Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

Позивач звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON], третя особа приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу [PERSON], в якій просить визнати договір купівлі-продажу трикімнатної квартири під номером 80, що знаходиться в будинку під номером 5, розташованому по вулиці Молодіжній в смт Пісочин, Харківського району, Харківської області, між [PERSON] та [PERSON] від 25 січня 2016 року недійсним, а також встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили це рішення є підставою для реєстраційної служби Харківського районного управління юстиції для скасування рішення про державну реєстрацію права власності за №27933747 на квартиру під номером 80, що знаходиться в будинку під номером 5, розташованому по вулиці Молодіжній в смт Пісочин, Харківського району, Харківської області, за [PERSON]. В обґрунтування вимог позовної заяви позивачем зазначено, що рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 грудня 2015 року, яке набрало законної сили 14.12.2015, визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Однак, зареєструвати право власності на вказане майно, як того вимагає чинне законодавство позивач не зміг у звязку з протиправними діями [PERSON], стосовно якої відкрито кримінальне провадження №12016220430000418 від 02.02.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України. Так, [PERSON] 25.01.2016 надала нотаріусу підроблені документи та повідомила недостовірні відомості (яким приватний нотаріус [PERSON] не надала належної уваги) та уклала з [PERSON] угоду купівлі-продажу вказаної вище квартири, продавши в тому числі частину квартири, яка належить позивачу. В ході досудового слідства слідчим СВ Люботинського ВП Харківського ВП ГУНП в Харківській області позивача було визнано потерпілим у кримінальному провадженні №12016220430000418 від 02.02.2016. Разом з тим, незважаючи на той факт, що позивачем о 12 годині 34 хвилини 25.01.2016 було подано заяву про державну реєстрацію права власності на підставі рішення суду і рішення по якій державним реєстратором прийнято не було, об 17 годині 06 хвилин 25.01.2016 приватним нотаріусом [PERSON], Харківського районного нотаріального округу Харківської області, приймається інша заява від інших осіб стосовно того ж самого майна та проводиться державна реєстрація цього ж майна на іншу особу, всупереч Порядку проведення державної реєстрації, який передбачений ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV від 01.07.2014 та вимогам пунктів 12 та 13 Постанови Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Факт порушення приватним нотаріусом законодавства України підтверджується відповіддю Міністерства Юстиції України від 10.10.2016 на запит позивача стосовно надання правової оцінки діям приватного нотаріуса [PERSON], де вказано, що «…було здійснено пошук заяв у базі даних про реєстрацію заяв та запитів та виявлено наявність заяви, зареєстрованої в Державному реєстрі раніше. Всупереч вищевказаному за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за реєстровим номером №15361977 приватним нотаріусом [PERSON] 26 січня 2016 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за №27933747 на квартиру за [PERSON]О.». Однак, відчуження спірної квартири, в тому числі частки належної позивачу, відбувалося без його на те волі, як одного із співвласників, тоді як [PERSON] не мала необхідного на те обсягу повноважень для її відчуження. Відтак, в силу норм ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України та враховуючи приведене вище позивач вказує, що є достатні підстави для визнання недійсним правочину вчиненого 25 січня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] стосовно спірної квартири. В судовому засіданні представник позивача та позивач вимоги позовної заяви підтримали та просили задовольнити в повному обсязі, в тому числі, з посиланням на приведені в позовній заяві обґрунтування. В судове засідання відповідач [PERSON] повторно не зявилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області, отриманих судом у порядку ч.3. ст. 122 ЦПК України, про що в матеріалах справи маються відповідні підтвердження. Про причини своєї неявки суду не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи в її відсутність не надала. Відповідно до ч.3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обовязки. У звязку з чим, суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи з вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення вимог позовної заяви заперечував та просив відмовити, вказуючи на те, що позовні вимоги [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, встановлення порядку виконання рішення суду та стягнення судових витрат є незаконними та не обґрунтованими, більш того у позивача відсутнє право на звернення до суду з вказаними позовними вимогами. Разом з тим, наполягав на обґрунтуванні, які викладені у запереченні на позовну заяву, де зазначено наступне. Так, представник відповідача в запереченні вказує на безпідставність посилань позивача на незаконність дій приватного нотаріуса, тоді як вони є чинними та не скасовані. При цьому, ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2016 у справі №820/4181/16-а, яка набрала законної сили 05.12.2016, адміністративний позов [PERSON] про визнання неправомірними вказаних дій приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу [PERSON], а також про скасування рішень державних реєстраторів від 29.12.2015 за №27670437 та від 29.01.2016 за №27997810 про відмову [PERSON] у державній реєстрації прав та їх обтяжень, визнання незаконними дій державних реєстраторів та зобовязання державних реєстраторів зареєструвати за ним право власності на вказане нерухоме майно на підставі Харківського районного суду Харківської області від 01.12.2015 у справі №635/8047/15-ц залишений без розгляду. Разом з тим, представником відповідача викладена думка, що враховуючи правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі №1587цс16 щодо прав позивача, який вважає себе власником 1/2 частини спірного майна, не підлягають захисту шляхом задоволення його позову до відповідача [PERSON], як набувача вказаного нерухомого майна, з використанням правового механізму, встановленого статтею 215 ЦК України, якою фактично обґрунтовані його позовні вимоги. В запереченні викладено також припущення, що [PERSON] не набув прав на 1/2 частину спірного майна, у звязку з тим, що відсутня відповідна реєстрація прав в Державну реєстрі речових прав на вказане нерухоме майно. Між тим, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає судовій практиці, а саме, вимогам п.22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», адже коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання недійсним договору про відчуження майна. Представник відповідача у своїх заперечення також вказує не безпідставність посилання позивача у позовній заяві на положення ст.362 ЦК України, а саме, порушення його преважного права перед іншими особами на купівлю іншої частки майна, у звязку з тим, що у разі такого порушення, в порядку визначеному в ч.4 ст.362 ЦК України, встановлена можливість переведення на нього прав та обовязків покупця. Обґрунтовуючи свою позицію заперечення, було також вказано на існування рішення апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2016 року у справі №635/1321/16-ц, яким скасовано рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 травня 2016 року та відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, а відтак, законність договору купівлі-продажу квартири вже було підтверджено судовим рішенням. Більш того, [PERSON] є добросовісним набувачем, а вимог про витребування майна у добросовісного набувала згідно ст.388 ЦК України позивачем не було заявлено в суді, тоді як позивач, що є власником 1/2 частини спірного майна, він має право на звернення до суду з вимогою про визнання договору недійсним лише в 1/2 належній йому частині, а не в цілому. В матеріалах справи також містяться пояснення позивача на заперечення представника відповідача [PERSON] в яких зазначено наступне. Так, в них вказано на помилковість висновків приведених у запереченнях з приводу того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту (визнання договору недійсним), який має полягати у витребуванні майна у добросовісного набувача в порядку ст.388 ЦК України. З приводу чого в поясненнях позивач зазначає, що відчуження спірної квартири, у тому числі частки яка належить позивачу, відбулося без його волі на те, як співвласника, тоді як у [PERSON] не було необхідних повноважень на продаж квартири в цілому. Правова підстава на продаж квартири була не абсолютною, а відносною, яка реалізувалась за певних умов, оскільки в даному випадку діяв режим спільної власності, який обмежувався певними вимогами законодавства. Отже, укладаючи угоду в цілому на квартиру [PERSON] не мала на те відповідного обсягу прав. Разом з приведеним вище, позивач у поясненнях вказує, що укладення угоди було б не можливим, якби [PERSON] не надала нотаріусу підроблений документ витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №16232014 (бланк серії АМБ №174215) із зазначенням дати державної реєстрації шлюбу 14 жовтня 1999 року. Тоді як насправді реєстрація шлюбу відбувалась у 1995 році. На підтвердження приведеного вище, суду надано відповідні докази. У своїх поясненнях позивач також зазначає, що відсутність згоди на укладення договору купівлі-продажу одного із співвласників це не єдине порушення, адже під час укладення договору купівлі-продажу було надано підроблений документ - витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу. Разом з тим, приватним нотаріусом всупереч встановленим законодавством України нормам під час здійснення пошуку заяв у базі даних про реєстрацію заяв та запитів, виявлено відповідну заяву позивача, проте її не було взято до уваги належним чином та прийнято рішення про державну реєстрацію правочину. На приведене вище позивач вказує, як на обставини, якими обґрунтовується наявність недодержань в момент вчинення правочину сторонами вимог чинного законодавства, що є підставою для визнання правочину недійним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України. Представник третьої особи у справі - приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовної заяви заперечував. В матеріалах справи також є письмові пояснення представника нотаріуса. Так, у пояснень представника третьої особи зазначено, що під час укладення відповідного договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] надала нотаріусу документи з яких не вбачалось наявності підстав, що квартира перебуває у спільній власності. Про існування судового рішення, яким визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири, стало відомо пізніше. Відтак, [PERSON] скористалась юридичною неузгодженістю правовстановлюючих документів та зловживаючи своїми цивільними правами ввела в оману нотаріуса. Між тим, представник третьої особи вказує, що в силу норм ст.65 СК України та ст.218 ЦК України, позивач має довести, що він дійсно не надавав своєї усної згоди на продаж спірної квартири. Натомість, [PERSON] перевищуючи свої цивільні права неодноразово заявляє вимоги про недійсність правочину купівлі-продажу спірної квартири в цілому, тоді як йому належить лише 1/2 даної квартири. А у разі визнання правочину недійсним, квартира вцілому переходить у власність [PERSON], а не позивача у справі - [PERSON] Суд, заслухавши обґрунтування позивача, його представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно ч. 3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, а суд відповідно до ст.11 ЦПК України, розглядає справу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів наданих сторонами. В статтях 13, 41 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує , усі суб'єкти права власності рівні перед законом, а держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як вбачається з наданих до суду копій документів, судом встановлено такі обставини та правовідносини, що їм відповідають. Судом встановлено, що між 14 жовтня 1995 року [PERSON] та Брондальовою (після реєстрації шлюбу Тихонюк) [PERSON] укладено шлюбу, який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис №1958 від 14 жовтня 1995 року. Згідно договору купівлі-продажу від 25 травня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] за реєстровим №637, [PERSON] придбала у власність квартиру за адресою: [ADDRESS]. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 грудня 2015 року у справі №635/8047/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, позов [PERSON] задоволено та визнано за ним право власності на 1/2 частину квартири №80 за адресою: Харківська область, Харківський район, смт Пісочин, вул.Молодіжна, буд.5. Рішення набрало законної сили 14.12.2015. Згідно договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], укладеного 25 січня 2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі під №54, вказана вище квартира перейшла у приватну власність [PERSON]. У відповідності до рішення апеляційного суду Харківської області від 07 грудня 2016 року у справі №635/1321/16-ц, рішення Харківського районного суду Харківської області від 20 травня 2016 по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасовано, та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено. Підставою для скасування рішення першої інстанції, згідно з мотивувальною частиною рішення апеляційної інстанції стало те, що згідно з вимоги статті 230 ЦК України оскаржити угоду може лише сторона угоди, яка діяла під впливом обману. Як вбачається з тексту ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2016 у справі №820/4181/16-а, яка набрала законної сили 05.12.2016, адміністративний позов [PERSON] про визнання неправомірними вказаних дій приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу [PERSON], а також про скасування рішень державних реєстраторів від 29.12.2015 за №27670437 та від 29.01.2016 за №27997810 про відмову [PERSON] у державній реєстрації прав та їх обтяжень, визнання незаконними дій державних реєстраторів та зобовязання державних реєстраторів зареєструвати за ним право власності на вказане нерухоме майно на підставі Харківського районного суду Харківської області від 01.12.2015 у справі №635/8047/15-ц залишений без розгляду. При цьому, як вбачається з тексту приведеної ухвали, судом адміністративний позов не був розглянутий, у звязку з пропуском шестимісячного строку визначеного КАС України для звернення до суду з відповідним позовом. З викладеного вище вбачається, що спірне майно - квартира, яка була придбана [PERSON] в період перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], була розподілена згідно з рішенням суду та визнано за одним із подружжя - [PERSON] право власності на 1/2 частину даного майна. Однак, здійснити відповідну реєстрацію прав на нерухоме майно позивач не встиг, адже спірна квартира вцілому була відчужена на підставі договору, який і став предметом розгляду даної справи. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартир, суд керується наступним. У статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За ст. 124 Основного Закону України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті - визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. За частиною 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У пунктах 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Статтею 3 ЦК України добросовісність визначений, як один із принципів цивільного законодавства. Судом встановлено, що [PERSON] діяла не добросовісно, надавши витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу, який не відповідає дійсним обставинам, про що також вбачається з наданих до суду доказів, а саме: -з копії свідоцтва про шлюб серії І-ВЛ №275544, виданого повторно 30.10.2015 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову Харківського міського управління юстиції, на підставі актового запису №1958 від 14.10.1995, з якого вбачається, що між [PERSON] та Брондальовою (після реєстрації Тихонюк) [PERSON] відбулася реєстрація шлюбу саме 14 жовтня 1995 року (оригінал було оглянуто в судовому засіданні); -з копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу серії АМВ №174215 виданого 22 січня 2016 року, де зазначено, що реєстрація актового запиту про шлюбу за №1958 між [PERSON] та Брондальовою (після реєстрації Тихонюк) [PERSON] відбулася 14 жовтня 1999 року; -з копії листа за підписом заступника з Міністра Юстиції України з питань державної реєстрації за вих.№3624/Т-87/19 від 31.01.2017, з якого вбачається, що зміни до актового запису про реєстрацію шлюбу між [PERSON] та Брондальовою (після реєстрації Тихонюк) [PERSON] за №1958, який здійснено 14 жовтня 1995 року, не вносились; -з копії листа за підписом в.о. начальника відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Харківській області за вих.№853/08.01-03-06 від 20.01.2017. З огляну на приведене вище, вбачається, що дійсно у [PERSON] не було достатньо прав для розпоряджання спірним майном, хоча рішення суду про визнання права власності на 1/2 частини за позивачем не було зареєстровано у відповідності до вимог чинного законодавства, проте воно набрало законної сили, і в силу норм статтею 124 Конституції України є обовязковим для виконання. Таким чином, у звязку з тим, що на підставі рішення суду за позивачем вже було визнано 1/2 частку у праві власності на квартиру, з огляду на положення ч.4 ст.372 ЦК України, відповідно спільна сумісна власність на майно була припинена. Проте, відповідної державної реєстрації не було вчинено, адже разом з тим, вбачається наявність порушення порядку розгляду заяв про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Так, у відповідності до положень ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) державна реєстрація прав була обов'язковою. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно положень частини 8 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-IV (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) у разі якщо під час розгляду заяви про державну реєстрацію прав на нерухоме майно державним реєстратором встановлено наявність зареєстрованих у Державному реєстрі прав інших заяв про державну реєстрацію прав на це саме майно, заяви розглядаються в порядку черговості їх надходження. Наступна заява розглядається тільки після прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації щодо заяви, зареєстрованої в Державному реєстрі прав раніше. Черговість розгляду заяв щодо одного обєкта нерухомого майна застосовується як під час розгляду заяв про державну реєстрацію права власності та інших речових прав, так і під час розгляду заяв про державну реєстрацію обтяжень таких прав. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до Харківського районного управління юстиції із заявою про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, яка була зареєстрована в базі даних заяв Державного реєстру прав 25.01.2016 12:34:57 за №15355115, а [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, що була зареєстрована в базі даних заяв Державного реєстру прав 25.01.2016 17:06:30 за №15361977. 26 січня 2016 року за результатом розгляду заяви [PERSON] прийнято рішення про державну реєстрацію прав на спірну квартиру, тоді як 29 січня 2016 року за результатами розгляду заяви [PERSON] йому було відмовлено у реєстрації прав у звязку з тим, що заявлене право вже зареєстроване. Приведене вище підтверджується наступними копіями документів наданих до суду: -копією листа за підписом заступника з Міністра Юстиції України з питань державної реєстрації за вих.№34719/Т-23882/19 від 10.10.2016; -копією довідки за результатами проведення камерної перевірки державного реєстратора приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу [PERSON] від 10 квітня 2017 року. Разом з тим, суд вважає слушним вказати, що не приймає до уваги посилання позивача на положення ст.362 ЦК України та відповідно заперечення зі сторони представника відповідача з приводу даного посилання, у звязку з тим, що виходячи із встановлених обставин справи у даному випадку мав місце продаж не лише власної частки одного із співвласників, а й частки, яка фактично належала іншому співвласнику без його на те згоди. З приводу посилання представника відповідача [PERSON] на безпідставність вимог позивача загалом, адже дії нотаріуса є чинними і не були скасовані, у звязку з чим неможливо говорити про недотримання в момент укладення вимог чинного законодавства, спростовуються наявними у справі доказами. А щодо посилання представника відповідача [PERSON] на те, що спосіб, який обрано позивачем є неналежним, адже має бути застосовано саме витребування майна у добросовісного набувача, суд вважає за необхідне вказати наступне. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) предявлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У звязку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст. 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Натомість, з огляду на обставини справи, які приведено вище, [PERSON] мала право на відчуження спірного майна, проте це право мало відповідне обмеження, іншими словами правовий режим права власності не був абсолютним. Тоді як, з огляду на положення статей 387, 388 ЦК України та відповідну усталену судову практику, для витребування майна у добросовісного набувача має бути підстава, а саме, майно має бути придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Таким чином, враховуючи приведене, суд приходить до висновку, що дійсно в момент укладення 25 січня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі під №54, мало місце недодержання стороною вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Відтак, суд прийшов до висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, саме на підставі положень ч. 1 ст. 215 та ч.1 ст.203 ЦК України, адже [PERSON] не маючи ані відповідної письмової згоди на продаж квартири, ані відповідного обсягу прав на її продаж, надавши нотаріусу недостовірні відомості про реєстрацію шлюбу із позивачем, а також приховавши існування рішення суду про визнання права власності на відповідну частку за позивачем (про яке їй було відомо), уклала правочин з приводу продажу квартири. З приводу вимоги позивача про встановлення порядку виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили це рішення є підставою для реєстрації службою Харківського районного управління юстиції для скасування рішення про державну реєстрацію права власності за №27933747 на квартиру під номером 80, що знаходиться в будинку під номером 5, розташованому по вулиці Молодіжній в смт Пісочин, Харківського району, Харківської області, за [PERSON], суд прийшов до висновку, що дана вимога не підлягає задоволенню з огляну на наступне. Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, рішення суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 25 січня 2016 року є підставою для скасування державної реєстрації речового права, яке виникло на підставі недійсного договору купівлі-продажу. Суд зазначає, що порядок скасування реєстрації права власності чітко встановлений та передбачений чинним законодавством, встановлення порядку його виконання у судовому рішенні не потребує, оскільки згідно зі ст. 124 Конституції України, ст. 14 ЦПК України, ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно до ч.2 ст.373 ЦПК України за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони виконавчого провадження, за заявою виконавця, поданою на підставі заяви сторони виконавчого провадження, або за заявою державного виконавця, поданою з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", суд, який видав виконавчий документ, розглядає питання про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення у порядку, передбаченому частиною першою цієї статті. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога позивача про встановлення порядку виконання рішення суду є передчасною, оскільки позивачем не доведено та не надано доказів існування обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, а тому у задоволенні позову у цій частині слід відмовити. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У пунктах 47 та 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам розяснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні, а також порядок і умови надання правової допомоги, права й обов'язки адвокатів. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 статті цього Закону договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до вимог ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. На підтвердження витрат на правову допомогу до матеріалів цивільної справи позивачем було надано: договір про надання правової допомоги №04/07/16 від 25 липня 2016 року укладений між адвокатом [PERSON] (Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ОД №002795 від 20.04.2016) та [PERSON]; додаткову угоду від 06 грудня 2016 року до договору №04/07/16 від 25 липня 2016 року; а також розрахунок розміру компенсації. Враховуючи положення ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» суд зазначає, що у грудні 2016 році максимальна вартість години участі особи, яка надавала правову допомогу, складала 551,20 гривень (1378,00 гривень розмір мінімальної заробітної плати на початок 2016 року), тоді як у 2017 році 1280 гривень (3200 гривень розмір мінімальної заробітної плати на початок 2017 року). Приймаючи до уваги наданий до суду розрахунок розміру компенсації витрат позивача [PERSON] на правову допомогу адвоката, а також відповідність наданого розрахунку матеріалам справи, суд прийшов до висновку, що є підтвердженими та обґрунтованими витрати у розмірі 9884,80 гривень, що складаються з наступного: -06.12.2016 вивчення первинних документів та складання позовної заяви 4 години (551,20 гривень х 4 години = 2204,80 гривень); -30.03.2017 вивчення судової практики, надання консультації по справі 1 година (1280 гривень х 1 година = 1280 гривень); -20.04.2017 участь у судовому засіданні по справі 1 година (1280 гривень х 1 година = 1280 гривень); -03.05.2017 - вивчення судової практики та складання пояснень на заперечення представника відповідача 4 години (1280 гривень х 5 години = 5120 гривень). Натомість, слід вказати, що з огляну на часткове задоволення позовної заяви (однієї вимоги з двох), витрати на правову допомогу адвоката підлягають стягненню з відповідачів у відповідному пропорційному розмірі до задоволених вимог (9884,80 гривень /2=4942,40 гривень). Відповідно до ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників несуть сторони. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27.04.2006 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» граничний розмір витрат, пов'язаних з переїздом до іншого населеного пункту стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, її представникові - не може перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження. На підставі п. 7 постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» сторонам та їхнім представникам, на користь яких ухвалено судове рішення, компенсуються фактичні витрати, пов'язані із прибуттям до суду, в тому числі з переїздом до іншого населеного пункту, за наявності підтвердних документів; на оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях. На підтвердженні витрат, пов'язаних з явкою до суду представника [PERSON] адвоката [PERSON] (м.Одеса м.Харків), надано копії проїзних документів, які узгоджуються з датами призначення судових засідань, в які викликався та був присутній адвокат: -судове засідання призначене 08 лютого 2017 року проїзні документи за 07.02.2017 (м.Одеса м.Харків) на суму 261,78 гривень та 08.02.2017 (м.Харків м.Одеса) на суму 261,78 гривень; -судове засідання призначене 27 лютого 2017 року проїзні документи за 26.02.2017 (м.Одеса м.Харків) на суму 308,50 гривень та 27.02.2017 (м.Харків м.Одеса) на суму 285,13 гривень; -судове засідання призначене 20 квітня 2017 року проїзні документи за 19.04.2017 (м.Одеса м.Харків) на суму 277,28 гривень та 20.04.2017 (м.Харків м.Одеса) на суму 302,35 гривень; -судове засідання призначене 10 травня 2017 року проїзні документи за 09.05.2017 (м.Одеса м.Харків) на суму 125,86 гривень та 10.05.2017 (м.Харків м.Одеса) на суму 145,39 гривень. Натомість, не підлягають відшкодуванню витрати на придбання проїзних документів на поїзд представника позивача [PERSON], яка діяла на підставі довіреності, адже вона не брала безпосередньої участі у судових засіданнях та не викликалась до суду в якості представника позивача, а її участь наданні правової допомоги позивачу жодним доказом не підтверджено. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Суд задовольнив позовні вимоги в частині однієї вимоги, в той час як [PERSON] було заявлено дві. Отже, пропорційно задоволеної частини позовних вимог з [PERSON] та [PERSON], з кожного в рівних частинах, на користь [PERSON] належить стягнути судові витрати в сумі 551,21 гривень, як за одну вимогу немайнового характеру.

Outcome: partial