Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до відповідачів про захист ділової репутації. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] в мережі Інтернет було поширено публікації під однією назвою «[INFO]», які містять недостовірну інформацію щодо діяльності позивача, а саме: - позивач періодично звинувачується у рейдерстві, захоплював багатоповерхове будівництво в с.Білогородка; - засновником та фактичним керівником позивача є [PERSON] Зазначена інформація виражена у наступних твердженнях: «Незважаючи на декларовані охоронні функції, фірму періодично звинувачують у рейдерстві»; «Він ( [PERSON] ) створив свою охоронну фірму. Взяв «донбасят». Почав платити їм зарплату. Вони віджали під Вишгородом у Хотянівці садовий кооператив. Відключили людям світло, іншим дали землю у цьому кооперативі і поставили свого директора, який лояльний до [PERSON] » у тексті публікації представлене у формі цитати зі слів кіборга [PERSON] ; «За словами [PERSON] , це не єдиний випадок, коли «Донбас-Безпека» «віджимає» майно інших людей. Зокрема, після захоплення багатоповерхового будівництва в с.Білогородка рейдерам начебто обіцяли квартири, які вони так і не отримали» у тексті публікації представлене як непряма цитата зі слів [PERSON] . Як зазначає позивач, у відповідності із висновком лінгвістичної експертизи інформація про те, що [PERSON] створив охоронну фірму « Донбас-Безпека » та дана фірма займається рейдерством представлені у формі тверджень. Вищезазначена інформація в мережі Інтернет була поширена через розміщення посилання на веб-сайті «Українська правда» в розділі «ВИБОРИ-2019» через веб-сайт громадської організації «Громадський рух «Чесно». З зазначених публікацій вбачається, що джерелом поширення недостовірної інформації є автор публікації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , інтернет-видання «Українська правда», яке належить ПП «Українська правда», громадська організація «Громадський рух «Чесно». Позивач вважає, що вищезазначена недостовірна інформація, що поширена в мережі Інтернет, спрямована на приниження та завдання шкоди діловій репутації позивача, зниження престижу та підрив довіри до діяльності позивача, а тому він змушений звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав. Позивач вказує на те, що наявний факт поширення інформації, в результаті чого вона доступна для невизначеного кола осіб; вказана інформація стосується безпосередньо особи позивача та його діяльності; поширена інформація є недостовірною; поширення такої інформації завдало та продовжує порушувати особисті немайнові права позивача на недоторканість ділової репутації, а також завдає шкоди. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить визнати вищевказану інформацію недостовірною; зобов`язати відповідачів ГО «Громадський рух «Чесно» та ПП «Українська правда» вилучити недостовірну інформацію з вищезазначеної публікації; зобов`язати відповідача [PERSON] та відповідача ПП «Українська правда» протягом 15 календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати таку інформацію шляхом розміщення спростування на веб-сайті «Українська правда» та публікації резолютивної частини рішення строком на 1 рік; зобов`язати [PERSON] тв. ГО «Громадський рух «Чесно» протягом 15 календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати таку інформацію шляхом розміщення спростування на веб-сайті «ГО «Громадський рух «Чесно»» та публікації резолютивної частини рішення строком на 1 рік, а також стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 15.05.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 09.10.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача ПП «Українська правда» Найєм М.М. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими. Так, представник відповідача зазначає про право автора статті на свободу думки і слова, на вільне вираження поглядів і переконань, та вважає, що в даному випадку вимога про спростування інформації не є виправданим у демократичному суспільстві заходом захисту прав інших осіб, оскільки інформацію автором збалансовано, із вказівкою на недоведеність в діях позивача порушень в судовому порядку. Представник відповідача зазначив, про те, що в діях відповідача відсутній склад правопорушення. Так, інформація про те, що позивач періодично звинувачується у рейдерстві є достовірною, оскільки періодично з`являються новини про те, що позивач займається рейдерством. Що ж стосується іншої інформації, то стаття, в якій вона розміщена, була оновлена на вимогу [PERSON] , зокрема, в частині про позивача. Крім того, оскаржуваний позивачем фрагмент потрібно оцінювати зв`язку з іншими абзацами статті. У статті стверджується, що є такі заяви, разом з тим: авторкою повідомлено, що в судовому порядку не наведено вини позивача у рейдерстві; у позивача звинувачення в рейдерстві відкидають. Крім того, в тексті статті наведено посилання на пост у соціальній мережі користувача на ім`я [PERSON] , де крім повідомлення про причетність представників позивача до рейдерства в с.Хотянівка поряд наведена і позиція позивача. З урахуванням вищенаведеного, представник відповідача наполягає на тому, що у тексті кілька разів вказано, що інформація, поширена щодо позивача, не підтверджена судом і позивач відкидає звинувачення. З огляду на це предмет позову в частині спростування інформації відсутній, оскільки незрозумілою є потреба спростувати інформацію, про яку автором кілька разів наголошено про те, що вона недоведена в судовому порядку і заперечується самим позивачем. Представник відповідача зауважив і на те, що поняття «рейдерство» та «віджим» законодавчо невизначені - це суб`єктивна, емоційно забарвлена оцінка діянь, що мають юридичний вимір і кваліфікацію у вигляді кримінального/адміністративного правопорушення, порушення/невиконання суб`єктом цивільно-правових, господарсько-правових зобов`язань або цивільних/господарських відносин неделіктного характеру. Фактично під цими словами може матися на увазі широкий спектр самих різних обставин. З урахуванням викладеного, враховуючи наявність різних джерел, зазначених у статті, представник відповідача вважає, що інформація, що позивач причетний до рейдерства, є оціночним судженням. Відтак, в даному випадку відсутній юридичний склад правопорушення, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Посилаючись на викладене, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.01.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. 23.02.2021 року до суду надійши письмові заперечення прдставника позивача на додаткові пояснення представника відповідача ПП "Українська правда", надані ним під час судового розгляду, які він вважає необгрунтованими та безпеідставними. В судовому засіданні представник позивача Братушко Р.С. позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення в повному обсязі. Представник відповідача ПП «Українська правда» в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та просив відмовити позивачу в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача ГО «Громадський рух «Чесно» в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача та представника відповідача на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, повно та всебічно дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, [INFO] в мережі Інтернет було поширено публікації під однією назвою «Who is [PERSON] : що відомо про нове обличчя з біл-бордів?», які містять наступну інформацію: «Незважаючи на декларовані охоронні функції, фірму періодично звинувачують у рейдерстві»; «Він ( [PERSON] ) створив свою охоронну фірму. Взяв «донбасят». Почав платити їм зарплату. Вони віджали під Вишгородом у Хотянівці садовий кооператив. Відключили людям світло, іншим дали землю у цьому кооперативі і поставили свого директора, який лояльний до [PERSON] » у тексті публікації представлене у формі цитати зі слів кіборга [PERSON] ; «За словами [PERSON] , це не єдиний випадок, коли «Донбас-Безпека» «віджимає» майно інших людей. Зокрема, після захоплення багатоповерхового будівництва в с.Білогородка рейдерам начебто обіцяли квартири, які вони так і не отримали» у тексті публікації представлене як непряма цитата зі слів [PERSON] . Вищезазначена інформація в мережі Інтернет була поширена через розміщення посилання на веб-сайті «Українська правда» в розділі «ВИБОРИ-2019» через веб-сайт громадської організації «Громадський рух «Чесно». З зазначених публікацій вбачається, що джерелом поширення недостовірної інформації є автор публікації [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , інтернет-видання «Українська правда», яке належить ПП «Українська правда», громадська організація «Громадський рух «Чесно». До правовідносин, які виникли між сторонами, належить застосувати положення Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», Закону України «Про інформацію», Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів»; а також, враховуючи положення статті 9 Конституції України, при вирішенні спору по даній справі необхідно враховувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини, роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Крім того, відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації При цьому, за змістом статті 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Згідно зі статтею 94 Цивільного кодексу України, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 Цивільного кодексу України). Статтею 277 вказаного Кодексу встановлено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Таким чином, розглядаючи справи, предметом позову в яких є спростування недостовірної інформації, суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.11.2019 року у справі № 904/4494/18. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування та інших належних їй нематеріальних активів серед кола споживачів її товарів та послуг. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Приниженням ділової репутації суб`єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності, у зв`язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів. При цьому, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про телекомунікації", Інтернет - всесвітня інформаційна система загального доступу, яка логічно зв`язана глобальним адресним простором та базується на Інтернет-протоколі, визначеному міжнародними стандартами. Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України "Про інформацію" визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Отже, інформація яка поширюються через мережу Інтернет, орієнтована на необмежене коло осіб, відповідно є масовою інформацією. Інтернет-видання (веб-сайт) є засобом, призначеним для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації, а відтак є засобом масової інформації. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс , Гудвіна , Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v. Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27лютого 2009 року № 1«Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи,а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Також у п. 19 даної Постанови вказано, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 471 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Так, предметом спору є вислови у публікаціях під однією назвою «Who is [PERSON] : що відомо про нове обличчя з біл-бордів?», які містять наступну інформацію: 1.«Незважаючи на декларовані охоронні функції, фірму періодично звинувачують у рейдерстві»; 2.«Він ( [PERSON] ) створив свою охоронну фірму. Взяв «донбасят». Почав платити їм зарплату. Вони віджали під Вишгородом у Хотянівці садовий кооператив. Відключили людям світло, іншим дали землю у цьому кооперативі і поставили свого директора, який лояльний до [PERSON] » у тексті публікації представлене у формі цитати зі слів кіборга [PERSON] ; 3.«За словами [PERSON], це не єдиний випадок, коли «Донбас-Безпека» «віджимає» майно інших людей. Зокрема, після захоплення багатоповерхового будівництва в с.Білогородка рейдерам начебто обіцяли квартири, які вони так і не отримали» у тексті публікації представлене як непряма цитата зі слів [PERSON] . Виходячи зі змісту цих висловів, суд приходить до висновку про те, що відповідачами надано оцінку дій позивача, зокрема, охарактеризовано такі дії терміном «рейдерство», правове визначення якого відсутнє у законодавстві України, не є таким, що носить стверджувальний характер, за своїм змістом має суспільне значення, та на переконання суду, носить характер оціночних суджень і є виключно суб`єктивною думкою автора публікації та осіб, яких процитував автор. Суд також звертає увагу і на те, що вислів 2 не містить жодного посилання чи інформації, яка б однозначно дала б можливість встановити, що він стосується саме позивача. Слова «донбасят» в даному випадку недостатньо для проведення будь-якої паралелі із юридичною особою ПП «Донбас-Безпека». Крім того, з даного вислову не вбачається, що саме [PERSON] створив ПП «Донбас-Безпека», як про це стверджує позивач у позові. Факт же наявності у публікації вказівки автора на те, що інформація, поширена щодо позивача, не підтверджена судом і позивач відкидає звинувачення самим позивачем не заперечується. Зазначене дає можливість стверджувати про відсутність порушення будь-яких майнових прав позивача у даному випадку та реалізації ним свого права на відповідь. Суд не враховує висновок № 9118 від 31.07.2018 року експертного комп`ютерно-технічного дослідження інформації, яка розташована у глобальній комп`ютерній мережі Інтернет, оскільки факт публікації та розміщення її саме за вказаними посиланнями на сайті видання «Українська правда» визнано представником відповідача ПП «Українська правда» (відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників). Що ж стосується висновку експерта № 056/249 від 23.08.2018 року щодо проведення лінгвістичної експертизи, то він також підстав для задоволення позову не дає, оскільки, як вбачається із поставлених питань, він стосувався інформації, поширеної щодо [PERSON] . Жодних питань щодо аналізу інформації, поширеної відносно ПП «Донбас-Безпека» експерту для проведення дослідження не ставилось, заключна частина (відповіді на питання) також не містить висновків щодо будь-якої інформації стосовно позивача. Крім того, як вже зазначалось вище, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Окрім вищенаведених висновків, суд звертає увагу і на те, що позивачем не надано доказів щодо того, що поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При таких обставинах суд вважає, що позивачем не доведено належним доказом його вимоги. Інші доводи представника позивача на висновки суду не впливають і підстав для задоволення позову не дають. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм,суд приходить до висновку про те, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed