Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-07 00:00:00

Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» акціонерного товариства «Українська залізниця» звернулись до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за проживання у гуртожитку та надання житлово-комунальних послуг. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на балансі підрозділу знаходиться гуртожиток, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Жила площа в гуртожитку надавалась за спільним рішенням адміністрації регіональної філії «Придніпровська залізниця» та відповідного профспілкового комітету. Відповідач [PERSON] на підставі ордеру була поселена в гуртожиток. З 10.09.2018 року відповідач знялась з реєстрації в гуртожитку та з цього часу в ньому не проживає. Під час проживання у гуртожитку за період з 01.08.2018 року по 10.09.2018 рік у відповідача утворилась заборгованість за користування жилою площею в гуртожитку і за комунальні послуги в сумі 852,86 грн. На суму заборгованості також нараховується індекс інфляції - 109,82 грн. та три проценти річних - 59,80 грн. Підрозділом неодноразово відповідачу направлялись попередження про існуючу заборгованість за надані послуги. Неправомірні дії відповідача призвели до порушення майнових прав та законних інтересів позивача. В порядку наказного провадження позивач звернувся до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача на їх користь заборгованості за проживання у гуртожитку та за житлово-комунальні послуги, інфляційних збитків, трьох процентів річних та витрат по сплаті судового збору. Але, відповідно до ухвали Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.11.2020 року зазначений судовий наказ скасовано. У зв`язку з чим змушені звернутись до суду з позовною заявою. Ухвалою суду від 09 березня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду по сутті у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 19 травня 2021 року на адресу суду надійшло заперечення на позовну заяву. В обґрунтування заперечення послалась на те, що дійсно вона на підставі ордеру № 1 від 05.01.2015 року була поселена в гуртожиток, за адресою: [ADDRESS] та була зареєстрована за цією адресою по 10.09.2018 рік. При поселенні в гуртожиток договір про найм ліжко-місця не складався, а був складений 02.02.2017 року, який вона не підписувала, однак про тариф їй було відомо. З розміром тарифу вона не згодна та з розрахунком заборгованості. Плату за проживання в гуртожитку вважає необґрунтованою. Крім того не згодна з індексом інфляції. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. У судому засідання представник позивача [PERSON] на позовних вимогах наполягає, зазначила, що тариф встановлений позивачем за проживання у гуртожитку, розрахований відповідно до вимог Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 869. Відповідач [PERSON] проти позивних вимог заперечувала в повному обсязі, згідно письмових пояснень. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на балансі Акціонерного товариства «Українська залізниця» знаходиться гуртожиток, що розташований за адресою: [ADDRESS] . На підставі ордеру на житлову площу в гуртожитку № 1 від 05.01.2015 року відповідач [PERSON] займала житлову площу у гуртожитку, що розташований за адресою: [ADDRESS] та проживала там до 10.09.2018 року, що не заперечувалось сторонами ( а.с. 14, 15,16). Відповідно до п.2 Положення про гуртожитки, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 №84 (далі-Положення), гуртожиток - це спеціально споруджений або переобладнаний жилий будинок, який використовується для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Згідно ст. 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", послуги з утримання будинку та прибудинкової території за своїм функціональним призначенням відносяться до житлово-комунальних послуг. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 вказаного Закону споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно ст. 68 ЖК України наймачі зобов`язані своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. У відповідності до п. 2 ч. 4 розділу 3 Положення, особи, які проживають у гуртожитку, зобов`язані, зокрема, своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку та за житлово-комунальні послуги. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Статями 68, 162 Житлового кодексу України визначено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Положеннями ст. 610 та ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідач [PERSON] за період з 01.08.2018 року по 10.09.2018 рік оплату за проживання в гуртожитку та житлово-комунальні послуги не здійснила, у зв`язку з чим виникла заборгованість відповідача у розмірі 852,86 грн. На вказану суму заборгованості позивачем було нараховано індекс інфляції у розмірі 109,82 грн., та три проценти річних у розмірі 59,80 грн.(а.с. 11-13). Такими діями відповідача заподіюється шкода майновим правам позивача, що у відповідності до ст. 15 ЦК України охороняються законом і позивач обґрунтовано та у відповідності до ст.16 ЦК України звернувся до суду за захистом своїх прав. Даючи правову оцінку дослідженим доказам, суд доходить висновку, що в дійсності у відповідача [PERSON] перед позивачем утворилась заборгованість за проживання у гуртожитку та за житлово-комунальні послуги, оскільки відповідач не в повному обсязі виконала зобов`язання, у зв`язку з чим вимоги позивача є обґрунтованими, а отже підлягають задоволенню. Щодо заперечень відповідача, суд зазначає наступне. Відповідно до договору № 26 про найм ліжко-місця у гуртожитку регіональної філії "Придніпровська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" від 02.02.2017 року, що міститься в матеріалах справи (а.с. 17-18), та з яким ознайомлена відповідач, однак його не підписала, що нею не заперечувалось. Наймач зобов`язаний сплачувати за проживання в гуртожитку у розмірі, встановленому розрахунком, затвердженому власником гуртожитку (балансоутримувачем) (пункт 3.2.2 договору). Відповідно до пункту 7 розділу ІІІ Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 27.04.2015 № 84, чинного на момент виникнення спірних відносин, особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у зв`язку з проживанням у гуртожитку. Розмір плати за проживання в гуртожитку визначається в договорі найму жилого приміщення в гуртожитку відповідно до розрахунку, затвердженого власником гуртожитку. У договорі найму жилого приміщення в гуртожитку, також визначається порядок здійснення розрахунків між власником гуртожитку та особою, що проживає в гуртожитку. Розмір плати за житлово-комунальні послуги визначається відповідно до встановлених уповноваженим органом цін/тарифів на такі послуги. Згідно Порядку поселення, користування та виселення з гуртожитків працівників Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", затвердженого наказом ПАТ "Укрзалізниця" від 14.12.2016 року № 745, особи, які проживають в гуртожитку, зобов`язані своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку та за житлово-комунальні послуги. Згідно статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга-послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньо будинкових систем (крім обслуговування внутрішньо будинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Постанова ВСУ від 30.10.2013р. по справі № 6-59цс13). Крім того, ВСУ у своїй постанові від 20.04.2016 по справі № 6-2951цс15 роз`яснив, що, хоч у ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуги повному обсязі. Отже, відсутність договору у разі фактичного користування послугою не дає підстав не оплачувати її або оплачувати лише частково. Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком, зробленим колегією суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі №210/5796/16-ц від 18.03.2019 року, і відповідно до ч. 4ст. 263 ЦПК України, є обов`язковим для всіх судів України. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Також, щодо доводів відповідача стосовно невірного розрахунку інфляційних збитків та трьох процентів річних, суд зазначає наступне. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Таким чином, суд приходить до висновку щодо правильності нарахування інфляційних збитків та 3% річних. Порядок формування тарифів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. № 869 Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги, пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає механізм формування тарифів для суб`єктів природних монополій, які провадять або мають намір провадити господарську діяльність. Таким чином, АТ «Укрзалізниця» є суб`єктом природної монополії в сфері надання послуг, має ліцензію та зобов`язане дотримуватись встановленого порядку ціноутворення. Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги, що відповідач свої зобов`язання по сплаті коштів за надані комунальні послуги не виконав, у позивача виникло право вимагати стягнення заборгованості у примусовому порядку, з урахуванням викладеного суд вважає звернення позивача з позовом до відповідача про стягнення заборгованості та судових витрат цілком обґрунтоване, та таке, що відповідає характеру та змісту цивільно-правових відносин, а позов таким, що підлягає задоволенню. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Outcome: approved