Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] без надання іншого жилого приміщення. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12.01.2018 провадження у справі відкрито, надано відповідачу п'ятнадцятиденний строк з моменту отримання ухвали про відкриття провадження подати до суду, але не пізніше 05.02.2018 відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є власницею квартири [ADDRESS]. Звернулась до нотаріуса для продажу даної квартири, але їй було усно відмовлено у здійсненні даної угоди, оскільки в ній зареєстрований [PERSON] Відповідач більше 4 років не проживає у спірній квартирі, що підтверджується актом, який підписаний сусідами. [PERSON] не бере участі в утриманні квартири, добровільно не змінює реєстрацію, не зважаючи на те, що має своє власне житло - житловий будинок [ADDRESS] Обставини щодо того, що відповідач зареєстрований у [ADDRESS] обмежують право позивача як власника даного майна на розпорядження та користування ним. 27 червня 2018 року до суду надійшов відзив [PERSON] в якому він заперечує проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що місце його проживання зареєстровано у [ADDRESS] і він був вимушений залишити дану квартиру по сімейним обставинам. Відповідач зазначає, що не має іншого житла, придатного для проживання. Житловий будинок [ADDRESS], який належить йому на праві власності, не придатний для проживання, оскільки в ньому відсутнє електропостачання. [PERSON] зазначив, що позивач змінила замки і створює перешкоди для його доступу до квартири [ADDRESS], що підтверджується рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 29.09.2018 по справі 754/2366/18. Відповідач вказав, що він не здійснював жодних порушень, які передбачені ст. 116 ЖК України, які б передбачали його виселення. В судовому засідання [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на докази, які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на докази, які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені у відзиві на позовну заяву. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може грунтуватить на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, дослідивши повно та всебічно обставини в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені та підтверджені матеріалами справи наступні факти та їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру серія [NUMBER] від 11.06.1998 [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS]. [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] з 02.06.1988 по теперішній час, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданої Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної державної адміністрації № 25642829 від 24.01.2018. Відповідно до інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 99414073 від 05.10.2017 [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS]. Згідно із довідкою № 86 від 28.09.2017, виданою Житлово-будівельним кооперативом "Суднобудівник № 17" у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON] (батьки відповідача), [PERSON] (відповідач) та рідний брат відповідача [PERSON]. Згідно із актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 23.12.2017 у квартирі [ADDRESS] фактично з 1 січня 2014 року не проживає громадянин [PERSON]. Дана довідка, посвідчена підписами сусідів [PERSON], що мешкає у цьому ж будинку у квартирі [NUMBER], [PERSON], що мешкає у квартирі [NUMBER] та [PERSON], що проживає у квартирі [NUMBER]. [PERSON] з вересня 2017 року по жовтень 2017 року фактично проживав у [ADDRESS], що підтверджується актом про проживання особи за адресою від 27.06.2018, що підписаний сусідами [PERSON], що проживає у цьому ж будинку у квартирі [NUMBER], [PERSON], що проживає у квартирі [NUMBER]. Згідно із актом про проживання особи за адресою від 26.06.2018 [PERSON] з вересня 2016 року по серпень 2017 року фактично проживав у [ADDRESS]. Даний акт підписаний сусідами [PERSON], що проживає у [ADDRESS], [PERSON], що проживає у [ADDRESS] Відповідно до акту про відсутність умов проживання від 26.06.2018 у будинку [ADDRESS] фактично проживання неможливо по причині відключення електричної енергії. Даний акт підписаний сусідами [PERSON], що проживає у [ADDRESS], [PERSON], що проживає у [ADDRESS] Відповідно до заяви [PERSON] до Гореницької сільської ради Київської області від 01.02.2018, останній звертався для підключення електричної енергії по [ADDRESS] від ТП № 2224. Згідно із відповіді Гореницької сільської ради Київської області від 09 лютого 2018 року виконавчий комітет Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області повідомили [PERSON] про те, що ТП-2224 не перебуває на балансі Гореницької сільської ради. У зв'язку з чим Гореницька сільська рада не може надати дозвіл на підключення до ТП-2224 і радить звернутись за приєднанням до ПрАТ "Київобленерго". Відповідачем [PERSON] надано суду договір оренди житлових приміщень від 15.11.2017 та додатку №2 від 15.11.2017 до даного договору, що свідчить про те, що відповідач проживає саме в орендованій квартирі з 15.11.2017. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Крім того, у ст. 3 Сімейного кодексу України зазначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Права членів сім'ї власника будинку (квартири) на об'єкти власності є похідними від прав самого власника. Слід зазначити, що відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України", вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, що вселилися до власника, суд має з'ясувати, чи дотриманий порядок при їх вселенні, зокрема чи була письмова згода всіх членів сім'ї власника, чи вели вони із власником спільне господарство, чи не обумовлювався між цими особами, власником і членами його сім'ї, що проживають разом із ним, певний порядок користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що місце проживання відповідача було зареєстровано у [ADDRESS] з 02.06.1988, і як підтверджено актами про проживання, так і визнано самим відповідачем, він тривалий час не проживає в спірній квартирі, оскільки йому батьки чинять перешкоди у проживанні, тому відповідач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва про поновлення свого порушеного права. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 вересня 2018 року по справі 754/2366/18, яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] задоволені частково. По даній справі суд ухвалив рішення вселити [PERSON] до квартири [ADDRESS], зобов'язати [PERSON] та [PERSON] надати [PERSON] ключі від вхідних дверей квартири [ADDRESS]. Рішення оскаржувалось до Київського апеляційного суд, але не скасовано та набрало законної сили. Зазначеним вище рішенням встановлено, що відповідач [PERSON] з 1988 року зареєстрованій у спірній квартирі, при його реєстрації та вселенні було дотримано порядку, передбаченого діючим законодавством, власник квартири не заперечувала проти вселення та проживання сина (відповідача по справі). Однак на даний час позивачі змінили замки, чинять перешкоди щодо проживання відповідача у квартирі. Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Як установлено судом, відповідач [PERSON] не має іншого належного житла для проживання, спірна квартира є єдиним житлом для проживання, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27.09.2018 [PERSON] вселений до квартири [ADDRESS], однак на час ухвалення судом рішення 21.01.2019, рішення про вселення не виконано. Відповідач [PERSON] не проживає у спірній квартирі і тому чинити перешкоди у користуванні квартирою позивачці не має змоги. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Отже, враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо усунення перешкод у користування квартирою, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах житлового та цивільного законодавства України, оскільки позивачкою та її представником не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а в разі відмови в позові покладається на позивача.

Outcome: dismissed