Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовною заявою, з урахуванням уточнених позовних вимог, до [PERSON], третя особа: [PERSON], про знос самочинно побудованих будівель, в якій просив . При цьому позивач зазначає, що ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21.09.2010 року було роз'єднано позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] та в окреме провадження виділені позовні вимоги «Про встановлення порядку користування житловим будинком та земельною ділянкою з наданням окремого номеру». З часу прийняття ухвали було винесено рішення Харківського районного суду Харківської області від 28.07.2011 року по справі № 2-153/11, за яким [PERSON] було визнано право власності на житлову прибудову літ. «А-1», гараж літ. «З», малу бетонну каналізацію літ. «К», виділені долі у відповідності з висновками судово-технічної експертизи № 8344 від 16.12.2010 року: за [PERSON] - 68/100, за [PERSON] - 11/100, за [PERSON] - 21-100. Дане рішення було повністю скасовано ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06.12.2011 року та направлено на новий розгляд іншим складом суду. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01.03.2012 року по справі № 2-229/11 прийнято було рішення вже на користь позивача: визнано за [PERSON] та [PERSON] прова власності на житлову прибудову літ. «А-1» та гараж літ. «З», малу бетонну каналізацію літ. «К» в домоволодінні [ADDRESS] по ? частині на кожного; перерозподілені ідеальні долі в домоволодінні: за [PERSON] 79/200, за [PERSON] - 79/200 та за [PERSON] - 42/200. Крім того, було визнано право власності на земельну ділянку: за [PERSON] - 1/2 частина; за [PERSON] та [PERSON] - по 1/4 частини. Дане рішення скасовано Апеляційним судом Харківської області 05.07.2012 року та постановлене нове рішення, згідно до якого затверджено рішення ХРДА Харківської області № 1853 від 23.08.2008 року про прийняття житлової прибудови літ. «А-1» в експлуатацію та було визнано право власності на земельну ділянку за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині. З цим рішенням позивач не погодився та подав касаційну скаргу і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України по розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.11.2012 р. було відновлено [PERSON] право власності на 1/4 частини земельної ділянки домоволодіння [ADDRESS] (1/4 - за [PERSON] і 1/2 - за [PERSON]), а самочинна побудована житлова прибудова під літ. "А-1", гараж під літ. "3", мала бетонна каналізація під літ "К" в домоволодінні [ADDRESS] залишена за [PERSON] Таким чином, на даний час спірним є вирішенні питання про введення в експлуатацію рішенням ХРГА №1853 від 23.08.2008 р. самочинно побудованої житлової прибудови літ. "А-1", гараж під літ. "3", мала бетонна каналізація під літ "К" в домоволодінні [ADDRESS] загальною площею 91,70 кв.м., у зв'язку з чим змінюються долі на користь відповідача [PERSON] за рахунок зменшення долі позивача та долі [PERSON] В силу ст. 257 ЦК України співвласник [PERSON] має право на збільшення чвоєї частки тільки з дозволу позивача та [PERSON] Як вбачається з вищенаведених рішень ані позивач, ані третя особа свого дозволу не давали. Відповідно до ч. 4 ст. 357 ЦК України співвласник [PERSON] міг зробити у встановленому порядку за свій рахунок прибудову без згоди сусідів, при цьому не порушуючи їх прав. Проте у відповідача є 2 грубих порушення: побудував житлову прибудову без проекту та згоди він залишив позивача можливості входу в квартиру № 2 даного житлового будинку та користуватися своєю власністю в розмірі 1/2 частини квартири та 1/4 частини земельної ділянки, а [PERSON] 1\\2 частині земельної ділянки. При цьому вказана прибудова може бути його власністю, проте не змінює розмір часток співвласників в праві спільної часткової власності, чого бажав домогтися [PERSON] за допомогою рішення суду. В силу ч. 2 ст. 376 ЦК України особа що самочинно побудувало нерухоме майно не набуває право власності на нього. А в силу ч.4 тієї ж статті ЦК України якщо власники земельної ділянки заперечує проти цього нерухомого майна, так як воно порушує права позивача і права [PERSON], те це майно підлягає зносу особою, що здійснила самочинне будівництво, і за його рахунок. Відповідач [PERSON] звернувся до суду зі своїм позовом про визнання права власності за ним на спірні побудови. Рішенням суду від 10.12.2013 року йому було відмовлено в позовних вимогах в повному об'ємі. Це рішення районного суду було залишене в силі ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20.03.2014 року. Також нині недоцільно вирішувати питання про розділ квартири [ADDRESS], яка належить сторонам у рівних частках і відповідно розділу домоволодіння [ADDRESS] в цілому між 3(трьома) співвласниками - [PERSON], [PERSON] і [PERSON] Земельна ділянка площею 1245 кв.м., поділений за рішенням суду: 1/2 належить [PERSON] і по 1/4 [PERSON] і гр. [PERSON] але межі земельних ділянок на місцевості не визначені і до вирішення питання про знос самочинних зведених будівель зробити це неможливо. Таким чином позивач просить, зобов'язати відповідача [PERSON] знести самочинну побудовану прибудову під літ. «А1-1» до житлового будинку під літ. "А-1", гараж під літ. "3", малу бетонну каналізацію під літ. "К" в домоволодінні [ADDRESS] за свій рахунок, зобов'язати відповідача компенсувати витрати, та стягнути судовий збір. Позивач в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суду не повідомила. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Просив позов задовольнити. Відповідач в судовому заяві данні проти позову заперечував, просив у задоволенні позовних вимог відмовити, про що також надав письмові заперечення, що містяться в матеріалах справи. Третя особа, в судове засіданні не з'явилася, повідомлялася належним чином, проте надала до суду заяву в якій просила справу розглянути у її відсутності та постановити рішення на розсуд суду відповідно до діючого законодавства. Вислухавши в судовому засіданні пояснення сторін, дослідивши надані суду докази, суд вважає необхідним позовні вимоги позивача задовольнити частково. В період з 2001 року по 2007 рік позивачем по справі здійснено самочинне будівництво житлової прибудови літ. «А1-1» житловою площею 30,70кв.м., загальною площею 58,40 кв.м., літ «а2» розміром 2,08х 1,57м., загальною площею 2,50 кв.м., крім того побудовано господарські будівлі: гараж літ. «З» розміром 4,40х7,0м., малу бетонну каналізаційну споруду літ. «К» Рішенням Покотилівської селищної ради Харківського району Харківської області за №454 від 12.12.2006 року надано дозвіл на збереження прибудови літ. «А1-1» до житлового будинку[ADDRESS]. Розпорядженням голови Харківської районної адміністрації за №1853 від 23.08.2007 року затверджено акт приймальної комісії про прийняття до експлуатації вказаної прибудови. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10.12.2013 року № 635/5435/13-ц встановлено, що з метою оформлення своїх відповідачем по справі [PERSON] подано в 2011 році до Харківського районного суду позовну заяву в якій він просив визнати за ним право власності на спірну прибудову та перерозподілити ідеальні частки співвласників в спільній частковій власності. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 28.07.2011 року по справі №2-153/11 року за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на частину житлового будинку та перерозподіл ідеальних часток позовні вимоги [PERSON] задоволені, за [PERSON] визнано право власності в порядку забудови на житлову прибудову до житлового будинку літ. «А-1», гараж літ. «З», малу очисну каналізаційну споруду літ. «к», що складають 57/100 частини житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Перерозподілено ідеальні частки співвласників житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] та визнано за [PERSON] право власності на 68/100 частин будинку замість 1/4 частини будинку, визнано за [PERSON] право власності на 11/100 частин будинку замість 1/4 частини будинку, визнано за [PERSON] право власності на 21/100 частину будинку замість 1/2 частини будинку. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 06.12.2011 року зазначене рішення скасовано та відмовлено позивачу в задоволені позовних вимог в повному обсязі та зазначено, що у відповідності з вимогами ст.ст.212-214 ЦПК України, вирішуючи справу щодо самочинного будівництва, суд повинен перевіряти загальні умови, дотримання яких вимагається при будівництві або реконструкції будь-якого об'єкту нерухомості, а також наявності права на земельну ділянку, на якій ведеться будівництво, наявність затвердженої у встановленому порядку проектної документації, яка є підставою для видачі дозволу на будівництво; дозвіл на будівництво, а саме документ, виданий замовнику (забудовнику) органами місцевого самоврядування, що посвідчує право власника , володільця, орендатора або користувача об'єкта нерухомості здійснити забудову земельної ділянки, будівництво, реконструкцію будівлі, споруди, спорудження; дотримання містобудівних регламентів, будівельних, екологічних, санітарно-гігієнічних, протипожежних та інших правил, нормативів; дотримання прав та законних інтересів власників, земле володільців, землекористувачів та орендаторів. Крім того звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво повинно мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного органу, рішення якого чи відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Згідно ст.35 ЦПК України рішення суди з цивільної справи, що набрало законної сили, є обов'язковим для суду, щодо фактів, які встановленні судом і мають значення для правильного вирішення справи. Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. Розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91. Згідно із пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, положення ЦК застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тому правила статті 376 ЦК про наслідки самочинного будівництва застосовуються і до об'єктів, побудованих до набрання чинності ЦК та Законом № 3038-VI. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Відповідно до статті 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 22 червня 2011 р. № 703 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно». Відповідно даної постанови Державну реєстрацію права власності та інших речових прав проводять на нерухоме майно, а також облік безхазяйного нерухомого майна - структурні підрозділи територіальних органів Мін'юсту, що забезпечують реалізацію повноважень Укрдержреєстру, за місцем розташування нерухомого майна або більшої за площею його частини в межах територій, на яких такі органи діють. У разі коли законом встановлено вимогу щодо прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація права власності на нього проводиться після прийняття такого об'єкта в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав заяву про державну реєстрацію, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін'юст. При розгляді даної справи судом було встановлено, що позивач по справі звертався з заявою про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно до реєстраційної служби Харківського району Харківської області, при цьому, як підставу для реєстрації їм вказано рішення судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 05.07.2012 року, предметом розгляду якого були позовні вимоги колишньої дружини позивача [PERSON] про визнання за нею частки на самовільно збудовану прибудову до житлового будинку, розташованого у [ADDRESS]. Згідно рішення реєстраційної служби Харківського району Харківської області № 890083 від 14.03.2013 р. в реєстрації права власності на житлову прибудову літ. «А1-1» житловою площею 30,70кв.м., загальною площею 58,40 кв.м., літ «а2» розміром 2,08х 1,57м., загальною площею 2,50 кв.м., на господарські будівлі: гараж літ. «З» розміром 4,40х7,0м., малу бетонну каналізаційну споруду літ. «К» до житлового будинку садибного типу,що розташовані у [ADDRESS] за [PERSON] було відмовлено з огляду на те, що позивачем подано для реєстрації документ, що не засвідчує його право власності. Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, а відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права є його визнання. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи вимоги ст. 26 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-XII «Про основи містобудування», згідно якої спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень та судами відповідно до їх компетенції, суд вважає, що позивачем по справі не надано даних про те, що порушене питання про визнання права власності на самочинне будівництво було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право, тому що із наданих позивачем доказів, має місце тільки рішення про відмову в реєстрації права власності, а не у видачі свідоцтва про право власності, що не відповідає встановленому законодавством порядку, а також, відсутність затвердженої у встановленому порядку проектної документації, яка є підставою для видачі дозволу на будівництво; дозволу на будівництво, виданого замовнику (забудовнику) органами місцевого самоврядування. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10.12.2013 року № 635/5435/13-ц, за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Покотилівська селищна рада Харківського району Харківської області про визнання права власності на житловий будинок, в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Частиною 3 статті 61 ЦПК України встановлено, що підставами для звільнення від доказування є обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Частиною 7 ст. 376 ЦК України, передбачено, що У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Проте сторонами по справі не було пред'явлено вимог про переобладнання самочинно побудованої прибудови, а отже це питання судом не вирішувалося. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON], про знос самочинно побудованих будівель підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню судові витрати відповідно до закону.

Outcome: partial