Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-13 00:00:00

В вересні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовною вимогою про визнання незаконними дій Комсомольської філії ПАТ «Полтаваобленерго» по відключенню його, як споживача послуг з енергопостачання від електромережі, зобов'язання відповідача підключити квартиру до енергопостачання та стягнути завдану неправомірними діями матеріальну шкоду і компенсацію моральних збитків. Позов обґрунтований посиланням на п.п.27,38,47 Правил користування електричною енергією для населення, ст.714 ЦК України, ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів». Зазначені вимоги, підтримані позивачем в судовому засіданні, обґрунтовуються посиланням на порушення відповідачем умов договору в частині надання послуг з електропостачання. Представник відповідача позов не визнала. Обгрунтовуючи заперечення проти позову, суду показала, що електропостачання на згадану квартиру було припинене Комсомольською філією ПАТ «Полтаваобленерго» в зв'язку із втратою позивачем права користування спірною квартирою, що цілком узгоджується з п.9.4 укладеного з позивачем Договору про користування електричною енергією, з огляду на що в задоволенні позову просить відмовити повністю. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши інші, надані ними на обґрунтування заявлених вимог та заперечень докази, суд встановив наступне: Судом встановлено, що 29 вересня 2009 року між [PERSON] та Комсомольською філією ПАТ «Полтаваобленерго» був укладений договір про користування електричною енергією за адресою [ADDRESS] в Комсомольську (а.с. 5-6). Згадана житлова площа в якості службової була передана позивачу в користування ТОВ «Ворскла-Сталь» на підставі договору суборенди житла від 10.10.2008 року (а.с. 30-31). В зв'язку із припиненням трудових відносин з [PERSON] (а.с. 49-50), в березні 2014 року ТОВ «Ворскла-Сталь» було ініційоване питання розірвання договору суборенди житла (а.с. 51), що на разі є предметом розгляду в суді (а.с. 52), а направлений до Комсомольської філії ПАТ «Полтаваобленерго» лист (а.с. 29) по суті став підставою для розірвання договору постачання електричною енергією. Обгрунтовуючи правомірність власних дій по відключенню електропостачання, відповідач посилається на п.5 Правил користування електричною енергією для населення, згідно з яким договір електропостачання укладається лише з власником або наймачем житла. Згадана норма, за посиланням відповідача міститься також в ст. 29 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», а підстави припинення строку договору електропостачання за умови припинення права власності або користування житлом прямо передбачені п.9.4 Договору про користування електричною енергією (а.с. 5-6). Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», ЗУ "Про захист прав споживачів" № 3682-ХП від 15.12.1993 року /ред.2005 /, Правилами користування електричною енергією для населення, затв. Постановою КМУ 31357 від 26.07.1999 року та умовами укладеного між сторонами договору, які регламентують підставу та умови виникнення зобов'язань відповідно характеру правовідносин, які виникли між сторонами. У відповідності до положень ч.1 ст.3 ЗУ "Про житлово-комунальні послуги", електропостачання є однією з комунальних послуг. Згідно з вимогами ч.1 цього ж закону виконавець визнається суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг споживачу відповідно до умов договору. Згідно із ч.1 ст.714 ЦК України та умовами укладеного договору одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів, дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, та забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Вирішуючи питання щодо правомірності дій надавача послуг з відключення енергопостачання, суд виходить з наступного: Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.3 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про захист прав споживачів", вирішуючи питання про характер правовідносин між споживачем та надавачем послуг, про наявність підстав і умов їх виникнення, про права і обов'язки сторін, суд має виходити як із норм Закону і прийнятих згідно з ним актів законодавства, так і з відповідних норм Цивільного кодексу України та іншого законодавства, що регулюють ті ж питання і не суперечать Закону. У тих випадках, коли в чинному законодавстві немає спеціальної норми, суд застосовує загальні положення про зобов'язання, передбачені відповідними главами ЦК України. Згідно із загальними положеннями про зобов'язання, як вони визначені Книгою п'ятою ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію, а інша сторона має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Підстави припинення зобов'язання прямо передбачені ст.598 ЦК України, згідно з якою зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Разом з тим, жоден з нормативних актів /зокрема, п. 5 Правил, ст.29 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», на які посилається відповідач, обґрунтовуючи правомірність власних дій/ не містить в якості підстави для припинення енергопостачання - припинення права власності або користування житловою площею. В цьому сенсі застосування згаданих норм до спірних правовідносин в якості обргрунтування правомірності відключення є вельми сумнівним також з тієї підстави, оскільки регламентує по суті стадію укладання договору. За умови укладення договору, тим більше на стадії його дії та виконання, підстави для його розірвання мають міститися в самому договорі або бути встановлені законом. Між тим, п.п. 34,35 Правил, які безпосередньо регламентують підстави тимчасового припинення постачання електричної енергії та/або відключення споживача від електропостачання також не містять в якості підстави для припинення електропостачання - припинення права власності або користування житловою площею. Отже, аналізуючи положення укладеного сторонами договору та вирішуючи питання щодо наявності підстави для припинення строку його дії, як він визначений п.9.4 Договору, і на який, як на одну з підстав правомірності власних дій посилається відповідач, суд наголошує про наступне: У відповідності до положень п.9.4 укладеного між сторонами Договору «строк дії цього договору припиняється у разі припинення права власності чи права користування Споживача на даний об'єкт /вочевидь мова іде про житло/. В цьому сенсі не є слушним посилання відповідача на припинення позивачем трудових відносин з ТОВ «Ворскла-сталь», як свідчення та передумову для припинення права користування житлом, і як наслідок, припинення строку дії договору на електропостачання. З точки зору словникового тлумачення слова «припинення» - припиненням є дія, яка не має продовження. Разом з тим, позивач до теперішнього часу продовжує користуватися спірним житлом і нести витрати по його утриманню /оплата водо- і газо- постачання та інш. комунальних послуг здійснюється ним до теперішнього часу, що він підтверджує відповідними квитанціями про сплату (а.с. 53). Водночас, відсутність електропостачання в квартиру, де до теперішнього часу проживає сім'я [PERSON] робить по суті неможливим гідне існування родини і прямо суперечить ратифікованій Україною в 1973 році нормі міжнародного права - ст. 25 Загальної декларації прав людини, прийнятій і проголошеній резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою «кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та необхідне соціальне обслуговування, який є необхідним для підтримання здоров'я і добробуту її самої та її сім'ї.» Отже, до ухвалення остаточного рішення у судовій справі, предметом розгляду якої є питання правомірності зайняття сім'єю [PERSON] спірної квартири [ADDRESS] в Комсомольську, у суду немає підстав дійти висновку про припинення їх права на користування спірним житловим приміщенням, і як наслідок визнати згадану обставину в якості обґрунтування правомірності дії відповідача по її відключенню від електропостачання, з огляду на що вимоги позивача про визнання згаданих дій Комсомольської філії ПАТ «Полтаваобленерго» незаконними та зобов'язання відповідача до поновлення електропостачання є такими, що підлягають до задоволення. Розглядаючи вимогу позивача про відшкодування матеріальної шкоди, суд наголошує про наступне: Відповідно до ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Звернувшись до суду з вимогою про відшкодування завданих матеріальних збитків, розмір яких позивач визначає сумою 800 грн., він водночас не надає жодного доказу на існування завданих збитків та підтвердження згаданої суми, з огляду на що заявлені в цій частині вимоги задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання щодо обгрунтованості вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного: Відповідно до роз'яснень, що містяться в Постанові ПВС України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/ шкоди", спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, зокрема, коли право особи на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції, у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, або при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію ЗУ "Про захист прав споживачів". Обгрунтовучи вимогу про відшкодування моральної шкоди, позивач посилається на положення ЗУ "Про захист прав споживачів", застосування норм якого, зокрема ст.23 Закону, як норми матеріального права, на думку суду є неможливим, оскільки зазначена норма встановлює судовий порядок розгляду справ про захист прав споживачів, передбачаючи серед іншого можливість одночасного вирішення судом питання щодо відшкодування моральної шкоди при задоволенні вимог споживача про захист його прав, а не встановлює підстави для задоволення такої вимоги, тобто по суті своїй згадана норма є нормою процесуальної дії. Приймаючи до уваги, що ні умови укладеного договору, ні положення Правил, ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», не передбачають можливості відшкодування моральної шкоди в разі порушення зобов'язання, а п.5 ст.4 ЗУ "Про захист прав споживачів" передбачає право споживача на відшкодування моральної шкоди лише у випадках, коли така шкода заподіяна небезпечною для життя та здоров'я продукцією, вимога [PERSON] про відшкодування завданої моральної шкоди /попри надану медичну довідку - рецепт на придбання окулярів для дитини/а.с. 54/ задоволенню не підлягає через відсутність даних про причинний зв'язок між відключенням електропостачання та погіршенням зору у дитини. Питання про судові витрати вирішене судом у відповідності до положень ч.3 с.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial