Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

Позивач в квітні 2015 р. звернулась до суду з позовом до відповідача ЖБК «Політехнік - 2», уточнивши позовні вимоги, в якому просила стягнути з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 983,28 грн; компенсацію втрати частини заробітної плати в зв"язку з порушенням термінів в розмірі 307,29 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку; витрати на правову допомогу в розмірі 2 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 01.06.2011 року по жовтень 2012 року вона працювала на посаді головного бухгалтера ЖБК «Політехнік - 2». Після звільнення, в порушення вимог ст. ст. 116, 117 КЗпП України з нею не було проведено остаточного розрахунку по заробітній платі, у зв'язку з чим вона змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. На підставі протоколу повторного автоматичного розподілу від 06.10.2017 року вищевказану справу передано в провадження судді Ларіонової Н.М. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просила суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з"явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі у зв"язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. В письмових запереченнях посилався на те, що позивачем не надано доказівна підтвердження факту звільнення з роботи, не доведено розміру заробітної плати та наявності у відповідача заборгованості по її виплаті. Позивачем не здійснено розрахунку середньоденної заробітної плати відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, не визначено періоду затримки розрахунку та розміру середнього заробітку, який просить стягнути з ЖБК «Політехнік-2». Крім того, відсутнє документальне підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу. Просив застосувати строки позовної давності, які є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За змістом ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, позивач обіймала посаду головного бухгалтера ЖБК «Політехнік - 2» у період з 01.06.2011 року до жовтня 2012р. Доказів, які б свідчили, що відповідачем проведено виплату нарахованої за жовтень 2012 року позивачу заробітної плати у розмірі 983,28 грн. (з урахуванням суми утриманих обов"язкових платежів) відповідачем суду надано не було, як і не було їх встановлено під час розгляду справи. Крім того, в матеріалах справи міститься довідка Пенсійного фонду України за формою ОК-5 від 06.03.2015 року, якою зафіксовано, по-перше, факт того, що позивачу було нараховано заробітну плату в розмірі 1 200,00 грн. за жовтень 2012 року, по-друге, останнім місяцем нарахування трудового стажу був жовтень 2012 року. Вказане стверджує про той факт, що трудові відносини між нею та відповідачем у справі припинились 31.10.2012 року. Як вбачається з довідки ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві №20257/К/26-56-08-04-24 від 17.12.2015 року, ЖБК "Політехнік-2" в ІV-кварталі 2012 року виплата доходу позивачу не здійснювалась. Доказів, які б свідчили, що ЖБК "Політехнік-2" проведено виплату позивачу нарахованої за жовтень 2012 року заробітної плати відповідачем суду надано не було. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивачем доведено не проведення з нею, після її звільнення повного розрахунку з боку відповідача по нарахованій заробітній платі за жовтень 2012 року у розмірі 983,28 грн., а тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі за жовтень 2012 року підлягають задоволенню. Згідно зі статтями 1, 2 Закону України „Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення) тощо. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМУ від 21.02.2001 року сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Таким чином, приймаючи до уваги розрахунок позивача, задоволенню підлягають вимоги про стягення компенсації втрати частини грошових доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати за період з листопада 2012 року по січень 2015 року в розмірі 307,29грн. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999р. за № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивачем належним чином не обґрунтовані, не визначено періоду затримки розрахунку та розміру середнього заробітку, який просить стягнути з ЖБК «Політехнік-2», а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно Рішення Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Враховуючи викладене, строки позовної давності до виниклих правовідносин сторін застосуванню не підлягають. Згідно з п.п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», в яких зазначено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16.11.2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30.09.2009 року №23-рп/2009; Рішення від 11.07.2013 року №6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42,56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом з тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надані в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Доказів, які б свідчили, про понесення позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн. суду також надано не було (зокрема, відсутній розрахунок витраченого часу на надання правової допомоги, не визначено за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу розміру витрат на оплату правової допомоги та не підтверджено його документально). Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial