Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, в якому вказав, що [INFO] померла його дружина, [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] , та 1/3 частини земельної ділянки площею 0,0622 га, що розташована в [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Позивач, у встановленому законом порядку, своєчасно спадщину прийняв. Інші спадкоємці: син померлої та мати померлої, спадщину не прийняли. Водночас, оформити спадщину у позасудовому порядку, позивач не має можливості про що свідчить постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Причиною відмови нотаріуса є невизначеність частки спадкодавця у спільному майні, відсутність належного документального підтвердження належності нерухомого майна спадкодавцю. Посилаючись на вказані обставини, просив позов задовольнити. Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача надала суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, на позовних вимогах позивач наполягає. Представник відповідача Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи без їх участі за наявними у матеріалах справи доказами, відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав суду заяву про розгляд справи без його участі за наявними у матеріалах справи доказами, проти задоволення позовної заяви не заперечував. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі за наявними у матеріалах справи доказами, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Вивчивши матеріали справи та з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [INFO] померла дружина позивача, [PERSON] . Факт смерті [PERSON] підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 04.04.2019 року. Факт родинних відносин між позивачем та померлою [PERSON] підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 16.09.1978 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі договору купівлі-продажу від 06.02.1998 року та 1/3 частини земельної ділянки площею 0,0622 га, що розташована в [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер якої 2310100000:04:023:0515 (старий кадастровий номер 2310100000:04:023:0116), яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 717460 від 27.03.2007 року. Заповіту [PERSON] не залишила. Після смерті [PERSON] право на спадкування за законом, як спадкоємець першої черги отримав позивач, чоловік померлої, [PERSON] , який спадщину у встановлений законом строк прийняв. Син померлої, [PERSON] , відмовився від прийняття спадщини на користь позивача. Мати померлої, [PERSON] , спадщину не прийняла, проживала та була зареєстрована окремо від доньки, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не зверталась. Позивач є єдиним спадкоємцем, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] , про що свідчать матеріали спадкової справи. Судом встановлено, що до складу спадщини після смерті [PERSON] увійшло наступне нерухоме майно: 1/3 частина житлового будинку [ADDRESS] та 1/3 частини земельної ділянки площею 0,0622 га, що розташована в [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), виходячи з рівності часток співвласників. Судом встановлено, що сторони договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] від 06.02.1998 року, укладеного [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого товарною Біржею «Правобережна» за № Н-519, досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, виконали ці умови, і у сторін за договором, заперечень щодо переходу права власності до покупців протягом 22 років не виникло. Крім того, покупці за час проживання у будинку і володіння ним ( з 1998 року по 2020 рік) систематично оплачували та продовжують оплачувати всі платежі по утриманню належного їм будинку, отримали у власність (приватизували) земельну ділянку, на якій розташований будинок, право власності за зазначеним біржовим договором визнано державою і зареєстровано у встановленому на той час порядку в ОП ЗМБТІ. З огляду на зазначене, є підстави для застосування вимог ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу, щодо можливості визнання зазначеного договору дійсним, тому суд вважає, що вимоги позивача щодо дійсності укладеної та виконаної біржової угоди підлягають задоволенню. Судом встановлено, що позивач позбавлений можливості оформити спадщину після смерті [PERSON] у нотаріальній конторі, про що свідчить постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1582/02-31 від 18.10.2019 року, якою позивачу було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті [PERSON] , тому звернення позивача до суду є єдиною можливістю для захисту його прав, як спадкоємця. Відповідно ст. 4 кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцем після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття право власності не встановлена судом. Відповідно до ст.12 Закону України «Про власність», в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу будинку, громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про товарну біржу», в редакції Закону № 2932-12 від 26.01.93, товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Статтею 15 Закону України «Про товарні біржі» визначено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржовий договір з моменту його реєстрації на біржі є вчиненим правочином. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. За положеннями ст. 47 ЦК УРСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. На підставі ч. 2 ст. 47 ЦК суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального оформлення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна зі сторін повністю або частково виконала її, а друга ухиляється від нотаріального оформлення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього, в тому числі шляхом укладення щодо предмета зобов`язань нотаріально оформленої угоди з іншою особою. Пленум Верховного Суду України в п. 4 постанови від 28 квітня 1978р. № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз`яснив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За приписами ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («Brumarescuv. Romania», №28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28.10.99). Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, " Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/WestAllianceLimited" проти України" від 23 січня 2014 року)свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («EastWestAllianceLimitedv. Ukraine», №19336/04, §166-168, ЄСПЛ, від 23.01.2014). Відповідно до ст. 355 ч.1, 2 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до глави 10 п. 4.15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року за № 296/5 передбачено, що «видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання оригіналів правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна». Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" також роз`яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Встановлені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини підтверджуються сукупністю вивчених судом фактичних даних, що дає суду всі підстави для ухвалення рішення на користь позивача, тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved