Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

20.12.2013 року [PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просить визнання незаконним її звільнення з посади лікаря-стоматолога міської поліклініки, визнання незаконним наказу про її звільнення, просить також зобов'язати відповідача анулювати запис про її звільнення в трудової книжці та поновити її в займаній посаді. Крім цього просить стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона являється одинокою матір'ю, самотужки виховує дитину. Профспілковий комітет не надавав згоди на її звільнення, але всупереч цього рішення та вимог закону її було звільнено на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Представник відповідача із позовом не погодився, суду пояснила, що позивачку було звільнено за систематичне порушення нею правил трудової дисципліни. До неї неодноразово було застосовано дисциплінарні стягнення, але вона продовжувала порушувати трудову дисципліну. Позивачкою не було надано документів, що підтверджують її статус одинокої матері. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи та з'ясувавши обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] з 14.08.2003 року перебувала у трудових стосунках із відповідачем, працюючи лікарем-стоматологом-терапевтом другого терапевтичного відділення Міської стоматологічної поліклініки Управління охорони здоров'я виконавчого комітету Сімферопольської міської ради. Наказами головного лікаря поліклініки від 18.02.2013 року № 98 та від 31.10.2013 року № 286 [PERSON] за порушення трудової дисципліни були об'явлені догани. Ці накази не оскаржувалися. На підставі цих наказів та з урахуванням доповідних про відсутність [PERSON] на робочому місці, 26.11.2013 року головним лікарем поліклініки було видано наказ № 110-лс про припинення трудового договору із [PERSON] за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку, відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до п. 3) ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Проте, приймаючі рішення про звільнення [PERSON] роботодавець не звернув уваги на приписи ч. 3 ст. 184 КЗпП України, відповідно до якої звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. [PERSON] являється матір'ю [PERSON], [INFO]. У зареєстрованому шлюбі не перебуває, виховує та утримує дитину сама. При цьому, хоча підставою внесення актового запису про батьків дитини була їх спільна заява, з урахуванням приписів Закону України "Про відпустки", [PERSON] вважається одинокою матір'ю. Так, Вищій спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєї ухвалі від 20.06.2012 року (справа № 6-1517св12) зазначив, що із набуттям чинності закону України "Про відпустки" № 504/96-ВР від 15.11.1996 року, неможна застосовувати поняття "одинокої матері", визначене у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року. У пункті 5) частини 13 ст. 10 Закону № 504/96-ВР зазначено, що одинока матір (батько), це особа, яка виховує дитину без батька (матері). Разом з цим суд зазначає, що у пункті 9 постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року (із змінами), записано, що при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням (ч.3 ст.184 КЗпП). Отже, з урахуванням обставин справи та зазначених приписів нормативних актів судом встановлено, що оскільки [PERSON] сама виховує та утримує дитину, вона має статус одинокої матері. У зв'язку із чим її звільнення є незаконним і вона підлягає поновленню на роботі у займаній посаді. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. З урахуванням розміру середнього заробітку [PERSON], який становить 2931,45 грн., відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу, сума якого становить 7718,71 грн. (5862,90 грн. за два місяця і 1855,81 грн. - за 13 робочих днів лютого 2014 року). Крім того, згідно ст. 2371 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням обставин справи, залишення одинокої матері та її дитини без утримання, а також тривалість порушеного права позивача, виходячи з принципу справедливості і розумності, суд вважає можливим задовольнити позов в частині стягнення моральної шкоди частково в сумі 2000 грн. Поновлення на роботі [PERSON] повинно бути проведено з дня її незаконного звільнення, і в цієї частині рішення суду підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави. На підставі наведеного,

Outcome: partial