Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

15.02.2018 року представник позивача [PERSON] [PERSON] звернулася до суду з позовом, уточненим заявою від 10 травня 2018 року, до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначено, що 06 жовтня 1984 року [PERSON] уклала шлюб з відповідачем, [PERSON] , зареєстрований Відділом запису актів громадянського стану м. Ізюм, Харківської області, актовий запис № 402. Шлюб розірвано 26.05.2015 р. через органи державної реєстрації актів цивільного стану про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу видане 26.05.2015 р. відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюмі реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області. За час шлюбу сторони спільно, як подружжя, здійснили будівництво нерухомого майна, яке зареєстроване на ім'я відповідача, у зв'язку із чим [PERSON] вимушена звернутись до суду з позовом про визнання за нею права власності на спільно нажите майно. З 1990 року на підставі договору забудови від 11.09.1990 року р.№ 2-2049 [PERSON] з відповідачем здійснювали будівництво житлового будинку по [ADDRESS]. Рішенням Виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 28.09.2005 р, № 0750 затверджено акт прийомки та введено до експлуатації вказаний житловий будинок. У відповідності до п. 1.8.1 вказаного рішення міськвиконкому на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про право власності на будинок від 10.10.2005 р. за № [NUMBER]. Державна реєстрація права власності на спірний житловий будинок здійснена за відповідачем 12.10.2005 р., про що внесенні відомості до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, хоча оформлення правовстановлюючих документів здійснювалось на ім'я [PERSON]. Просить суд визнати за [PERSON], [INFO], місце народження станція Ленінградська Ленінградського району Краснодарського краю, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER], право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 118,3 кв.м., житловою площею 74,2 кв.м., та побутово-господарських будівель, а саме: сараїв під літ. "Б" та під літ. "В", гаражу під літ. "Г", вбиральні під літ. «Д», літнього душу під літ. "Е", вигрібну яму № 1, що розташовані за адресою: [ADDRESS] Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі в сумі 8073,34 гри., у тому числі 3073,34 грн. витрат на сплату судового збору та 5000,00 грн. витрат на правничу допомогу у справі. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнав, підтримав відзив на заяву про зміну позовних вимог, пояснив що стосується позову про поділ спільного майна подружжя, а саме житлового будинку [ADDRESS], то він може бути розділений судом якщо [PERSON] надасть суду докази того, що джерелом набуття цього будинку були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, але позовна заява [PERSON] таких доказів не містить. А також не погоджується з вимогами про стягнення з відповідача судових витрат по справі в сумі 8073,34 грн., в тому числі 3073,34 грн. судового збору та 5000 грн. витрати на правничу допомогу у справі. Заслухавши пояснення представника позивача- адвоката [PERSON], відповідача [PERSON] та його представника - адвоката [PERSON], дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд проходить до наступного. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, 06 жовтня 1984 року між сторонами був зареєстрований шлюб у відділі реєстрації актів громадського стану Харківської області, актовий запис № 402(свідоцтво про укладення шлюбу [NUMBER]). (а.с. 14) Як вбачається з наданих доказів будинок за адресою [ADDRESS] побудовано сторонами в період шлюбу, що підтверджено свідоцтвом про право власності на житловий будинок № [NUMBER] від 10 жовтня 2005 року виданим Управлінням житлово-комунального господарства Ізюмського міськвиконкому [PERSON]. 26 травня 2015 року шлюб між сторонами по справі розірвано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 23 (свідоцтво про розірвання шлюбу [NUMBER]). (а.с. 15) Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як вбачається з копії паспорту громадянина України [PERSON] [NUMBER], вона була зареєстрована в [ADDRESS], з 20.10.2005 року по 28.10.2015 року (а.с.8) Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] в судовому засіданні заперечуючи проти позову з підстав того, що спірний будинок був побудований на особисті кошти відповідача та його особистою працею належних та допустимих доказів своєї позиції суду не надали. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст.13 ЦПК України також передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи справу на підставі доказів, долучених до справи, враховуючи, що спірний будинок набутий сторонами за час шлюбу, тому такий є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв'язку з чим суд доходить висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за позивачкою право власності на 1/2 частку будинку. У відповідності до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов»язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені в повному обсязі, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати у розмірі 3073,34грн. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною 3 ст. ст. 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі, та факт надання ним правової допомоги підтверджено договором № 310 про надання правничої допомоги адвоката та інших юридичних послуг від 15.01.2018 року, додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої допомоги адвоката та інших юридичних послуг № 310 від 15.01.2018 року від 12 лютого 2018 року, додаткової угоди № 2 до договору про надання правничої допомоги адвоката та інших юридичних послуг № 310 від 15.01.2018 року від 28 березня 2018 року (а.с. 101-103), копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2310 (а.с. 69), ордер 159 серії ХВ № 000172 (а.с.68), квитанції до прибуткового касового ордера № 310/1 від 12.02.2018 року, в якій зазначено прийнято від [PERSON], підстава: договір про надання правничої допомоги адвоката від 15.01.2018 року № 310, сума 3000, 00 гривень, квитанції до прибуткового касового ордера № 310/2 від 28.03.2018 року, в якій зазначено прийнято від [PERSON], підстава: договір про надання правничої допомоги адвоката від 15.01.2018 року № 310, сума 2000,00 гривень (а.с.104) У п.1 додаткової угоди № 1 сторонами встановлено, що за надання правової інформації, консультації і роз»ясень з правових питань, складання та направлення адвокатських запитів, збирання доказів, складання позовної заяви до суду, процесуальних та інших документів правового характеру за цією угодою клієнт сплачує адвокату гонорар в розмірі 3000,00 грн. У п.1 додаткової угоди № 2 сторонами встановлено, що за представництво прав та інтересів Замовника під час провадження по цивільній справі № 623/417/18 в суді першої інстанції, складання заяв, процесуальних та інших документів правового характеру за цією угодою клієнт сплачує адвокату гонорар в розмірі 2000,00 грн Взяв до уваги приписи ч. 4 ст.137 ЦПК України, згідно якої розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Із матеріалів справи вбачається, що окрім вивчення обставин та матеріалів справи, ознайомлення з ними, аналізу судової практики, підготовки заяви та клопотання, адвокат [PERSON] брала участь лише в одному судовому засіданні, яке загалом тривало 2 години, у урахуванням перебування суду в нарадчій кімнаті. Враховуючи складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт та обсяг наданих адвокатом послуг, ціну позову та значенням справи для сторони, суддя, з урахуванням вимог розумності та справедливості, вважає необхідним задовольнити частково стягнення витрат на правничу допомогу у справі в розмірі 2000 грн. Що стосується стягнення витрат на правничу допомогу на користь відповідача в розмірі 5000 грн., то такі не підлягають задоволенню, відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved