Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовною заявою та просить визнати недійсним договір №001671 від 13.10.2015, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»», стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»» на його користь 35000 грн., які були сплачені по вказаному договору, мотивуючи тим, що маючи намір придбати трактор та дізнавшись із оголошення у газеті «Зоря» від 15 вересня 2015 року про термінову продажу трактора «ДЖИННА», він зателефонував за зазначеним в оголошенні номером, і йому повідомили, що є в наявності трактор вартістю 75000 грн.. Йому необхідно приїхати до м. Житомира для укладення договору. Необхідно буде сплатити авансовий платіж в розмірі 35000 грн. та решту коштів при отриманні трактора. 13.10.2015 між ним та ТОВ "Лізингова компанія "Ваш Авто»», в особі представника [PERSON], укладено договір на поставку трактора. Предметом угоди є трактор «Foton ft 504» вартістю 75 000 грн.. Йому було запропоновано заплатити авансовий платіж в розмірі 35000 грн. та після надання квитанції про сплату вказаних коштів підписати договір. Трактор обіцяли поставити 15 жовтня 2015 року . Вартість доставки становила 3 000 грн.. Однак, 15 жовтня 2015 року трактор поставлено не було. Представник компанії по телефону пообіцяв, що трактор поставлять 19.10.2015, потім 22.10.2015, потім 26.10.2015. 26.10.2015 року представник компанії повідомив йому, що вказаних тракторів у наявності немає та сказав написати заяву про повернення коштів та розірвання договору. Уважно прочитавши договір, він зрозумів, що його обманули і 13 жовтня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 001671. Вважає, що даний договір є недійсним, та як укладений під впливом обману та на несправедливих для нього умовах. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Представник відповідача в судове засідання не зявився, не повідомивши про причини неявки, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням. Однак, в судове засідання 10.02.2016 направляв клопотання про розгляд справи без участі їх представника та письмове заперечення проти позову, в якому просив відмовити повністю в задоволенні позовних вимог, оскільки обгунтування недійсності укладеного договору є недостатнім за відсутності підстав. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, показання свідка та дослідивши в судовому засіданні письмові докази, вважає, що позов слід частково задовольнити з наступних підстав. Копія договору №001671 фінансового лізингу від 13.10.2015 (а.с.4-9) підтверджує факт укладення 13.10.2013 між позивачем та ТОВ "Лізингова компанія "Ваш Авто», в особі представника [PERSON], договору фінансового лізингу. Копія квитанції від 13.10.2015 (а.с. 10) в свою чергу підтверджує факт сплати [PERSON], тобто позивачем, авансового платежу по договору фінансового лізингу №001671 в сумі 35000 грн.. Суд звертає увагу, що призначення платежу в квитанції узгоджується з поясненнями позивача та показаннями свідка [PERSON], що представником відповідача було запропоновано заплатити саме авансовий платіж в розмірі 35000 грн., що становило, як він повідомив, половину вартості трактора, та після надання квитанції про сплату вказаних коштів підписати договір. Причому їм було надано і рахунок на оплату. Факт розірвання між сторонами договору №001671 фінансового лізингу від 13.10.2015 30.10.2015 не заперечується сторонами та підтверджується листом відповідача на імя позивача №706 09.4. (а.с.13). В ст. 627 ЦК України законодавець закріпив, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо серед іншого порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В ст.18 даного Закону визначено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, серед інших зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. В пунктах 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», закріплено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Згідно положень ч. 1, ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агрессивною. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб'єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством. Відповідно до ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Статтею 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено укладення договору лізингу у письмовій формі та визначено істотні умови договору. Так, істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Аналізуючи обставини справи та правові норми, що їх регулюють, оцінюючи укладений між сторонами договір №001671 фінансового лізингу від 13.10.2015, суд вважає, що ТОВ "Лізингова компанія "Ваш Авто» не дотримано положень чинного законодавства при укладенні даного договору фінансового лізингу, що призвело до ненадання послуг, які були предметом договору. Суд звертає увагу, що укладений між сторонами договір №001671 фінансового лізингу від 13.10.2015 не містить всіх істотних умов. Зокрема, в ньому не визначено розміру лізингових платежів. Стаття 8 договору відсилає до додатків №1 та №3 договору. В кінці ст. 17 значаться додатки до договору: №1 графік сплати Авансового внеску, №2 Специфікація та №3 Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів. Однак, до договору зазначені додатки не долучено і позивачу вони не надавалися, як пояснив останній в судовому засіданні. Вказану обставину підтвердив в судовому засіданні і свідок. Причому, наявні невідповідності в договорі щодо відсилання на додатки. Так, у визначенні термінів (а.с.4), зокрема адміністративного платежу, зазначено, що розмір адміністративного платежу відображається у додатку №1 до договору та становить погоджений стронами відсоток від вартості предмета лізингу. Однак, як було зазначено вище, додаток №1 значиться як графік сплати Авансового внеску (а.с. 9 зворотній бік). Крім того, явно є таким, що вказує на нечесну підприємницьку практику, яка вводить в оману, а також суперечить основним принципам бухгалтерського обліку та фінансової звітності, що закріплені законодавцем в ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», зокрема, принципу повного висвітлення - фінансова звітність повинна містити всю інформацію про фактичні та потенційні наслідки господарських операцій та подій, здатних вплинути на рішення, що приймаються на її основі, визначення адміністративного платежу. Визначено, (а.с.4), що це - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів на укладання договору, незалежно від призначення платежу у квитанції на сплату. Квитанція і є первинним бухгалтерським документом, на підставі якого формується бухгалтерська звітність. Зважаючи, що в ст.8 договору (п.8.7) всі рахунки на сплату платежів, які вказані в додатках №1 та №3 лізингоодержувач зобовязаний самостійно отримувати у лізингодавця для їх подальшої оплати на виконання цього договору та враховуючи пояснення позивача, що він сплачував авансовий внесок саме на підставі рахунку відповідача і саме як авансовий платіж за трактор, як йому повідомив представник відповідача, що підтвердив і свідок, суд приходить до переконання, що зазначена умова договору є вкрай несправедливою, такою, що суперечить як вищезазначеним правовим нормам, так і засадам моралі, вимогам розумності та справедливості, вказує на нечесну підприємницьку практику, яка вводить в оману, оскільки позбавляє споживача можливості зрозуміти, які платежі він здійснює, і відповідно порушує принцип добросовісності наслідком якого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи, вищевикладене, а також той факт, що випадок позивача не є одиничним, про що свідчать дані з Єдиного державного реєстру, і вказані обставини є загальновідомими і не потребують доказуванню, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання спірного договору недійсним. Однак, зважаючи, що на даний час договір між сторонами розірвано і відповідно до положень ч.2 ст.653 ЦК України зобовязання сторін припинилися, вимога щодо визнання недійсним договору №001671 фінансового лізингу від 13.10.2015 задоволенню не підлягає. Водночас, з врахуванням вимог ст. 1212 ЦК України та враховуючи, що положення довору щодо визначення адміністративного платежу в частині зазначення призначення платежу у квитанції є несправедливим, таким, що суперечить принципу добросовісності, вказує на нечесну підприємницьку практику, яка вводить в оману, а тому відповідно до положень ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсним, позивачем було сплачено саме авансовий платіж згідно квитанції, яка є первинним бухгалтерським документом і відповідає всім вимогам, суд стягує з відповідача суму сплаченого авансового платежу в розмірі 35000 грн. на користь позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача і сплачена сума судового збору в розмірі 974 грн. 40 коп..

Outcome: partial