Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

У квітні 2014 року позивачка [PERSON] (далі по тексту - позивачка, [PERSON]) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк Фінанси та Кредит" (далі по тексту - відповідач, ПАТ "Банк Фінанси та кредит") про визнання пункту договору недійсним. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 25.04.2008 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір №12-502/62 (далі по тексту - договір), відповідно до положень якого відповідач передає у тимчасове користування на умовах поворотності, строковості, платності кредитні ресурси у розмірі 15000,00 грн., з оплатою по процентній ставці 0,0001% річних. Пунктом 6.1 договору передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Про розмір пені за договором позивачці стало відомо лише у серпні 2013 року, коли вона отримала лист-вимогу від відповідача. Позивачка вважає, що пеня у розмірі 1% за кожний день прострочення виконання зобов'язання за споживчим кредитом є несправедливою та суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки дана умова встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50%) у разі невиконання ним зобов'язань за спірним договором. Крім того, зазначає, що при підписанні договору в приміщенні банку, позивачка не перечитувала умов кредитного договору, оскільки довіряла кредитному консультанту та була впевнена в добросовісності банківської установи. У зв'язку з чим позивачка звернулась до суду з позовом, відповідно до якого просить визнати недійсним п. 6.1 договору кредиту №12-502/62 від 25.04.2008 року. В судове засіданні позивачка не з'явилася, направила на адресу суду клопотання про розгляд справи у її відсутність, зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Маріна О.Ю. в судовому засіданні заперечила з приводу задоволення позовних вимог. Зазначила, що розмір пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання за споживчим кредитом було передбачено в договорі та погоджено сторонами. Вислухавши думку представника відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Судом встановлено, що 25.04.2008 року між [PERSON] та ПАТ "Банк Фінанси та кредит" було укладено кредитний договір №12-502/62. Відповідно до п. 2.1. Договору, банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 15000,00 грн., з оплатою по процентній ставці 0,0001 % річних. Відповідно до п. 6.1 Договору, за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п.п.3.2.,3.3., 3.5., 4.3., 4.4., 4.6., 4.7., 4.8. цього Договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними ресурсами. Позивачка зазначає, що всупереч п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням кредитного договору позивачу не було повідомлено у письмовій формі про умови кредитування. З цього приводу суд зазначає наступне. Відповідно до частини 2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодаця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Судом встановлено, що 25 квітня 2008 року позивачеві була надана інформація про умови кредитування у письмовій формі, з якою вона була ознайомлена та погодилася, про що засвідчила особистим підписом. Відповідно до п. 2.1. Договору, Банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 15 000,00 грн. Відсотки за користування кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 0,0001% річних. Пунктом 3.1. Договору встановлено, що видача кредитних ресурсів за цим договором проводиться за погодженням з банком, на підставі письмової заяви позичальника, шляхом перерахування коштів на картковий рахунок, на якому здійснюються операції за допомогою банківської платіжної картки Visa Electron Instant Issue [NUMBER], наданої позичальнику на підставі договору про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної картки миттєвого випуску Visa Electron Instant Issue від 25.04.2008 року, укладеного між банком та позичальником. Позичальник зобов'язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 24.04.2011 року. У відповідності до п. 3.3. Договору, позичальник зобов'язується щомісячно, в термін з « 1» по « 10» число кожного місяця, здійснювати погашення заборгованості за кредитними ресурсами у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за цим договором становить 679,17 грн. Отже, як вбачається з вищевикладеного, кредитний договір містить всі необхідні умови, які вимагає норма ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Статтею 629 ЦК України визначено, що, договір є обов'язковим для виконання сторонами. В судовому засіданні встановлено, що договір підписаний сторонами, що підтверджує що вони ознайомлені з його умовами та погодились з ними. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частина 1 статті 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Виходячи із фактично встановлених судом обставин справи, позивачка не довела обставини, на які вона посилається у позові, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави вважати, що зміст спірного правочину суперечить Цивільному Кодексу України чи Закону України "Про захист прав споживачів". Тому, суд знаходить, що позов є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed