Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 29.08.2019 року надійшла позовна заява Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи - Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 13.12.1995 року [PERSON] та [PERSON] уклали з [PERSON] договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого [PERSON] та [PERSON] набули право власності на квартиру [ADDRESS] . Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.08.2016 року, індексний номер: 30817085 державного реєстратора Кравця О.В. (ОФ ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень») проведено державну реєстрацію права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на об`єкт нерухомого майна квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,3 кв.м., житлова площа 29,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 992942651101. Таким чином, відповідачами проведено реконструкцію квартири із збільшенням площі на 22,0 кв.м. шляхом здійснення прибудови до першого поверху багатоквартирного будинку на земельній ділянці комунальної власності. Наказом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 25.06.2019 року №01-13ДАБК скасовано реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 141191020456 від 12.04.2019 року. У зв`язку із скасуванням декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 141191020456 від 12.04.2019 року позивач вважає, що відсутні підстави для державної реєстрації права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на реконструйований об`єкт нерухомого майна квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 992942651101, також вважає зазначений об`єкт нерухомості самочинним будівництвом, яким захоплено земельну ділянку комунальної власності. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02.09.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.09.2019 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] . 25.09.2019 р. від Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності третьої особи. У судове засідання 02.10.2019 року з`явились представник позивача та представник відповідачів, інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. У судове засідання 31.10.2019 року з`явились представник позивача та представник відповідачів. У судове засідання 13.11.2019 року з`явились представник позивача та представник відповідачів, від відповідача надійшла заява про зупинення провадження у справі. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.11.2019 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішення по справі №420/4304/19 за позовом [PERSON] до Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради в особі заступника начальника Управління Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради Якименка Р.К. про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2020 року поновлено провадження у справі та призначено справу до розгляду. У судові засідання 07.12.2020 року, 03.03.2021 року сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.03.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання 06.04.2021 року з`явились представник позивача та представник відповідачів, позивач позовну заяву підтримав в повному обсязі, відповідачі позовну заяву не визнали. У судове засідання 18.05.2021 року з`явився представник позивача, інші сторони не з`явились, повідомлялись належним чином. У судове засідання 17.06.2021 року з`явились представник позивача та представник відповідачів. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, приходить до наступного. Судом встановлено, що 13.12.1995 року [PERSON] та [PERSON] уклали з [PERSON] договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до умов якого [PERSON] та [PERSON] набули право власності на квартиру [ADDRESS] . Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.08.2016 року, індексний номер: 30817085 державного реєстратора Кравця О.В. (ОФ ДП «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень») проведено державну реєстрацію права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на об`єкт нерухомого майна квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,3 кв.м., житлова площа 29,6 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 992942651101. З 12.06.2019 року по 19.06.2019 року головним спеціалістом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради Найко В.Г. проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства в сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил при реконструкції квартири [ADDRESS] . За результатами зазначеної перевірки складено акт від 19.06.2019 року №001064, в якому встановлено що у декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 141191020456 від 12.04.2019 року з реконструкції квартири [ADDRESS] наведені недостовірні дані в частині розроблення та затвердження проектної документації. Наказом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 25.06.2019 року №01-13ДАБК скасовано реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 141191020456 від 12.04.2019 року. У зв`язку із скасуванням декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 141191020456 від 12.04.2019 року позивач вважає, що відсутні підстави для державної реєстрації права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на реконструйований об`єкт нерухомого майна квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65,3 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 992942651101, також вважає зазначений об`єкт нерухомості самочинним будівництвом, яким захоплено земельну ділянку комунальної власності. Відповідно до листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 14.12.2018 року земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] не передавалася у власність або користування для містобудівних потреб [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, будівельні роботи відповідачами проведені на земельній ділянці, яка не передавалася у встановленому порядку для виконання таких робіт. З огляду на що позивач просить суд визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.08.2016 року державного реєстратора Кравця Олександра Володимировича, індексний номер: 30817085, відповідно до якого за [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 65,3 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м. та зобов`язати [PERSON] та [PERSON] власними силами і за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва прибудови площею 22,0 кв.м. до квартири [ADDRESS] . Відповідно дост. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Правовідносини, що виникли між сторонами законодавчо врегульовані наступним чином. Відповідно дост. 143 Конституції України органи місцевого самоврядування вирішують питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції. Згідно зіст. 144 Конституції України та ст. 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування при виконанні своїх функцій приймають рішення, які є обов`язковими для виконання на відповідній території. Відповідно достатті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Статтею 16 зазначеного Закону встановлено, що міська рада здійснює управління майном та фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах, та несе відповідальність перед громадою. Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Органи місцевого самоврядування, які одночасно здійснюють владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, у земельних правовідносинах виступають як представницькі органи суб`єкта власності - народу України, територіальної громади власників землі щодо права розпорядження, притаманного власнику. Такий висновок випливає з положень статей 13,14,140,142,143 Конституції України, статей 80,84,123,124,127,128 Земельного кодексу України, якими врегульовано порядок розпорядження землею. Україна є демократичною, правовою державою, в якій визнається і гарантується місцеве самоврядування що є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституціїі законів України (стаття 1,7, частина першастатті 140 Основного закону України). Згідно зістаттею 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно достатті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого це право здійснюють органи державної влади і органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією, іншими законодавчими актами України. Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, але не виключно розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність та користування громадян та юридичних осіб відноситься до повноважень міської ради. Стаття 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на землю. Згідно ч. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Так, відповідно до ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність" будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеномуЗаконом України "Про регулювання містобудівної діяльності". Положеннями ч. 4 ст. 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Відповідно до статті 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст є комунальною власністю. Згідно з вимогами ч. 1 статті 116 ЗК України, відповідно до якої громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель комунальної власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст. 125, 126 ЗК України, право власності на землю або право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків. Як випливає з доводів позивача, наведених у позовній заяві, земельна ділянка, на якій розміщена прибудова до квартири [ADDRESS] в користування чи у власність [PERSON] та [PERSON] не передавалась. На підставі ст. ст. 125-126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 42 ЗК України визначено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У відповідності до правової позиції, викладеної у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі №263/68/17 від 18.03.19 р. в разі приватизації громадянами квартир у багатоквартирному будинку земельна ділянка як така, що входить до житлового комплексу, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об`єднанню співвласників будинку. У такому разі земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і допоміжними приміщеннями є майном співвласників, які визначають порядок його використання. Нормами земельного законодавства не передбачено можливості передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, або її частини. Надаючи оцінку посиланням на відсутність у відповідачів у користуванні чи власності земельної ділянки для будівництва та експлуатації спірної прибудови, суд виходить з того, що чинним законодавством України, яке регулює правовідносини у сфері землекористування, не передбачена можливість оформлення у власність або у користування земельну ділянку для будівництва та подальшої експлуатації прибудови або балкону до квартири розташованої на першому поверсі багатоквартирного та багатоповерхового житлового будинку. З огляду на що, відповідачами на виконання положень чинного законодавства України вживались усі необхідні та передбачені заходи щодо приведення правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] у належний стан шляхом погодження будівельних робіт з виконавчим органом Одеської міської ради, введення прибудови до квартири до експлуатації, реєстрації права власності. Позивачами не доведено правовий режим самочинного будівництва об`єкту нерухомого майна, що належить відповідачам на праві приватної власності, не надано доказів того, що спірна прибудова збудована з істотним порушенням державних будівельних норм, зокрема, ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», державних стандартів та правил, у тому числі протипожежних та санітарних. За змістом ч. 7 ст. 376 ЦК, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до ст. 376 ЦК є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Такий висновок про застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року N 465/3694/14-ц. Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення. У пунктах 5, 22, 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 6 "Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)" судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Європейській суд з прав людини по справі "Іванова и Черкезов проти Болгарии" (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria, скарга N 46577/15) от 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Отже, законодавством встановленні обставини, за обов`язкової наявності яких, можливе знесення самочинного об`єкта нерухомості. Однак позивачем в обґрунтування позову не надано доказів, аналіз яких є підставою для констатування факту використання усіх передбачених законодавством заходів з метою усунення порушень прав позивача, та неможливості іншим шляхом усунення несуттєвих порушень з боку відповідачів. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Доказів істотного відхилення від проекту, що порушує права позивачів, чи відмови відповідачів у проведенні перебудови позивач не надав. Матеріали справи не містять достовірних та достатніх доказів того, що використані усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності за здійснення самочинного будівництва та що неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особи відмовляються від здійснення перебудови. З матеріалів справи вбачається, що Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації №ОД 141191020456 від 12.04.2019 року на квартиру [ADDRESS] . Реєстрацію зазначеної декларації скасовано наказом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 25.06.2019 року №01-13ДАБК за результатами позапланової перевірки дотримання вимог законодавства в сфері містобудівної діяльності, проведеної у період з 12.06.2019 року по 19.06.2019 року. Зі змісту положень статті 41 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядку N 553 вбачається, що для усунення можливості зловживання правом на перевірки, сукупність заходів, які здійснюються органами державного архітектурно-будівельного контролю за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил можуть здійснюватися лише під час виконання відповідними суб`єктами підготовчих та будівельних робіт. Тобто за загальним правилом такі перевірки можливі щодо тих об`єктів, які знаходяться в процесі будівництва. Разом з тим, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення. Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі N 804/1510/16 та від 02 жовтня 2018 року у справі N465/1461/16-а. Таким чином,\~суд вважає,\~що скасування\~декларації про\~готовність об`єкту\~до експлуатації\~після реєстрації\~права власності\~відповідачів на\~нерухоме майно,\~виключає можливість\~віднесення такого\~об`єкту\~до самочинного\~в силу\~його узаконення. За викладених обставин, позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України та згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачами. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed