Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" в особі Миколаївської філії (далі ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулося до суду з позовом, в якому просить виселити [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та проживають у [ADDRESS]. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 24 травня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № NKUCGA00000073, за яким банк надав відповідачу кредит в розмірі 27 500,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11.04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 23.05.2017 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та [PERSON]. було укладено договір іпотеки № NKUCGA00000073 від 24.05.2007 р., предметом якого є належна відповідачу на праві власності чотирикімнатна квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Проте, відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконав, у зв'язку з чим 14 лютого 2012 року рішенням Южноукраїнського міського суду звернено стягнення на предмет іпотеки, а в частині виселення відповідача - відмовлено. 12.06.2012 року рішенням апеляційного суду Миколаївської області змінено рішення суду I-ої інстанції від 14.02.2012 р. в частині визначення розміру стягуваної пені, а в частині виселення рішення суду першої інстанції залишено без змін. Згодом позивач уточнив позовні вимоги та просив суд виселити відповідача, а також його неповнолітніх дітей: [PERSON]., [PERSON], які зареєстровані та проживають у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги та просив суд про їх задоволення, посилаючись на рішення апеляційного суду Миколаївської області, яким задоволено позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. А отже всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Зазначив, що банком була надіслана [PERSON] дана письмова вимога. Представник відповідача, що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні уточнені позовні вимоги не визнав. Пояснив, що виселення відповідача та його неповнолітніх дітей є незаконним та просив суд закрити провадження по справі посилаючись на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 12 червня 2012 року (а.с.18-21) та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 04 вересня 2013 року, якими відмовлено ПАТ КБ "ПриватБанку" в задоволенні позову в частині виселення [PERSON] з предмету іпотеки - житлової квартири [ADDRESS]. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Від представника до суду надійшла заява з проханням розглядати справу без її участі. Просила суд відмовити позивачеві у задоволенні уточненого позову, оскільки потрібно врахувати права та законні інтереси малолітніх дітей відповідача [PERSON], [INFO] та [PERSON], 15.10.2008 року, які проживають з відповідачем в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS]. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 24 травня 2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладений кредитний договір № NKUCGА00000073, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 27500,00 доларів США на строк до 23 травня 2017 з процентною ставкою 11.04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 7-9). 24 травня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, згідно до положень якого відповідач передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с. 10-14). 14 лютого 2012 року рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] задоволено частково. Звернено стягнення на предмет іпотеки (забезпечувального обтяження), в решті виселення відповідача - відмовлено (а.с.15-17). 12 червня 2012 року рішенням апеляційного суду Миколаївської області апеляційну скаргу позивача ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволено частково. Рішення Южноукраїнського міського суду від 14.02.2012 р. в частині визначення розміру стягуваної пені змінено, а в частині виселення відповідача рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.18-21). Як вбачається з довідки-виписки з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію від 16.04.2014 року (а.с.49) у квартирі [ADDRESS], окрім [PERSON] також зареєстровані та проживають його дружина - [PERSON], [INFO], батько - [PERSON], [INFO] та неповнолітні діти відповідача - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України "Про іпотеку" та ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч.2 ст.40 України "Про іпотеку"). Листом № 30.1.0.0/2 від 05.02.2014 р. Банк повідомив відповідача про необхідність добровільно звільнити житлове приміщення, разом із усіма незареєстрованими у предметі іпотеки членами сім'ї та іншими мешканцями (а.с.22). Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно із ст.18 Закону "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.. Отже, враховуючи те, що в спірному житловому приміщенні окрім наймача проживають ще двоє його малолітніх дітей, з огляду на позицію служби у справах дітей, яка просила суд врахувати права та законні інтереси малолітніх дітей відповідача, посилаючись на ЗУ "Про охорону дитинства", суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Крім того, згідно діючого на сьогоднішній день ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії даного закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 ЗУ "Про заставу" та/або предметом іпотеки гідно із ст. 5 ЗУ "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника чи майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника чи майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. З урахуванням викладеного, відзначається, що на правовідносини між сторонами поширюється дія ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Отже, в період дії вказаного закону не може відбуватись звернення стягнення на предмет іпотеки. Правовідносини між сторонами, пов'язані з виселенням відповідачів з житлового будинку, є похідними від передбаченої законом процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, а оскільки на сьогоднішній день нерухоме житлове майно не може бути примусово стягнуте, остільки суд відзначає відсутність передбачених законом підстав для усунення перешкод у здійсненні стягнення на іпотечне майно шляхом примусового виселення мешканців з будинку без надання іншої житлової площі, в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Outcome: dismissed