Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

В жовтні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], треті особи - приватний нотаріус Умріхіна Клавдія Андріївна, [PERSON] про визнання заповіту недійсним, пояснивши, що [INFO] померла [PERSON], матір [PERSON]. Після її смерті залишилося спадкове майно - квартира [ADDRESS]. Так, будучи сином [PERSON] та єдиним спадкоємцем за законом після її смерті [PERSON] у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та отримав відмову у зв'язку з тим, що помела його матір [PERSON], 28.01.2012 року залишила заповіт стосовно розпорядження належною їй квартирою на користь [PERSON], яка є невісткою померлої. Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Умріхіною К.А. та зареєстрований в реєстрі за № 164. Отже дізнавшись про існування заповіту у [PERSON] виникли сумніви щодо достовірності вказаного документу, оскільки ще за життя його матір [PERSON] визнана недієздатною та над нею встановлена опіка, а він [PERSON] призначений опікуном, відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06.11.2012 року. Тому на підставі вищевказаного вважає, що його мати - померла [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, тому вважає, що заповіт який вона залишили недійсний, ому він вимушений звернутися до суду із вищевказаною заявою. 27.11.2013 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON], треті особи реєстраційна служба Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області та [PERSON] про визнання права власності на частину квартиру в порядку спадкування за заповітом, пояснивши, що [INFO] померла [PERSON] - її свекруха, після смерті залишилася спадщина у вигляді 7/12 частини квартири [ADDRESS]. Спадкова квартира належала померлій [PERSON] та її чоловіку [PERSON], померлому [INFO], на праві спільної часткової власності. Належну [PERSON] половину квартири він заповів своєму онукові [PERSON], який і прийняв у встановленому порядку спадщину. Непрацездатна дружина померлого [PERSON] мала право на обов'язкову частку у спадщині після смерті чоловіка та отримати свідоцтво про право на спадщину вона не встигла. 28.01.2012 року [PERSON] склала заповіт , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Умріхіною К.А. та зареєстрований в реєстрі за № 164, згідно до якого належну їй частку квартири [ADDRESS] заповіла [PERSON]. Тому вона вважає , що вона є єдиною спадкоємицею померлої за заповітом.22.10.2013 року [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину згідно із заповітом, проте постановою приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. від 22.10.2013 року їй було відмовлено у видачі такого свідоцтва у зв'язку з тим, що між спадкоємцями виникла суперечка. Їй також стало відомо, що син померлої [PERSON] після смерті матері подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, а також онук померлої - [PERSON], оскільки його батько [PERSON], помер [INFO]. Вважає, що на момент складання заповіту [PERSON] усвідомлювала свої дії і виклала свою волю стосовно розпорядження належним їй майном. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON], позовні вимоги викладені в первісній позовній заяві підтримала в повному обсязі, із зустрічними позовними вимогами не згодна в повному обсязі, оскільки вважає, що померла [PERSON] на момент складання заповіту була визнана недієздатною, тому не могла усвідомлювати своїх дій. Відповідачка за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] з первісними позовними вимогами не згодні в повному обсязі, оскільки вважають,що [PERSON] на момент складання заповіту 28 січня 2012 року була дієздатною і тому виклала свою волю стосовно розпорядження належним їй майном, зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], матір [PERSON]. ( а.с.6-7). Після її смерті залишилося спадкове майно - квартира [ADDRESS]. Так, будучи сином [PERSON] та єдиним спадкоємцем за законом після її смерті [PERSON] у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та отримав відмову у зв'язку з тим, що померла його матір [PERSON], 28.01.2012 року залишила заповіт стосовно розпорядження належною їй квартирою на користь [PERSON] , яка є невісткою померлої. Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Умріхіною К.А. та зареєстрований в реєстрі за № 164 (а.с.12). Ще за життя його матір [PERSON] визнана недієздатною та над нею встановлена опіка, а він [PERSON] призначений опікуном, відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 06.11.2012 року( а.с.12). 27.11.2013 року [PERSON] звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON], вказавши, що [INFO] померла [PERSON] - її свекруха, ( а.с34), після смерті залишилася спадщина у вигляді 7/12 частини квартири [ADDRESS]. Спадкова квартира належала померлій [PERSON] та її чоловіку [PERSON], померлому [INFO], на праві спільної часткової власності.( а.с.43). Належну [PERSON] половину квартири він заповів своєму онукові [PERSON], який і прийняв у встановленому порядку спадщину. Непрацездатна дружина померлого [PERSON] мала право на обов'язкову частку у спадщині після смерті чоловіка та отримати свідоцтво про право на спадщину вона не встигла. 28.01.2012 року [PERSON] склала заповіт , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Умріхіною К.А. та зареєстрований в реєстрі за № 164, згідно до якого належну їй частку квартири [ADDRESS] заповіла [PERSON]. ( а.с.35). [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину згідно із заповітом, проте постановою приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. від 22.10.2013 року їй було відмовлено у видачі такого свідоцтва у зв'язку з тим, що між спадкоємцями виникла суперечка. ( а.с.37). Їй також стало відомо, що син померлої [PERSON] після смерті матері подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини, а також онук померлої - [PERSON], оскільки його батько [PERSON], помер [INFO].( а.с. 42). Ці обставини сторонами в судовому засіданні не заперечувалися. Відповідно до ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Як передбачено ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11. 2009 року №9, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Згідно ст. 1 Закону України "Про судову експертизу", судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду. Обов'язковість вимог ст. 145 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання недійсним правочину на підставі ст. 225 ЦК України, вказує на те, що саме висновок експерта в даному випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні ст. 58 ЦПК України. Згідно з постановою Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, правова позиція, висловлена яким є обов'язковою для судів, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Як вбачається із акту №48 первинної посмертної судово-психиатрічної експертизи від 24.02.2015 року (т.2 а.с.2-17) експертна комісія дійшла до висновку, що [PERSON] в період підписання заповіту 28 січня 2012 року виявляв ознаки психічного розладу у вигляді органічного ураження головного мозку судинного ґенези з психоорганічним синдромом.. Під час підписання заповіту психічні розлади суттєво впливали на її можливість розуміти свої дії та керувати ними. З медичної картки [PERSON] в 2002 році був встановлений діагноз: Гіпертонічна хвороба II ст., в 2005 році у неї була діагностована дисциркуляторна енцефалопатія з приводу чого вона спостерігалася у терапевта, брала амбулаторне лікування гіпотензивними препаратами, препаратами які поліпшують мозковий кровообіг, ноотропами. З 2009 року відзначено посилення перебігу гіпертонічної хвороби, клінічно проявлялося коливаннями АТ у бік значного підвищення (210/100, 220-230/110) і розвитком на цьому тлі характерних для судинного ураження головного мозку таких розладів як головні болі, запаморочення, шум у голові , хиткість при ходьбі. При огляді, в червні 2011 року, лікарем кардіологом відзначені коливання цифр АТ до 230/160, при огляді АД 155/95, об'єктивно зазначено, що хвора на запитання відповідає не відразу, не по суті, загальмована. Виставлено діагноз: Гіпертонічна хвороба III ст., ДЕП ІІ-ІІІ ст. У травні 2012 року [PERSON] була оглянута лікарем психіатром за заявою сина у зв'язку з неадекватною поведінкою. При огляді в психічному статусі зазначено, що хвора дезорієнтована в навколишньому середовищі, називає сина й онука іншими іменами, нитку бесіди не завжди тримає, переходить з однієї теми на іншу; пелена у висловлюваннях (раптово під час бесіди запропонувала лікареві взяти у неї руду собаку), пам'ять знижена. Виставлено діагноз: Органічне астенічний розлад особистості, обумовлене судинною патологією з когнітивними і психотичними порушеннями. 27.09.2012 року [PERSON] була проведена амбулаторна судово-психіатрична експертиза за постановою Жовтневого районного суду м Кривого Рогу. При огляді в психічному статусі відзначені виражене зниження інтелекту, пам'яті, грубі розлади у сфері мислення у вигляді сповільненості по темпу,рудиментарні, зниження рівня суджень, регресу житейській знань і практичних навичок, виражене емоційно-вольове зниження при грубому порушенні прогностичних, адаптаційних і критичних здібностей. Встановлено діагноз: Слабоумство неясного генезу. Винесено висновок про те, що [PERSON] страждає хронічним стійким психічним розладом у формі недоумства неясного генезу і за своїм психічним станом не може розуміти значення своїх дій та керувати ними. Надалі спостерігалася дільничним терапевтом за місцем проживання. При оглядах відзначені скарги на головний біль, запаморочення, хиткість ходи, часті падіння, гематоми обличчя, коливання АТ в сторону підвищеного. Об'єктивно стан [PERSON] розцінювався як важкий, зазначено, що має місце мимовільне сечовипускання. Різке погіршення стану в лютому 2013 року. На тлі падіння серцево-судинної діяльності бригадою швидкої допомоги [INFO] в 19.39 годину констатована смерть [PERSON] Показання свідків, нотаріуса в ході судового засідання носять суперечливий і практично взаємовиключний характер. Так, нотаріус та свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду показали, що [PERSON] в період часу 2011-2012 років була адекватна, будь-яких психічних розладів вони у неї не відзначали. У той же час свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду повідомили, що в період часу 2011-2012 років у [PERSON] відзначалися зниження пам'яті, інтелекту, вона вела себе неадекватно, потребувала постійного догляду, що відповідає відомостям медичної документації та даними огляду амбулаторної судово-псіхіатріческой експертизи. За таких обставин, беручи до уваги доведеність неспроможності спадкодавця в момент вчинення заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, позовні вимоги про визнання заповіту недійсним є обґрунтованими і підлягають до задоволення. Оскільки зустрічний позов витікає з укладеного заповіту, суд приходить до переконання в необхідності відмовити в його задоволенні. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити. Відповідно до правил ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України. Суд вважає, що сторони повинні сприяти своєчасному і добросовісному в межах можливостей зібранню доказів, і якщо отримання доказу буде залежати від безпосередніх своєчасних дій сторони, що його вимагає, - вона повинна їх здійснити (за виключенням поважності причин), в іншому випадку, відбудеться безпідставне затягування судового процесу. Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів і висновків експертів. Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч. 3 ст. 212 ЦПК України).

Outcome: approved