Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору стороні відповідача - приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А., Ужгородського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Мотивуючи вимоги даного позову вказує на те, що 11.04.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. вчинено виконавчий напис №2406, за яким з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» невиплачений в строк відповідно до умов Кредитного договору № MKC7SЕ00000093 від 14.12.2005 року та Розрахунку заборгованості за договором станом на 18.11.2016 року грошових коштів у сумі 169329,53грн. Постановою державного виконавця Ужгородського районного відділу ДВС ГТУЮ в Закарпатській області Білинець В.О. від 04.08.2017 року відкрито виконавче провадження ВП № 54446968 з виконання виконавчого напису нотаріуса № 2406 виданого 11.04.2017 року. Однак, судовим рішенням у справі № 2н-1064/07 від 04.09.2007 року за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» вже було стягнуто з боржника [PERSON] заборгованість за Кредитним договором MKC7SЕ00000093 від 14.12.2005 року в розмірі 12686,18грн., яку позивачем було сплачено в повному обсязі. Однак, стягувачем при звернені до приватного нотаріуса було залишено дану обставину поза увагою, а приватним нотаріусом Завалієвим А.А. не виконано свого обов`язку щодо перевірки факту стягнення з боржника заборгованості в інший спосіб та видано виконавчий напис про стягнення суми боргу в безспірному порядку за період 2005 - 2016 року. Окрім того, приватний нотаріус Завалієв А.А. при вчиненні виконавчого напису № 2406 керувався Постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», незважаючи на те, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 визнано незаконною та нечинною Постанову КМУ № 662 від 26.11.2014 року. Також, позивач вказує на те, що кредитні правовідносини між сторонами згідно умов Кредитного договору існували в період з 14.12.2005 року по 15.12.2008 року. А тому, вчиняючи виконавчий напис № 2406, приватним нотаріусом Завалієвим А.А. не було враховано, що трирічний строк позовної давності пред`явлення вимоги про видачу виконавчого напису сплив 16.12.2011 року. Оскільки сума заборгованості не є безспірною, а вказаний виконавчий напис як наслідок є незаконним, просить суд задовольнити даний позов та винести рішення, яким визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. від 11.04.2017 року № 2406, виданий про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів у сумі 169329,53грн., а також стягнути з АТ К;Б «ПриватБанк» на користь [PERSON] сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1250грн. та витрати право правову допомогу в розмірі 3000грн. Суд констатує, що представником відповідача АТ КБ «ПриватБанк» Наконечною А.В. надано суду відзив на позову заяву, в якому просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні даного позову. Обгрунтовуючи даний відзив представник відповідача вказує на те, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого надано кредитні кошти. Через неналежне виконання умов кредитного договору у позивача утворилася заборгованість перед відповідачем. В той же час, представник банку звертає увагу на те, що [PERSON] не оскаржує наявність заборгованості та її розмір, не надає до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, тобто не спростовує ані факту заборгованості, ані розміру боргу, зазначеному у виконавчому написі. З приводу відсутності безспірності представник відповідача вказує на те, що відповідно до розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин» переліку документів, з якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчий написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ № 1172 від 29.06.1999 року, в редакції чинній на момент вчинення виконавчого напису, для одержання виконавчого напису за кредитним договором, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: оригінали кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Таким чином, банком для вчинення виконавчого напису було надано всі необхідні документи. Також представник відповідача вказує на те, що договір про відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної карти разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, у відповідності до зазначених умов, разом складають кредитний договір. Умови та правила надання банківських послуг знаходяться у вільному доступі на офіційному сайті Банку. Позивач підписуючи договір, погодився використовувати картку відповідно до чинного законодавства, Умов та правил надання банківських послуг та правилами використання платіжними картками. Безспірність в розуміння статті 88 Закону України "Про нотаріат" є не доведення саме суми боргу, це вже є елементом судового процесу. Безспірність у розумінні статті 88 Закону України "Про нотаріат" є саме факт існування між кредитором та боржником правовідносин, а також наявність заборгованості, яка підтверджується документами, згідно з переліком затвердженим Кабінетом Міністрів України, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку. Банком були надані усі необхідні документи, згідно з Переліком документів затвердженим Кабінетом Міністрів України, які підтверджують наявність правовідносин між кредитором та боржником, а також документи які підтверджують заборгованість. Згідно підпунктів 3.1,3.3 та 3.4 пункту 3 глави 16 розділу II Наказу Міністерства юстиції України "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" від 22.03.2012 року №296/5, нотаріус вчиняє виконавчий напис за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року, строк потягом якого може бути вчинено виконавчий напис, обчислюється з моменту, коли у стягувана виникло право примусового стягнення боргу. Представник відповідача вказує на те, що строки передбачені статтею 88 Закону України "Про нотаріат", за своєю природою, не є позовною давністю, вчинення виконавчого напису, є позасудовим способом захисту цивільних прав. А строки, передбачені ст. 256 ЦК України (позовна давність) стосуються саме звернення до суду, а ні в якому разі не строком звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Не зважаючи на те, що строк позовної давності невірно використовувати у даному випадку, банком все одно норма цієї статті не порушено. Оскільки певною подією для початку перебігу строку має бути дата припинення дії договору. Однак, договір не був припинений у зв`язку з п.9.6. Умов та правил надання банківських послуг, які діяли на момент підписання договору. У цьому пункті чітко зазначено, що договір є дійсним до моменту належного виконання сторонами зобов`язань. Зобов`язання позивачем на сьогоднішній день не виконано. Ґрунтуючись, на вище викладеному можна зробити висновок, що кредитний договір на сьогоднішній день є чинним, а отже в кредитора виникає право вимагати виконання обов`язків боржника, передбачених договором, в тому числі й право на примусове стягнення боргу у будь який час, це право виникає до тих пір доки договір є чинним. Окрім того, представник відповідача вказує на те, що судове рішення (судовий наказ у справі № 2н-1064/07 від 04.08.2007 року, на яке посилається [PERSON] не підтверджує факт виконання зобов`язання перед АТ КБ «ПриватБанк» та факт спірності у заборгованості, а навпаки підтверджує наявне право у стягувача на стягнення із боржника. З огляду на вище викладене, представник відповідача вважає доводи [PERSON] безпідставними, виконавчий напис вчинено з дотриманням всіх вимог законодавства, а тому просила в задоволенні даного позову відмовити. Представник позивача [PERSON] в останнє судове засідання не з`явився. Однак, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та просить суд провести розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи. А тому суд проводить розгляд справи за відсутності належним чином повідомленого представника відповідача. Третя особа приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. в судове засідання не з`явився. Однак, надав суду заяву, в якій просить суд провести розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи Ужгородського РВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області в судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи. А тому суд проводить розгляд справи за відсутності представника третьої особи. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. По справі встановлено, 14.12.2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір MKC7SЕ00000093 від 14.12.2005 року, відповідно до умов якого [PERSON] отримав грошові кошти в розмірі 12700грн. із сплатою за користування кредитом в розмірі 2% на місяць з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 15.12.2008 року. Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області за результатами розгляду справ № 2н-1064/07 було видано судовий наказ від 04.09.2007 року за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк», на підставі якого з боржників [PERSON] та [PERSON] на користь стягувача ПАТ КБ «ПриватБанк» солідарно стягнуто заборгованість за Кредитним договором MKC7SЕ00000093 від 14.12.2005 року в розмірі 12686,18грн. Постановою державного виконавця РВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції від 04.12.2008 року відкрито виконавче провадження ВП № 10363332 з виконання судового наказу № 2н-1064/07, виданого 14.09.2007 року. З наявної в матеріалах справи копії Квитанції № 27901/з10 від 15.08.2008 року боржником сплачено 13955грн. на рахунок РВ ДВС Ужгородського МРУЮ. 27.12.2008 року головним державним виконавцем Пивоваровим Ю.Г. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 10363332 у зв`язку із виконання рішення суду боржником в добровільному порядку. 11.04.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. вчинено виконавчий напис №2406, за яким з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» невиплачений в строк відповідно до умов Кредитного договору № MKC7SЕ00000093 від 14.12.2005 року та Розрахунку заборгованості за договором станом на 18.11.2016 року грошових коштів у сумі 169329,53грн., з яких 9448,47грн. - заборгованість за тілом кредиту, 80175,86грн. - заборгованість за відсотками, 762,00грн. - заборгованість з комісії та 78943,20грн. - заборгованість з пені. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. З огляду на вищевикладене, суд констатує, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Згідно вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87,88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Даний висновок викладений у постанові ВП ВС у постанові від 27.03.2019 року з розгляду справи №137/1666/16-ц, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи. Судом встановлено, що у оскарженому виконавчому написі нотаріуса зазначено, що стягнення здійснюється за період з 14 грудня 2005 року по 18 листопада 2016 року. Так, з наявного в матеріалах справи Розрахунку заборгованості за Кредитним договором № MKC7SЕ00000093 від 14.12.2005 року, на підставі якого приватним нотаріусом вчинено оскаржуваний виконавчий напис вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» нараховано заборгованість за період із 14.12.2005 року по 18.11.2016 року із нарахуванням відсотків, передбаченими умовами Кредитного договору. Згідно п.1.1 Кредитного договору № MKC7SЕ00000093 від 14.12.2005 року позичальник зобов`язується повернути кредитні кошти в строк до 15.12.2008 року включно, а згідно вимог п.5.1 даний Договір діє до повного виконання сторонами зобов`язання. Представник відповідача обґрунтовуючи наявну у [PERSON] заборгованість за Кредитним договором у наданому суду відзиві вказує на те, що договір не був припинений у зв`язку з п.9.6. Умов та правил надання банківських послуг, які діяли на момент підписання договору. У цьому пункті чітко зазначено, що договір є дійсним до моменту належного виконання сторонами зобов`язань. Зобов`язання позивачем на сьогоднішній день не виконано, а тому кредитний договір на сьогоднішній день є чинним, а отже в кредитора виникає право вимагати виконання обов`язків боржника, передбачених договором, в тому числі й право на примусове стягнення боргу у будь який час, це право виникає до тих пір доки договір є чинним Однак, суд не може погодитися із твердженням представника відповідача з огляду на наступне. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Укладаючи Кредитний договір № MKC7SЕ00000093 від 14.12.2005 року сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. 14.12.2005 року сторони уклали Кредитний договір № MKC7SЕ00000093, за умовами якого [PERSON] зобов`язується повернути кредитні кошти в строк до 15.12.2008 року включно із сплатою відсотків у розмірі 2% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві у період із 13 по 19 числа кожного місяця кошти у сумі 690,98 грн. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати ВС у справі №444/9519/12 від 28.03.2018 року, яку суд вважає за необхідним застосувати у даній справі. З врахуванням наведеного заборгованість, яка нарахована після спливу визначеного договором строку кредитування, також не відповідає вимогам ч.1 ст. 1048 та ч.2 ст. 1050 ЦК України. Окрім того, в даному розрахунку заборгованості не було взято до уваги виконання рішення суду боржником в добровільному порядку за судовим наказом № 2н-1064/07 від 14.09.2007 року. Таким чином, нарахована сума заборгованості за кредитним договором за період з 13 грудня 2005 року по 18 листопада 2016 року на загальну суму 169329,53грн., яка пропонується до стягнення у виконавчому написі у будь-якому разі не може вважатися безспірною. Окрім того, з оскаржуваного виконавчого напису № 2406 від 11.04.2017 року вбачається, що приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. було вчинено даний виконавчий напис на підставі п.2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчий написів нотаріусів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в редакції від 10.12.2014 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999р. за №1172. Із моменту прийняття цієї постанови і до 10 грудня 2014р. була чинною редакція Переліку, згідно якої стягнення кредитної заборгованості на підставі виконавчих написів було можливе тільки за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також звернення стягнення на заставлене майно (п. 1 Переліку). 10 грудня 2014р. набула чинності постанова Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою, зокрема, Перелік був доповнений новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», яким створено можливість вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями (п. 2 Переліку). Пунктом 2 Розділу "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин" Переліку в редакції змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014, встановлено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Саме цю норму застосував приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А., вчиняючи оскаржуваний виконавчий напис. Разом з цим, Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.02.2017 р., залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14, визнав незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів"зокрема в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Київський апеляційний адміністративний суд дійшов висновку про необхідність визнання нечинною Постанови Кабінету міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів"в частині, з моменту її прийняття. З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" № 1172 в редакції від 29.11.2001 р. Така позиція суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 січня 2019 року, справа №910/13233/17. Пунктом 1 зазначеного Переліку в редакції від 29.11.2001 передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. При цьому, суд звертає увагу на те, що п. 1 Переліку стосується лише нотаріально посвідчених договорів, яким Кредитний договір № MKC7SЕ00000093 від 14.12.2005 року не являється. Отже, приватний нотаріус при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису не врахував тієї обставини, що норми, які дозволяють вчиняти виконавчі написи по кредитних договорах, укладених у простій письмовій формі вже не чинні. Таким чином, судом встановлено, що у спірних правовідносинах приватний нотаріус не дотримався всіх вимог, передбачених Порядком вчинення нотаріальних дій та ст. 88 Закону України «Про нотаріат», а тому вчинений з порушеннями виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Згідно вимог ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ч.1 ст.81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на вказані вище встановлені судом фактичні обставини справи, суд приходить до переконання, що надані позивачем докази є належними, допустимими а у своїй сукупності достатніми для визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 11.04.2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. за № 2406 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість, що виникла з Кредитного договору № MKC7SЕ00000093 від 14.12.2005 року на загальну суму 169329,53грн. Згідно вимог п.1 ч.2 та ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved