. 10 Євроконвенції та використовується як базова правова норма при вирішенні подібних спорів (рішення у справах Perna v. Italy, Feldek v. Slovakia). Дане положення підлягає застосуванню як частина українського законодавства відповідно до ст. 9 Конституції України, оскільки Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР Україна визнала обов'язковою на своїй території юрисдикцію Європейського суду з прав людини з усіх питань, пов'язаних з практикою застосування і тлумачення Євроконвенції. При цьому, якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (ст. 37 Закону України «Про пресу») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Також слід зазначити, що згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 21 постанови № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Крім того, відповідно до положень абз. 6 п. 3 Рішення Констиуційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 рок № 8рп/2003, згідно з яким проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. При цьому, вільне вираження поглядів, передавання почуттів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми. Отже, чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень, вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Як встановлено судом, позивач обіймав керівну посаду, а саме посаду начальника лінійного відділу міліції на ст. Чернівці УМВС України на Львівській залізниці й відповідно належить до числа публічних осіб, тому відкритий для суворої критики і пильного нагляду громадськості й межа допустимої критики, щодо такої особи та виконання ним своїх посадових і службових обов'язків є значно ширшою. З огляду на вказане, наведені відповідачем в інтерв'ю висловлювання як то «Був звільнений начальник лінійного міліції, який дещо був замішаний в таких схемах корупційних…гроші брали з Софіївського потягу,… за металолом брали гроші», є лише вираженням автора поглядів, щодо особи позивача, оцінкою його дій, як посадовця й відповідно їх не можна тлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони не містять чітких тверджень про причетність позивача до корупційних діянь та про порушення ним законодавства чи моральних принципів, як і не містить саме інтерв'ю чітких обґрунтувань на вчинення позивачем корупційних діянь із зазначенням місця, дати, події тощо, а лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб'єктивними переконаннями. Ураховуючи той факт, що хоча відповідачем і не надано доказів на підтвердження викладених в інтерв'ю фактів, зокрема щодо позивача, оприлюднена «заява щодо можливих корупційних дій», була оголошена з метою привернення уваги громадськості до питання проявів корупції та боротьби з нею з огляду на суспільну необхідність, що перебуває під підвищеною увагою громадськості, тому суд її оцінює як оціночні судження, думки та припущення автора щодо проявів корупції у державі, які не є предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки й поглядів автора, не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності. Крім того, висловлювання у наданому інтерв'ю є лише критикою та вираженням поглядів щодо особи позивача та його дій. Таким чином, з огляду на зазначені вимоги закону, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки інформація, яку просить спростувати позивач, є оціночним судженням, що за своєю сутністю не підлягає доведенню та спростованню. Також судом приймається до уваги, і те що 08 липня 2013 року в Чернівецьку прокуратуру з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері надійшли матеріали, за фактом можливого порушення закону у діяльності окремих керівників Лінійного відділу на ст. Чернівці УМВС України на Львівській залізниці, в тому числі з боку начальника ЛВ [PERSON] 08 липня 2013 року вказані матеріали внесені до ЄРДР за №42013270240000010 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 364 КК України. Однак, згідно постанови Чернівецької прокуратури з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері, від 08 серпня 2013 року, вищевказане кримінальне провадження, закрито, у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON], складу кримінального правопорушення. Таким чином, звернення особи не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом посадовими особами, не може вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам іншої особи. При цьому, доказів того, що [PERSON], було поширено недостовірну інформацію, шляхом надання інтерв'ю, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], крім компакт-диску суду не надано, як і не здобуто таких доказів судом в ході розгляду даної справи. Крім того, факт поширення вказаної інформації, а саме, що «Був звільнений начальник лінійного міліції, який дещо був замішаний в таких схемах корупційних» відповідачем в судовому засіданні не заперечувалось, разом з тим, заперечувався лише факт того, що дана інформація стосується саме [PERSON]. Межі припустимої критики за певних обставин можуть бути ширшими, коли йдеться про державного службовця, що виконує свої повноваження, ніж коли йдеться про фізичних осіб. Виходячи в вищевказаного, а також ураховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суд вважає, що інформація, яку просить спростувати позивач, є оціночним судженням, що за своєю сутністю не підлягає доведенню та спростованню й відповідно відсутні факти, які б доводили, що зазначена інформація, «Був звільнений начальник лінійного міліції, який дещо був замішаний в таких схемах корупційних», мотивована цілеспрямованими діями на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача, тому підстави для задоволення позову відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed