Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Кодимської міської ради Одеської області та [PERSON], в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення Кодимської міської ради про передачу [PERSON] у приватну власність земельних ділянок, за адресою [ADDRESS], а також скасувати відомості в Держгеокадастрі щодо надання земельним ділянкам кадастрового номеру та скасувати державну реєстрацію права власності на вказані земельні ділянки. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішеннями Кодимської міської ради Одеської області № 253-VII та № 254-VII від 12 серпня 2016 року було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передано у приватну власність [PERSON] земельні ділянки розташовані в [ADDRESS] Кодимського району Одеської області, кадастровий номер [NUMBER], для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га та [NUMBER], для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0209 га. Позивач являється власником суміжної земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], для будівництва індивідуальних гаражів, площею 0,0072 га та вказує, що відстань від будівлі гаражу, розташованого на даній земельній ділянці, до меж суміжних ділянок не відповідає тій відстані, яка зазначена на плані, вказуючи, що межі земельної ділянки [PERSON] він не погоджував та не надавав дозволу на виготовлення технічної документації. Крім того зазначає, що на час прийняття міською радою рішення про передачу у власність [PERSON] земельних ділянок існував невирішений спір щодо усунення перешкод у користуванні даною земельною ділянкою, який вирішується в судовому порядку та про наявність якого було відомо Кодимській міській раді, оскільки вона є стороною спору. Також вважає необґрунтованим розмір земельної ділянки переданої у власність [PERSON], оскільки останній, на підставі договору купівлі-продажу, набув право власності на житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 1166,2 кв.м., а земельна ділянка йому передана розміром 1209 кв.м. Враховуючи наведені обставини, вважає рішення міської ради незаконними. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснивши, що земельна ділянка йому передана в загальному розмірі 1209 кв.м., а не 1166,2 кв.м. оскільки на момент отримання земельної ділянки у власність її надлишки становили 47,8 кв.м. та на підтвердження своїх заперечень надав копію витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно. Вказує, що меж суміжної ділянки позивача він не порушував, а твердження позивача щодо невідповідності відстані від будівлі гаражу до меж суміжних ділянок вважає необґрунтованим, оскільки ним не доведено, що гараж був побудований саме на такій відстані від меж суміжних земельних ділянок. Рішення Кодимської міської ради вважає законними. Представник відповідача - Кодимської міської ради позовні вимоги не визнав, вказуючи, що рішення Кодимської міської ради були прийняті у відповідності до чинного законодавства на підставі виготовленої технічної документації. Межі земельних ділянок були закріплені межовими знаками, земельні ділянки не накладаються одна на одну, а тому підстав вважати вказані рішення Кодимської міської ради незаконними немає. Крім того зазначив, що відстань від будівлі гаражу до меж суміжних ділянок, яка зазначена на плані та яку позивач вважає порушеною, є шириною гаражу, а не відстанню до межі суміжної земельної ділянки. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. У відповідності до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи положення даної норми, судом були залишені поза увагою питання щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, які не є предметом розгляду даного позову, однак піднімалися сторонами в судовому засіданні. З матеріалів справи встановлено, що рішеннями Кодимської міської ради Одеської області № 253-VII та № 254-VII від 12 серпня 2016 року було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передано у приватну власність [PERSON] земельні ділянки розташовані в [ADDRESS] Кодимського району Одеської області, кадастровий номер [NUMBER], для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га та [NUMBER], для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0209 га. На підставі вказаних рішень, державним реєстратором 29.08.2016 року в центрі надання адміністративних послуг при Кодимській районній державній адміністрації Одеської області, здійснено державну реєстрацію права власності на вказані земельні ділянки. Позивач вважає вказані рішення та правовстановлюючі документи незаконними, такими, що порушують його законні права та інтереси з підстав того, що ними передано у власність відповідачу [PERSON] земельну ділянку без погодження з ним меж та при наявності спору про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.06.2014 року позивач являється власником земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], для будівництва індивідуальних гаражів, площею 0,0072 га. З актів прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 06.07.2016 року встановлено, що земельна ділянка, яка передана [PERSON] для ведення особистого селянського господарства, площею 0,209 га є суміжною із земельною ділянкою, яка належить [PERSON] Земельна ділянка яка передана [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, не має спільних меж із земельною ділянкою позивача. Позивачем не зазначено та не підтверджено належними доказами, яке саме право позивача та яким чином було порушено внаслідок прийняття Кодимською міською радою рішення № 253-VII від 12 серпня 2016 року про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, яка не має спільних меж із земельною ділянкою [PERSON], а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними. Даючи правову оцінку позовним вимогам щодо незаконності рішення Кодимської міської ради № 254-VII від 12 серпня 2016 року щодо передачі [PERSON] у приватну власність земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0209 га, суд виходить з наступного. У відповідності до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок встановлено ст. 118 Земельного кодексу України, якою зокрема визначено, що рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. З матеріалів справи встановлено, що рішення Кодимської міської ради № 254-VII від 12 серпня 2016 року яким передано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0209 га прийнято на підставі технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), яка була виготовлена ФОП [PERSON] Порядок встановлення та відновлення меж земельних ділянок визначений Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 зі змінами та доповненнями (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686), який набрав чинності з 1 січня 2011 року (далі Інструкція). Відповідно до п.п. 1.2., 3.9. Інструкції, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Місцезнаходження межових знаків підлягає прив'язці до пунктів державної геодезичної мережі. В судовому засіданні сторони зазначили, що необхідності у витребуванні та дослідженні в судовому засіданні технічної документації немає, вказуючи, що всі необхідні докази з приводу позовних вимог містяться в матеріалах справи. З акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 06.07.2016 року встановлено, що межі земельної ділянки розташованої в [ADDRESS], наданої [PERSON] для ведення особистого селянського господарства, площею 0,209 га, закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками у кількості 4 шт., у присутності замовника, виконавця та власників (користувачів) суміжних земельних ділянок. В даному акті міститься відмітка про те, що [PERSON] від погодження меж відмовився. В судовому засіданні встановлено, що позивач відмовився погоджувати межі земельної ділянки, оскільки на даний час існує невирішений спір щодо усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою. Згідно з ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Частиною 3 статті 158 ЗК України визначено, що до компетенції органів місцевого самоврядування належить вирішення земельних спорів у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Враховуючи, що між сторонами дійсно наявний спір щодо земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], яка належить позивачу, суд вважає допустимим вирішення питання відведення суміжної земельної ділянки [PERSON] кадастровий номер [NUMBER], з врахуванням погоджених меж земельної ділянки самим органом місцевого самоврядування, на підставі технічної документації та відповідно до акта прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 06.07.2016 року, оскільки судом не було встановлено, що внаслідок такого визначення меж були порушені права позивача. У відповідності до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Вказане твердження знайшло своє відображення у Конвенції про захист прав та основоположних свобод, Першому протоколі до неї та практиці Європейського суду з прав людини, які згідно зі ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини", є частиною національного законодавства та джерелом права, що підлягають застосуванню, зокрема в рішеннях у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року. З урахуванням викладеного, оцінивши зібрані по справі докази, враховуючи положення діючого законодавства України та практику Європейського Суду з прав людини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed