Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом , посилаючись на те, що відповідач, є власником квартири в [ADDRESS], площею 30,4 кв.м, де він зареєстрований з 2012 року. Даний будинок під»єднаний до центральної системи водопостачання, водовідведення та теплопостачання. Комунальне підприємство "Новосілки" виконує по данному приміщенню весь перелік комунальних послуг, а саме: утримання будинків, споруд та прибудинкових територій; централізоване постачання холодної та гарячої води та водовідведення; централізоване опалення; вивезення побутових відходів. Відповідач продовжує користуватися житлово-комунальними послугами та не бажає укласти договір. Позивач неодноразово звертався з пропозицією укласти відповідний договір відповідно до вимог законодавства, але відповідач повністю ігнорує їх звернення. Станом на 01.06.2014 відповідач має заборгованість 10 978,44 грн. за житлово-комунальні послуги, що включає в себе заборгованість за опалення та квартплату. Тому позивач, враховуючи уточнені позовні вимоги просив визнати таким що відповідає чинному законодавству запропонований відповідачу договір "Про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" та договір "Про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення". Визнати договір "Про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" та договір "Про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення" між КП "Новосілки" та [PERSON] укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії та стягнути з відповідача борг 10 978,44 грн., 243 грн. 60 коп. судового збору та витрати на правову допомогу в розмірі 800 грн. Представник позивача направив до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив позов задоволити. Відповідач в судове засідання, не з»явився, про день, час та мсіце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. За письмовою згодою представника позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи та зібрані в ній докази, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до задоволення частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири в в [ADDRESS], площею 30,4 кв.м, а будинок в якому він проживає під»єднаний до центральної системи водопостачання, водовідведення та теплопостачання. Відповідно до статуту КП «Новосілки» належить до комунальної власності територіальної громади с. Новосілки, у своїй діяльності керується чинним законодавством України, зокрема, нормами господарського та цивільного кодексів України, статутом, наказами Управління житлово-комунального господарства Київської обласної державної адміністрації, рішеннями сесій Чабанівської селищної ради, виконкому ради, розпорядженнями голови ради та є виконавцем житлово-комунальних послуг. Комунальне підприємство "Новосілки" виконує весь перелік комунальних послуг, який зазначений у рішенні Чабанівської селищної ради Києво- Святошинського району у Київській області від 07 вересня 2010 року за № 261, а саме: утримання будинків, споруд та прибудинкових територій; централізоване постачання холодної та гарячої води та водовідведення; централізоване опалення; вивезення побутових відходів. Перелік послуг сформовано на підставі Порядку формування тарифу, затвердженого постановою КМУ № 869 від 01.06.2011 , та затверджено рішеннями виконкому селищної ради № 182 від 30 червня 2009року , № 299 від 31 травня 2012року, № 53 від 12.03.2009. Відмов від споживання житлово-комунальних послуг відповідач, як власник квартири не заявляв, претензій по несправностях інженерного устаткування всередині квартири не пред'являв, технічних заходів щодо обмеження можливості вжитку комунальних послуг всередині квартири не проводилося. Щомісяця позивач виконував по будинку, в якому розташована квартира відповідача, повний комплекс житлово-комунальних послуг. Відповідач користується житлово-комунальними послугами, проте не бажає укласти відповідний договір, які відповідно до наказу директора були розіслані мешканцям с. Новосілки, включаючи відповідача рекомендованими листами з описом вкладеного і повідомленням про вручення. Відповідач станом на 01.06.2014 року має заборгованість: 5167,32 грн. - за опалення, 2818,38 грн. - квартплата, холодне водопостачання - 2992,80 грн., що разом становить - 10 978,44 грн. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Разом з тим ст. 4 Закону передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Водночас ч. 1 ст. 19 Закону передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» (далі - постанова № 529) та постановою Кабінету Міністрів України України від 21 липня 2005 р. № 630 яким затверджено Типовий договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - постанова № 630) З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови № 529 та постанови 630 вбачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону «Про житлово-комунальні послуги». За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів). Разом з тим, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання споживачем права виробника, (виконавця) послуг на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії. З огляду на вказане, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості вимоги позивача в частині відповідності запропонованих відповідачу [PERSON] договорів про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення - Типовим договорам та визнання таких договорів укладеним. Відповідно до ст. 179 ЖК України, ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду та їх утримання здійснюється за рахунок коштів власників згідно діючих Правил користування приміщеннями жилих будинків та прибудинковими територіями. Пункти 17, 35 зазначених Правил визначають що власник квартири, що розташована в багатоквартирному будинку, зобов'язаний сплачувати платежі за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Оскільки відповідач є власником квартири, то його обов'язок як власника, а також членів його сім'ї, які проживають разом з ним у цій квартирі, проводити оплату за надані послуги з обслуговування і ремонту будинку безпосередньо випливає із зазначених вище нормативних актів. А тому вимога позивача щодо стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за житлово-комунальні послуги також підлягає до задоволення. Однак суд, не можу погодитись із вимогами позивача щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу виходячи з наступного. Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративним справах» від 20.12.2011 розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Водночас, суд зауважує, що правовідносини між адвокатом або фахівцем у галузі права та клієнтом визначаються цивільно-правовою угодою. З огляду на зазначене, підставою для відшкодування судових витрат на правову допомогу є, зокрема, наявність належних та допустимих доказів щодо взаємозв'язку між сплаченими позивачем представнику коштами та наданою йому правовою допомогою на підставі відповідного договору, який стосується безпосередньо з підготовкою процесуальних документів та супроводження даної судової справи. Стаття 79 ЦПК України визначає що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Стаття 84 ЦПК України визначає що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Аналізуючи все вищевикладене, а також документи надані позивачем та його представником на підтвердження витрат на правову допомогу, суд знаходить що вказані документи не можуть слугувати належними та допустимими доказами щодо підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу, оскільки не дають можливості ідентифікувати, за що саме позивачем сплачувалися кошти представнику і чи пов'язана ця сплата із наданням правової допомоги у даній справі. Також позивачем не надані відповідна цивільно-правова угода та відповідні погодинні розрахунки наданих юридичних послуг. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково. Згідно ст. 88 ЦПК України, суд судові витрати по в'язані із сплатою судового збору покладає на відповідача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial