Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

Позивач 04 грудня 2014 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просив суд скасувати постанову ВП №11603154 винесену Індустріальним ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, зняти арешт та заборону відчуження з нерухомого майна, а саме з квартири [ADDRESS], виключити квартиру [ADDRESS], належну [PERSON] з Єдиного реєстру заборон відчужень об'єктів нерухомого майна. В обґрунтування зазначених вимог позивач посилався на те, що він є спадкоємцем першої черги після смерті свого батька [PERSON], який помер [INFO]. 19 червня 2013 року позивач звернувся до Індустріальної державної нотаріальної контори з метою відкриття спадщини, але прийняти спадщину позивач не має можливості у зв'язку з накладанням арешту на усе майно та забороною його відчуження, включаючи і 1/3 частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], що належала батькові позивача на підставі свідоцтва про право власності від 05 квітня 2005 року. Позивач надав заяву з проханням справу розглянути без його участі, просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач у судове засідання для розгляду даної цивільної справи свого представника не направив, про час, дату та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки свого представника суду не повідомив. За таких обставин, на підставі ч.4 ст.169 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних і доказів та постановляє заочне рішення. Дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] (а. с. 11). 19 червня 2013 року позивач звернувся до Індустріальної державної нотаріальної контори з метою відкриття спадщини, але прийняти спадщину позивач не має можливості у зв'язку з накладанням арешту на усе майно та забороною його відчуження, включаючи і 1/3 частину квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS], що належала батькові позивача на підставі свідоцтва про право власності від 05 квітня 2005 року. На підтвердження цього нотаріус Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Черненко І.М. отримала від КП МБТІ Дніпропетровської міської ради відповідь на запит від 29 вересня 2014 року №10781, в якому зазначено, що в матеріалах інвентаризаційної справи міститься постанова про відкриття виконавчого провадження від 27 лютого 2009 року, видана Індустріальним ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції в Дніпропетровській області, якою накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] (ВП № 11603154) (а. с. 7). Позивач звернувся до Індустріального відділу ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, де йому надали постанову від 28 травня 2009 року в якій зазначено, що судовий наказ №2н-2576 виданий 28 жовтня 2008 року Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ КБ "Приватбанк" суми у розмірі 2922,25 гривень був повернутий в орган який його видавав. Станом на 16 жовтня 2014 року повторний судовий наказ про стягнення з [PERSON] на корись ПАТ КБ "Приватбанк" в сумі 2922,25 гривень на виконання до Індустріального відділу ДВС не надходив (а. с. 8). Відповідно до довідки виданої позивачу ПАТ КБ "Приватбанк" від 03 жовтня 2014 року №1816783 заборгованість перед банком відсутня. Однак заборона відчуження знята не була (а. с. 12). Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до наступного. Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частинами 1 ст. 60 ЗУ "Про виконавче провадження" передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, вирішуючи вимоги позивача до відповідача, суд виходить з того, що наявність арешту майна обмежує право позивача на прийняття спадщини та створює перешкоди у розпорядженні майном, отже позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved