Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

[PERSON] звернулася\~до Дзержинського\~районного суду\~м.\~Харкова з\~позовом до [PERSON] ,\~треті особи,\~які не\~заявляють самостійних\~вимог на\~предмет спору:\~ [PERSON] ,\~Приватний нотаріус\~Харківського міського\~нотаріального округу\~Єніна Лариса\~Вікторівна,\~Обслуговуючий кооператив\~«Житлово-будівельний\~кооператив «Ковчег» про визнання договору купівлі-продажу недійсним. В позові просила суд визнати недійсним Договір купівлі-продажу від 13 квітня 2009 року нежитлових приміщень технічного поверху №4-8, 44-56 загальною площею 264,6 кв.м., розташованих за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , засвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Ларисою Вікторівною. Позов обґрунтовує тим, що співвласникам будинку що знаходиться за адресою: [ADDRESS] стало відомо що Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.10.2008 року, справа №2-5410/08, за позовом [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, яким позовні вимоги були задоволено, підроблене і на даний час проводиться досудове розслідування кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.358 КК України. Спірні приміщення технічного поверху є складовими частинами житлового будинку та за функціональним призначенням є допоміжними приміщеннями, оскільки, через технічний поверх - відділення ліфтів та вентиляційні камери, прокладені мережі телекомунікацій. Перебування вказаних технічних приміщень у власності [PERSON] перешкоджає співвласникам житлового будинку належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. 17 липня 2018 року Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до\~ [PERSON] ,\~треті особи,\~які не\~заявляють самостійних\~вимог на\~предмет спору:\~ [PERSON] ,\~Приватний нотаріус\~Харківського міського\~нотаріального округу\~Єніна Лариса\~Вікторівна,\~Обслуговуючий кооператив\~«Житлово-будівельний\~кооператив «Ковчег» про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Цивільну справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про час та дату розгляду справи, про причини неявки суду не повідомила. Представник Позивача Адвокат Пекареніна Орися Миколаївна, надала до суду заяву в якій просила провести розгляд справи без участі Позивачки та її Представника, позов підтримала та просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не прибув, хоча повідомлявся про час, дату та місце проведення судового засідання своєчасно та належним чином. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] - в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про час та дату розгляду справи, про причини неявки суду не повідомила. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Єніна Лариса Вікторівна, в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про час та дату розгляду справи, про причини неявки суду не повідомила. Представник Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Ковчег» в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про слухання справи за їх відсутності, позовну заяву [PERSON] просив задовольнити. Дослідивши письмові\~матеріали справи,\~зібрані докази,\~вислухавши пояснення\~сторін,\~суд приходить\~до висновку,\~що вимоги\~позивача підлягають\~задоволенню. До такого висновку суд прийшов виходячи з наступного. Згідно ч.3\~ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим виконавчим комітетом Дзержинської районної в м.Харкові ради V скликання 18 серпня 2007 року. Відповідно до Протоколу загальних зборів співвласників багатоквартирного житлового будинку №21/09/17 від 21.09.2017 фізичним особам: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надано право діяти в якості уповноважених представників з питань захисту прав та інтересів мешканців будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , щодо спільної сумісної власності на допоміжні приміщення підвалу та технічного поверху. Згідно з відповіддю Департаменту житлового господарства Харківської міської ради від 23 листопада 2017 року житловий будинок по [ADDRESS] не є об`єктом комунальної власності територіальної громади та на балансі КП «Жилкомсервіс» не обліковується. З вказаного видно, що будинок було побудовано за кошти співвласників багатоквартирного житлового будинку. За змістом ч. 1\~ст. 317 Цивільного кодексу України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до частини 2\~статті 382 Цивільного кодексу України\~усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Згідно зі\~ст. 4 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку"\~власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників (ст. 5 Закону). Таким чином, питання правомірності використання, у тому числі набуття у власність, спільного майна в багатоквартирному будинку особою може бути оспорено будь-яким співвласником багатоквартирного будинку (співвласниками). Приписами\~статті 237 Цивільного кодексу України\~унормовано, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. 13 квітня 2009 року [PERSON] продала нежитлові приміщення технічного поверху №4-8, 44-56 загальною площею 264,6 кв.м., розташовані за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , що підтверджується Договором купівлі-продажу, засвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Ларисою Вікторівною. Відповідно до п.1.3 вказаного Договору «Вищевказане нерухоме майно належить Продавцю на праві приватної власності на підставі Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.10.2008 року, справа №2-5410/08, зареєстрованого в КП «ХМБТІ» 19.11.2008 року згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20969623, виданому КП «ХМБТІ» 19.11.2008 року, реєстраційний номер:25464045, номер запису:7312, в книзі:1». Однак, Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.10.2008 року, справа №2-5410/08, за позовом [PERSON] до Харківської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, яким позовні вимоги були задоволено, підроблене і на даний час проводиться досудове розслідування кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.358 КК України. Спірні приміщення технічного поверху є складовими частинами житлового будинку та за функціональним призначенням є допоміжними приміщеннями, оскільки, через технічний поверх - відділення ліфтів та вентиляційні камери, прокладені мережі телекомунікацій. Перебування вказаних технічних приміщень у власності [PERSON] перешкоджає співвласникам житлового будинку належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Крім того, на сьогодні Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Ковчег», відповідно до Статуту, здійснює управління та обслуговування будинком. Перебування допоміжних приміщень будинку у власності інших осіб значною мірою ускладнює процес здійснення управління та обслуговування будинком. Конституцією України (ст.41) та ЦК України (ст.321) гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. ч. 2 ст. 382 ЦК України (в редакції станом на 14.06.2007) передбачено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); співвласник багатоквартирного будинку (далі - співвласник) - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. У відповідності до ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власниками квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку можуть бути фізичні та юридичні особи, територіальні громади, держава. Власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. Спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку (ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»). Рішенням Конституційного Суду України від 2 березня 2004 р. № 4-рп/2004 (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) надано офіційне тлумачення та зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Крім цього, рішенням Конституційного Суду України від 09.11.2011 року у справі № 14-рп/2011 встановлено, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. З аналізу зазначених вище норм вбачається, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення) та знаходяться у спільній сумісній власності мешканців будинку. В житловому будинку за адресою: [ADDRESS] технічний поверх та приміщення підвалу є допоміжними приміщеннями житлового будинку і вони належать на праві власності усім співвласникам житлових та нежитлових приміщень у цьому будинку. Факт належності технічного поверху та підвалу до допоміжних приміщень будинку прямо випливає з нормативного визначення технічного поверху. Технічний поверх - це поверх для розміщення інженерного обладнання і прокладання комунікацій, може бути розташований у нижній (технічне підпілля), верхній (технічне горище) або в середній частині будинку. (Державний комітет з будівництва та архітектури, Державні будівельні норми України. Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005 від 18.05.2005 N 80). Аналогічно технічний поверх визначається спільним наказом ФДМУ та Державним комітетом з питань житлово-комунального господарства - це поверх для розміщення інженерного обладнання і прокладання комунікацій; може бути розташований у нижній (технічне підпілля), верхній (технічне горище) або середній частині будинку (Фонд державного майна, Державний комітет з питань житлово-комунального господарства, Наказ "Про затвердження Порядку визначення вартості відтворення чи заміщення земельних поліпшень - будинків, будівель та споруд малоповерхового житлового будівництва. Збірник укрупнених показників вартості відтворення функціональних об`єктів-аналогів для оцінки малоповерхових будинків, будівель та споруд (загальна частина, розділ 1 (табл. 1-1.1 - 1-42.4)" від 23.12.2004 N 2929/227). Належність [PERSON] права власності на нежитлові приміщення технічного поверху, які належать власникам квартир на праві спільної сумісної власності з січня 2007 року, свідчать про порушення прав власності осіб, котрі є власниками квартир та співвласниками нежитлових приміщень загального користування в будинку. В Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року зазначено, що відповідно до абз. 5 п. 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9\~(далі - Постанова) відповідно до статей\~\~215\~\~та\~\~216 ЦК України\~вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до\~ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1\~ст. 236 ЦК України\~правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. п. 21, 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей387,388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей387,388 ЦК України. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті387,388 ЦК України). Якщо в такій ситуації пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями387,388 ЦК України. Статтею 15\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено\~статтею 16 цього Кодексу. Відповідно до\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За таких обставин суд вважає обґрунтованими вимоги щодо застосування такого способу захисту прав, як визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсним, укладання якого призвело до розподілу допоміжних приміщень підвалу та технічного поверху, оскільки відпала правова підстава, на якій, зокрема, [PERSON] набув право власності. Враховуючи вищевикладені обставини та норми матеріального права, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а вимогами ст.\~89\~ЦПК України встановлено, що оцінка доказів є виключною компетенцією суду. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений учасниками у письмових доказах, констатує той факт, що Позивачем надано належні, достовірні, достатні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved