Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Лохвицького районного суду Полтавської області із вищевказаним позовом, позовні вимоги мотивує тим, що на протязі з березня 2010 року вона відкрито, безперешкодно користується нежитловим приміщенням (магазином), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки № 2326 від 05 серпня 2015 року ПП "Бюро послуг та консультацій" право власності на нежитлове приміщення (магазин) в [ADDRESS] не зареєстроване. [PERSON] сплатила повну вартість даного нежитлового приміщення у Лохвицьку районну спілку споживчих товариств, що підтеврджується касовим ордером. З метою узаконення права власності на нежитлове приміщення, позивач звернулася до нотаріальної контори, де їй було роз"яснено, що вчинення нотаріальних дій проводиться після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна власникові. На даний час право власності на нежитлове приміщення (магазин) в КП Лубенське МБТІ не зареєстровано і відсутні будь-які правовстановлюючі документи на нього, тому позивач не має можливості нотаріально оформити право власності на дане нерухоме майно. Таким чином, враховуючи, що протягом 10 років позивач користується магазином, просить суд визнати за нею право власності на дане нерухоме майно за набувальною давністю. У судове засідання позивач не з"явилася, подала заяву про підтримання позовних вимог, справу просить розглядати без її участі. Відповідач, Лохвицька районна спілка споживчих товариств в судове засідання не з"явилася, подавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вивчивши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997р., кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов`язків або встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд зазначає, що Конвенція про захист прав і основоположних свобод людини є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України. Згідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Судом встановлено, що [PERSON] з березня 2010 року відкрито, безперешкодно користується нежитловим приміщенням (магазином), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки № 2326 від 05 серпня 2015 року ПП "Бюро послуг та консультацій" право власності на нежитлове приміщення (магазин) в [ADDRESS] не зареєстроване. [PERSON] сплатила повну вартість даного нежитлового приміщення у Лохвицьку районну спілку споживчих товариств, що підтеврджується касовим ордером. З метою узаконення права власності на нежитлове приміщення, позивач звернулася до нотаріальної контори, де їй було роз"яснено, що вчинення нотаріальних дій проводиться після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна власникові. На даний час право власності на нежитлове приміщення (магазин) в КП Лубенське МБТІ не зареєстровано і відсутні будь-які правовстановлюючі документи на нього, тому позивач не має можливості нотаріально оформити право власності на дане нерухоме майно. Згідно ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно володіла чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п"яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У розумінні цієї статті володілець має бути визнаний таким, що добросовісно заволодів нерухомим майном, якщо не буде доведено, що він, набуваючи майно у володіння, знав або повинен був знати про незаконність такого набуття, зокрема про те, що особа, у якої він придбав майно, не мала права його відчужувати: тобто якщо не спростовується факт його добросовісності як обов`язкової умови володіння з метою набуття права власності. Як встановлено судом, право власності на спірний об"єкт нерухомості - магазин ні за ким не зареєстроване, позивач починаючи з 2010 року добросовісно заволоділа і володіє нерухомим майном. Частиною 4 ст. 344 ЦК України визначено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року можливість пред"явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15,16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв"язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник . У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. З огляду на вказані обставини, а саме факт добросовісного і відкритого користування [PERSON] нежитловим приміщенням - магазином, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також на те, що визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси осіб, є всі підстави для визнання права приватної власності за набувальною давністю за [PERSON] на вказане нежитлове приміщення (магазин), а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved