Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з вищевказаним позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику у разі ушкодження здоров`я, вобґрунтування якого зазначає, що він багато років працював на підприємстві відповідача. Довідкою МСЕК йому встановлено 35% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності. Встановлений діагноз професійного захворювання - радикулопатія. Внаслідок отриманого професійного захворювання позивач змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування. У зв`язку з професійним захворюванням було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки. Він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку із загальною слабкістю, втомою, болями. Він не може повернутись до повноцінного образу життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обґрунтовану важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це негативно позначається на його душевному та фізичному станах. Вважає, що з боку відповідача йому має бути відшкодована моральна шкода, завдана ушкодженням здоров`я, яку він оцінює в розмірі 230 400 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі, позов підтримує. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважає їх необґрунтованими, оскільки позивач пропрацював на підприємстві відповідача не більше 2 років, через що відсутній тривалий вплив шкідливих виробничих факторів. Вина відповідача в завданні моральної шкоди позивачу не доведена. Зазначену позивачем суму на відшкодування моральної шкоди вважає завищеною та такою, що не відповідає завданій моральній шкоді. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Також представник відповідача підтримала письмові заперечення на позов, з яких слідує, що загальний стаж роботи [PERSON] на підприємстві відповідача та стаж в шкідливих умовах праці складає 1 рік 11 місяців 17 днів. Такий стаж не можна вважати тривалим та таким, що міг призвести до виникнення професійного захворювання. Під вплив шкідливих факторів таких як вібрація, вимушена робоча поза, несприятливий мікроклімат позивач підпадав працюючи на інших підприємствах, що підтверджується п.17 Акту №15. Позивачем не додано до позову санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, у зв`язку з чим неможливо вирішити питання про зв`язок хронічного захворювання [PERSON] з впливом виробничих факторів і трудового процесу під час його трудової діяльності на підприємстві відповідача. Крім того, трудові відносини з відповідачем були припинені в 1991 році, болі у спині почали турбувати позивача з 2000 року, професійне захворювання вперше встановлено у 2009 року, тобто через 18 років після звільнення з АТ «ПІВДГЗК». Позивачем не надано доказів того, що під час роботи у відповідача він скаржився на погіршення здоров`я та звертався до лікарів, тому не можливо встановити причинний зв`язок між працею [PERSON] в АТ «ПІВДГЗК» та отриманим професійним захворюванням. У запереченні також зазначають, що посилаючись в позові на ст.237-1 КЗпП України, як на підставу для відшкодування моральної шкоди, позивачем не доведено факту порушення відповідачем його законних прав та інтересів, яке призвело до моральних страждань позивача. Також позивачем не надано жодних аргументованих обґрунтувань розрахунку своїх позовних вимог. Просять відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2017 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду. Ухвалою суду від 22 березня 2017 року представнику відповідача відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів. Відповідно до ухвали суду від 25 квітня 2017 року представнику відповідача відмовлено у задоволенні клопотання щодо залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держсанепідслужби в Дніпропетровській області в особі відокремленого структурного підрозділу Криворізького міськрайонного управління головного управління Держсанепідслужби в Дніпропетровській області. На підставі ухвали Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року провадження у даній справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по справі №804/2861/17, за адміністративним позовом ПАТ "Південний ГЗК" до Головного управління Держсанепідемслужби у Дніпропетровській області в особі відокремленого структурного підрозділу - Криворізьке міськрайонне управління головного управління Держсанепідемслужби у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - [PERSON] про визнання записів недійсними. Ухвалою суду від 27 грудня 2019 року провадження у справі поновлено. Відповідно до ухвали Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 лютого 2020 року здійснено заміну відповідача - Публічне Акціонерне товариство "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" його правонаступником - Акціонерним товариством "Південний гірничо-збагачувальний комбінат". Вислухав представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини та відповідні їм правовідносини. Із копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] , слідує, що з 20 вересня 1977 року по 29 жовтня 1977 року та з 16 лютого 1978 року по 13 квітня 1978 року він проходив виробничу практику в Південному гірничозбагачувальному комбінаті, працював агломератником 3 розряду агломераційного цеху; з 09 серпня 1978 року працював на Карагандинському металургійному комбінаті, звільнений 17 серпня 1989 року за власним бажанням; 07 вересня 1989 року позивач прийнятий на Південний гірничо-збагачувальний комбінат в агломераційний цех дозувальником 4 розряду, 15 травня 1991 року звільнений за власним бажанням; з 01 листопада 1991 року по 03 лютого 1993 року позивач працював на Інгулецькому автотранспортному підприємстві; 10 лютого 1992 року прийнятий в Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат в автотранспортний цех слюсарем по ремонту автомобілів, 29 квітня 1993 року переведений в автотранспортному цеху водієм автомобілів, 12 квітня 1995 року звільнений у зв`язку з переведенням в Інгулецьке АТП, де працював водієм на всіх марках автомобілів, звільнений за згодою сторін 20 вересня 1999 року; 18 січня 2005 року [PERSON] прийнятий на роботу в автотранспортний цех ВАТ «Інгулецький ГЗК» водієм автомобілів 3 класу постійно зайнятого в кар`єрі на підвезенні запчастин, матеріалів і обладнання, 09 лютого 2010 року звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 10-16). Із довідки ПАТ «ПІВДГЗК» від 27 лютого 2017 року №14 слідує, що загальний стаж роботи [PERSON] на ПАТ «ПІВДГЗК» складає 1 рік 11 місяців 17 днів, який також є стажем в шкідливих умовах праці за Списком №1 (а.с.51). Під час роботи позивача у ВАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» було проведено розслідування хронічного професійного захворювання, а саме: хронічна попереко-крижова радикулопатія в стадії неповної ремісії з помірним статико-динамічним порушенням та стійким больовим компонентом, помірним парезом лівої стопи, стан після мікродискектомії L4-L5, захворювання професійне, змішаної етіології. За результатами розслідування складено акт №15 від 23 вересня 2010 року (а.с.6-8). Згідно вказаного Акту остаточний діагноз встановлений позивачу 07 вересня 2010 року Клінікою професійних захворювань ДУ «Інститут медицини праці АМН України». В пунктах 12, 13 Акту вказано, що загальний стаж роботи [PERSON] складає 26 років 7 місяців, з яких в умовах впливу шкідливого фактору - 15 років 7 місяців. Згідно санітарно-гігієнічної характеристики умов праці [PERSON] №2/2-55-4-605, підготовленої Інгулецькою районною СЕС 18 березня 2010 року (доповнення від 16 червня 2010 року) клас умов праці, залежно від вібрації: у агломератника ВАТ «ПівденГЗК» становить 3.3 (шкідливі, 3 ст.) у дозувальника ВАТ «ПівденГЗК» - 3.3 (шкідливі, 3 ст.). Пунктом 16 Акту встановлено, що професійне захворювання виникло у позивача за таких обставин: під час роботи на різних підприємствах, в тому числі агломератником агломераційного цеху «ПівденГЗК» з 20 вересня 1977 року по 29 жовтня 1977 року та з 16 лютого 1978 року по 13 квітня 1978 року; з 07 вересня 1989 року по 15 травня 1991 року дозувальником агломераційного цеху ВАТ «ПівденГЗК», підпадав під шкідливу дію підвищеного рівня вібрації, фізичного навантаження, вимушеної робочої пози, несприятливого мікроклімату, показники яких перевищували ГДР, через недосконалість робочих місць. Відповідно до пункту 17 вказаного Акту причиною виникнення професійного захворювання позивача визнано: робота впродовж 15 років 7 місяців в умовах вібрації, важкості праці та несприятливого мікроклімату, в тому числі: фізичного навантаження у агломератника ВАТ «ПівденГЗК» - нахили тулуба (кількість за зміну) - 181 при ГДР 51-100, у дозувальника ВАТ «ПівденГЗК» маса підіймання та переміщення вантажу 36 кг при ГДР 30 кг, нахили тулуба за зміну - 164 при ГДР 51-100; вимушеної робочої пози у агломератника ВАТ «ПівденГЗК» - робоча поза до 30?/ більше 30? (% за зміну)- 41,2/1,2 при нормативній 25/відсутній, у дозувальника ВАТ «ПівденГЗК» робоча поза до 30?/ більше 30? (% за зміну)- 58,6/2,4 при нормативній 25/відсутній. При огляді МСЕК 09 листопада 2010 року [PERSON] первинно встановлено 3 група інвалідності та 35 % втрати професійної працездатності з 03 листопада 2010 року до 1 грудня 2011 року (а.с.106). При огляді МСЕК 29 листопада 2016 року [PERSON] встановлено профзахворювання з втратою професійної працездатності - 35 % по радикулопатії та третя група інвалідності з 01 грудня 2016 року, безстроково (а. с. 9). Відповідно до наданих виписок з медичної карти видно, що [PERSON] неодноразово проходив стаціонарне лікування в КЗ «Криворізька міська лікарня №3» ДОР з приводу наслідків професійного захворювання(а.с.17-19). Із витягу із статуту позивача слідує, що АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» є правонаступником ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ», яке в свою чергу є правонаступником Відкритого акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", яке створено шляхом перетворення Орендного підприємства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (а.с. 164-170). Із рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року встановлено, що 11 травня 2017 року ПАТ «Південний ГЗК» звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до відокремленого структурного підрозділу Головного управління Держсанепідемслужби у Дніпропетровській області в особі відокремленого структурного підрозділу - Криворізьке міськрайонне управління головного управління Держсанепідемслужби у Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - [PERSON] , в якій позивач просив суд визнати записи в п.п.13,16,17 акту №15 розслідування хронічного професійного захворювання від 23 вересня 2010 року щодо наявності шкідливих умов праці [PERSON] в ПАТ «ПівдГЗК» - недійсними. В задоволенні вказаного позову відмовлено. Рішення набрало законної сили 30 серпня 2019 року (а.с. 135-142). Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно статті 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці", визначені Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання та настанням у позивача негативних наслідків- втрати професійної працездатності: первинно встановленої з 03 листопад 2010 року - 35% та встановлення третьої групи інвалідності до 01 грудня 2011 року, а з 01 грудня 2016 року - встановлених безстроково. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та його працею на АТ «ПІВДГЗК», оскільки пунктом 15 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23 вересня 2010 року, визначено, що підставою для встановлення [PERSON] професійного характеру захворювання слугував профмаршрут в тому числі: праця агломератником агломераційного цеху «ПівденГЗК» з 20 вересня 1977 року по 29 жовтня 1977 року та з 16 лютого 1978 року по 13 квітня 1978 року; дозувальником агломераційного цеху ВАТ «ПівденГЗК з 07 вересня 1989 року по 15 травня 1991 року, в умовах фізичного навантаження та вимушеної робочої пози, що перевищували ГДР. В задоволенні адміністративного позову ПАТ «ПІВДГЗК» щодо визнання недійсними записів в п.п.13,16,17 акту №15 розслідування хронічного професійного захворювання від 23 вересня 2010 року стосовно наявності шкідливих умов праці [PERSON] в ПАТ «ПівдГЗК» - було відмовлено. Доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача за вищевказаний період роботи - відповідачем не надано. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI ( 3988-17 ) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення його звичайного способу життя та вимагає від нього додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що "громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди". Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою для відшкодування моральної шкоди, входять: моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність причинного зв`язку та вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, діючим законодавством не заперечується можливість стягнення з власника підприємства моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати таку моральну шкоду. Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Судом встановлено, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло також з вини АТ «ПІВДГЗК», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня фізичного навантаження та вимушеної робочої пози позивача, що підтверджено висновком МСЕК при встановленні ступеню втрати професійної працездатності, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, обсяг, характер, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Визначаючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення позивачу 35% ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та третьої групи інвалідності безстроково, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Суд враховує, що згідно з Актом №15 розслідування хронічного професійного захворювання - причиною профзахворювання позивача є в тому числі робота в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача, вказані положення акту недійсними не визнані. Також суд враховує тривалість праці позивача на підприємстві -відповідача, що склала 1 рік 11 місяців 17 днів. Із наданих доказів судом встановлено, що між періодами роботи на підприємстві відповідача та після звільнення з ВАТ «ПівденГЗК» [PERSON] працював на інших підприємствах в умовах вібрації, важкості праці та несприятливого мікроклімату, що вплинуло на виникнення професійного захворювання. Професійне захворювання позивача було встановлено в 2010 року, тобто більше ніж через 18 років після звільнення з ВАТ «ПівденГЗК», яке мало місце 15 травня 1991 року. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 8 000,00 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням стану здоров`я під час роботи на підприємстві відповідача. У задоволенні іншої частини позову щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди позивачу необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Також підлягає стягненню з відповідача судовий збір в доход держави у розмірі 80 грн. На підставі ст.ст. 8, 22, 58 Конституції України, ст.ст. 5, 23, 1166, 1167, 1168 ЦК України, ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст.13 Закону України "Про охорону праці" та

Outcome: partial