Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

В вересні 2014 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 04.07.1957 року його батько [PERSON] уклав з виконавчим комітетом Дзержинської міської ради Донецької області договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 1196,4 м.кв. Зазначений договір був укладений на виконання рішення виконавчого комітету Дзержинської міської ради № 114 від 23 квітня 1957 року про відвід земельної ділянки. Після отримання всієї дозвільної документації його батько розпочав будівництво будинку, яке було закінчено в 1960 році, а в 1965 році було завершено будівництво всіх надвірних споруд. Збудувавши будинок, його батько оселився в ньому зі своєю родиною і почав його використовувати для власного проживання, здійснюючи володіння, користування та розпорядження своїм майном. В подальшому під час експлуатації зазначеного житлового будинку в зв'язку з упорядкуванням нумерації будинків, його адреса змінилась і на теперішній час будинок має адресу: [ADDRESS]. [INFO] його батько помер і після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі на житловий будинок [ADDRESS]. Єдиним спадкоємцем після смерті батька є він, його син, який прийняв спадщину фактично, так як на час смерті батька він був неповнолітнім, але до теперішнього часу належним чином своє право на спадщину не оформив. При оформленні документів на спадщину виявилось, що за своє життя його батько після закінчення будівництва не отримав акту про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння, не зареєстрував збудований житловий будинок та не отримав відповідного свідоцтва про право власності на нього. На теперішній час даний факт є перешкодою для реалізації свого набутого права на отримання спадщини від батька і визнання за ним права власності на спадкове майно. Визнання права власності необхідно йому для прийняття спадщини від батька [PERSON], який помер [INFO], а також зареєструвати своє право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Позивач в судове засідання не з'явився, його інтереси за довіреністю представляв [PERSON], який подав суду заяву розглянути справу у його відсутності, вимоги підтримав повністю. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, вирішення питання залишив на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи і надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що батько позивача по справі (а.с. 7) на виконання рішення виконавчого комітету Дзержинської міської ради № 114 від 23 квітня 1957 року, уклав 04 липня 1957 року договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 8-9). Після отримання всієї дозвільної документації батько позивача по справі розпочав будівництво будинку, яке було закінчено в 1960 році, а в 1965 році було завершено будівництво всіх надвірних споруд (а.с. 10; 11-14; 17-21). Під час експлуатації зазначеного житлового будинку в зв'язку з упорядкуванням нумерації будинків, його адреса змінилась і на теперішній час будинок має адресу: [ADDRESS]. Даний факт підтверджено довідкою з Щербинівської селищної ради від 02.07.2014 року (а.с. 15). З технічного паспорту на будинок за адресою: [ADDRESS], виготовленому ТОВ "Проектне бюро "Геобудресурс" 04.07.2014 року, вбачається, що батьком позивача по справі в період часу з 1960 року по 1965 рік за зазначеною адресою були збудовані: житловий будинок під літерами "А, а, кр." загальною площею приміщень 49,5 м.кв., житловою площею 34,4 м.кв., літня кухня під літерою "В", сараї під літерами "Б, б", погріб з шийкою під літерою "п/г", вбиральня під літерою "Г", огорожа під літерою "N" (а.с. 17-21). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 05 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення". Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Зазначеною постановою встановлено, що порядок прийняття в експлуатацію об'єктів недержавного замовлення визначається Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями за погодженням Держбудом. На виконання цієї постанови місцеві органи влади розробили та затвердили, за погодженням Держбудом, Положення про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів недержавної власності, державними технічними комісіями. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. Відповідно до п. 4 додатку № 1 Інструкції "Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР", затвердженою Заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року та погодженої Заступником Голови Верховного суду Української РСР 15 січня 1966 року (в редакції, чинній на час завершення будівництва), реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу провадилася бюро технічної інвентаризації на підставі договорів про надання у безстрокове користування земельної ділянки для відбудови і експлуатації будівель, передбачених постановою РНК УРСР і ЦК КП(б)У від 10 листопада 1944 року "Про впорядкування користування державними будівлями житлового і нежитлового фонду і земельними ділянками, які обслуговують їх". Факт реєстрації житлового будинку підтверджується вищезазначеними у рішенні суду документами. При цьому суд зазначає, що відповідно до положень ст. 549 п. 1 ЦК України (в редакції 1963 року) вважається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно ст. 535 ЦК України (в редакції 1963 року) неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Згідно ст. 548 ЦК України (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Згідно ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Так, [INFO] [PERSON], батько позивача помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть (а.с. 16). Після смерті батька спадщину у вигляді житлового будинку [ADDRESS] позивач прийняв фактично, так як на час смерті батька він був неповнолітнім і проживав в будинку, але до теперішнього часу належним чином своє право на спадщину не оформив. Позивач по справі продовжив проживати в спадковому будинку на правах власника і використовував для власного проживання, здійснюючи володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), виданої Дзержинською державною нотаріальною конторою (а.с. 27-29) після померлого [INFO] [PERSON] з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась. Єдиним спадкоємцем померлого [PERSON] за законом першої черги є його син, позивач по справі. Відповідно до ст. 550 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо спадкоємець в установлений ст. 549 цього Кодексу строк вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно (п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24 червня 1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Також суд зазначає, що згідно з а. 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року № 7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. З матеріалів справи вбачається, що постановою державного нотаріуса Дзержинської державної нотаріальної контори Головного управління юстиції у Донецькій області Рижкова О.О. від 24.09.2014 року [PERSON] відмовлено в оформленні права на спадщину на спірний будинок (а.с. 23). Ураховуючи те, що позивачем втрачена можливість отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом, його вимоги про визнання права на спадщину підлягають судовому захисту. Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії до державного нотаріуса звернувся саме [PERSON] Отже за вищенаведених обставин, суд вважає, що позовні вимоги доведені в суді, а тому за позивачем необхідно визнати право власності на цей жилий будинок, задовольнив тим самим його позовні вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: approved