Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

Позивач [PERSON] 22.11.2019 р. звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЖНАРОДНА КОМЕРЦІЙНА ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ» (ІСТV) про захист честі, гідності та ділової репутації, в якому просить: 1. визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права [PERSON] на повагу до честі та недоторканність ділової репутації, наступну інформацію, поширену [PERSON] в Сюжеті : «…Значит разбомбили все внутри, стены, несущие стены. Фекалии все пошли в квартиру. Они у нас фактически отняли первый этаж нашего дома, документы некто не видел и крышует значит это все [PERSON] , который наш роенный типа, [PERSON] , из Киеврады , который по благоустрою…». 2. зобов`язати [PERSON] протягом місяця з моменту набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену нею щодо [PERSON] , шляхом оголошення в газеті місцевого значення повідомлення наступного змісту: «Я, [PERSON] на виконання рішення суду спростовую раніше викладену мною інформацію, що депутат Київської міської ради [PERSON] патронує комерційну діяльність «хостелу» за адресою: [ADDRESS] ». 3. зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЖНАРОДНА КОМЕРЦІЙНА ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ» (ІСТV) заблокувати доступ до сюжету "[INFO]". Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом посилається на наступне. Так, [PERSON] в ефірі телеканалу ІСТV було пощирено недостовірну інформацію про позивача. [INFO] о 20 год. 06 хв. Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЖНАРОДНА КОМЕРЦІЙНА ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ» (ІСТV) здійснювало телетрансляцію сюжету «[INFO]» в рамках новин «Надзвичайні новини». Відеозапис сюжету розміщено на офіційному веб-сайті за посиланням «[INFO]/». В сюжеті відповідач [PERSON] стверджує, що позивач [PERSON] «кришує» «хостел» за адресою: [ADDRESS] та зазначає що: ««…Значит разбомбили все внутри, стены, несущие стены. Фекалии все пошли в квартиру. Они у нас фактически отняли первый этаж нашего дома, документы некто не видел и крышует значит это все [PERSON] , который наш роенный типа, [PERSON] , из Киеврады , который по благоустрою…». Вищезазначений сюжет спричинив негативний резонанс, оскільки у телефонних розмовах та при особистих прийомах громади, громадяни просили надати пояснення, висловлювали обурення та недовіру щодо діяльності прзивча та його компетенції в цілому. Недовіра киян, виборців та колег призвели до страждань у вигляді негативних переживань, що виникли під тягарем неправди, травмує психіку, пригничує здоров`я та глибоко зачіпає особистісну структуру, настрій, самопочуття та інші цінності позивача. У статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів ради Європи вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владуна місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повині мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Проте, відповідач [PERSON] у сюжеті не зазначає гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, що [PERSON] виконує свої функції, а безпосередньо поширює проти нього недостовірну інформацію та звинувачує фактично у злочинній діяльності. Крім того, висловлювання [PERSON] у сюжеті викладені у формі фактичного твердження та містять інформацію негативного характеру, яка за умови невідповідності цієї інформації дійсності, є принизливою для позивача. Вказане підтверджено експертним висновком за результатами проведення лінгвістичного дослідження №29585/29586/19-39 від 05.12.2019. В зв`язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 22.01.2020 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЖНАРОДНА КОМЕРЦІЙНА ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ» (ІСТV), про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 17.03.2020 р. до суду від представника відповідача ТОВ «МКТ «ІСТV» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, представник повністю заперечує проти позовних вимог та просить у задоволенні позову відмовити, а доводи позивача, вважає надуманими та такими, що не відповідають обставинам справи. В обгунтування зазначив про наступне. Так позивач зазначає, що відповідачем ТОВ «МКТ «ІСТV» [INFO] здійснювалась телетрансляція сюжету «[INFO]» в рамках новин «Надзвичайні новини». В сюжеті відповідач [PERSON] стверджує, що позивч «кришує» «хостел» за адресою: [ADDRESS] та зазначає що: ««…Значит разбомбили все внутри, стены, несущие стены. Фекалии все пошли в квартиру. Они у нас фактически отняли первый этаж нашего дома, документы некто не видел и крышует значит это все [PERSON] , который наш раенный типа, [PERSON] , из Киеврады , который по благоустрою…». На думку позивача, [PERSON] поширила в сюжеті недостовірну інформацію яка порушує немайнові права позивача, порочить честь та ділову репутацію, в звязку з чим порушені права підлягають захисту, а поширена недостовірна інформацію - спростуванню. Представник відповідача з тамим доводами та вимогами не погоджується, оскільки у рішенні ЄСПЛ у справі «Газета «Україна-Центр» проти України від 15.10.2010 в підпункті «g» пункту 46 суд зазначив, що повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожевого пса суспільства». У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі срияти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин. Таким чином журналісти діяли добросовісно, відповідно до стандартів журналістської діяльності та етики, та не можуть бути притягнені до відповідальності за відтворення коментаря [PERSON] . Крім того, представник відповідача зауважив на тому, що відповідно до наданого позивачем диску з відеозаписом сюжету, насправді цитата відповідача [PERSON] мала наступний зміст: «…Значит разбомбили полностью все внутри стены, несущие стены. Испортили канализацию. Фекалии все пошли в квартиру. Они у нас фактически отняли первый этаж нашего дома, вот, документы некто не видел и крышует [PERSON] , вот єтот депутат [PERSON] который наш раенный типа, [PERSON] , из Киеврады , который да, вот по благоустрою…», таким чином цитати відповідача [PERSON] зазначені позивачем у позові та наданому позивачем висновку експертного дослідження за результатами проведення лінгвістичного дослідження не співпадають за змістом і суттю. Експертами [PERSON] та [PERSON] у вищезазначеному висновку вказано, що «при порівнянні висловлювань, що підлягають дослідженню та зафіксовані у відеозаписі, з текстовим відтворенням її змісту, що міститься у питаннях заяви, встановлено, що, розбіжності, які б спотворювали загальний зміст висловлювань, у текстовому відтворенні їх змісту та відеозаписі відсутні». Позивачем для проведення даної експертизи було надано експертам відеозапис сюжету, що відрізняється за змістом від відеозапису наданого до суду, а тому її висновки не можуть прийматись до уваги. Крім того, як вбачається із наданого позивачем диску із відеозаписом сюжету, спочатку закадровим голосом журналіст зазначає, що: «Депутат на якого вказують мешканці запевняє, що із хостелом ніяк не пов`язаний», а потім відтворюється звукозапис відповіді позивача, щодо його відношення до костелу з текстовим відтворенням наступного змісту: «Ніякого відношення до цього приміщення взагалі не маю. І щоб ви розуміли, я робив запроси в адміністрацію, для перевірки і виселення цього хостелу.». Таким чином відповідачем ТОВ «МКТ «ІСТV» був дотримаий баланс висвітлення різних точок зору, а тим більше, надана можливість позивачу у відповідності до ст. 277 ЦК України, надати відповідь та спростувати інформацію, що була поширена про нього відповідачем [PERSON] , якою позивач скористався. За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка поширюється щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо поширення цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими, ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Висловлювання відповідачем [PERSON] щодо «кришування» є критичною оцінкою дій/бездіяльності позивача на звернення до нього зі скаргами мешканців будинку по [ADDRESS] , щодо діяльності костелу на першому поверсі будинку, а не фактичним твердженням. Так особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачено ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Поширення таких висновків відповідачем [PERSON] повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь-якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватись суспільством на основі усієї інформації, отриманої з різних джерел. Ухвалою суду від 19.10.2021 прийнято відмову від позову представника позивача [PERSON] - адвоката Курилич М.Я. в частині позовних вимог до відповідача ТОВ «МКТ «ІСТV» про зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЖНАРОДНА КОМЕРЦІЙНА ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ» (ІСТV) заблокувати доступ до сюжету "[INFO]", який розміщено на офіційному веб-сайті «[INFO]/». У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві та письмових поясненнях, що містяться в матеріалах справи. Представник відповідача ТОВ «МКТ «ІСТV» в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] о 20 год. 06 хв. Товариство з обмеженою відповідальністю «МІЖНАРОДНА КОМЕРЦІЙНА ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ» (ІСТV) здійснювало телетрансляцію сюжету «[INFO]» в рамках новин «Надзвичайні новини». Відеозапис сюжету розміщено на офіційному веб-сайті за посиланням «[INFO]/». В сюжеті мешканка будинку дає інтерв`ю, в якому зазначає:«…Значит разбомбили полностью все внутри стены, несущие стены. Испортили канализацию. Фекалии все пошли в квартиру. Они у нас фактически отняли первый этаж нашего дома, вот, документы некто не видел и крышует [PERSON] , вот єтот депутат [PERSON] который наш раенный типа, [PERSON] , из Киеврады , который да, вот по благоустрою…» Звертаючись до суду з позовом до відповідачів про захист честі, гідності та ділової репутації, позивач посилається на ту обставину, що протиправними діями відповідача [PERSON] , внаслідок поширення останньою в сюжеті недостовірної інформації, порушено його немайнові права, що порочить його честь і гідність та ділову репутацію, оскільки поширена відповідачем інформація не є оціночним судженням чи вираженням суб`єктивної думки та поглядів, оскільки висловлювання є фактичним твердженням, стосується позивача як публічної особи, та по суті є звинуваченням у порушенні норм чинного законодавства та вчиненні кримінальних правопорушень, що в свою чергу порушує право на повагу до гідності, честі та ділової репутації. Представник позивача вважає, що поширена відповідачем у зазначеній публікації інформація стосується позивача, як публічної особи, є недостовірною та порочить ділову репутацію позивача. Конституція України гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Основоположні гарантії щодо свободи вираження поглядів закріплені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 (далі - Конвенція). У відповідності до ст. 10 Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно сталої судової практики Європейського суду з прав людини, свобода вираження поглядів складає одну з фундаментальних основ демократичного суспільства, являється важливою умовою для його прогресу і для самореалізації кожної людини. Конституція України визначає, що Україна є правовою державою, в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст.ст. 1, 8). У статтях 3, 28 Конституції України визначено, що честь і гідність людини є найвищою соціальною цінністю та передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір (частини перша та друга статті 34 Конституції України). Частина друга ст. 34 Конституції України встановлює, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. За змістом статті 10 Конвенції, кожен, хто користується свободою слова, приймає на себе певні обов`язки і відповідальність, які залежать від конкретних обставин, в яких діє той, хто поширює інформацію, а також від використовуваних для цього засобів. За визначенням ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції та практики ЄСПЛ щодо її застосування. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Під поняттям честі слід розуміти особисте немайнове благо, що є позитивною соціальною оцінкою особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності поведінки до загальноприйнятих уявлень про добро і зло та усвідомлення особою цієї оцінки. Під поняттям гідності слід розуміти чинник моральної свідомості, який, водночас, відображає моральне ставлення індивіда до самого себе та суспільства до нього. У свою чергу, діловою репутацією є усталена оцінка фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні та негативні суспільно значимі діяння у певній сфері, що відома оточуючим. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Слід відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образи, однак в цілому в надрукованому тексті є оціночними судженнями. Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»). Крім того, у разі, якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Також, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» при розгляді справ суди застосовують Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. ЄСПЛ на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» ЄСПЛ вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується. (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, ЄСПЛ дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. З аналізу вказаних рішень вбачається, що ЄСПЛ вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Таким чином, оскільки позивач [PERSON] , є публічною особою, а тому свідомо відкритий для прискіпливого контролю за його особою як з боку активістів, так і пересічних громадян. Крім того, враховуючи публічний статус позивача та те, що поширена інформація стосувалася його публічної діяльності та мала суспільний інтерес, позивач повинен бути терпимим до публічної критики, межа якої є ширшою від критики пересічних осіб. Разом із тим частиною першою статті 30 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» передбачено, що журналіст має право шукати, одержувати і поширювати інформацію. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року). Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року). Отже, оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи або органу державної влади є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Вказані особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Згідно правил установлених ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до роз`яснень викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права /п. 18/. Відповідач [PERSON] , в судове засідання не з`явилась, відзиву щодо заявлених позовних вимог, будь-яких пояснень/заперечень щодо поширення нею недостовірної інформації та в спростування зазначеного позивачем, суду надано не було. Здійснивши аналіз матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено, що саме відповідачем [PERSON] було надано коментар «…Значит разбомбили полностью все внутри стены, несущие стены. Испортили канализацию. Фекалии все пошли в квартиру. Они у нас фактически отняли первый этаж нашего дома, вот, документы некто не видел и крышует [PERSON] , вот єтот депутат [PERSON] который наш раенный типа, [PERSON] , из Киеврады , который да, вот по благоустрою…», оскільки як вбачається з відеосюжету дослідженому під час розгляду справи, особою, яка надавала коментар вказано на ім`я « [PERSON] », будь яких достовірних відомостей, які ідентифікують особу саме відповідача [PERSON] позивачем не надано. На переконання суду інформація, надана про відповідача, не дає можливості однозначно ідентифікувати, що особа на ім`я « [PERSON] » та відповідач [PERSON] є однією і тією ж самою особою. Докази які доводять протилежне у розпорядженні суду відсутні. З твердження у коментарі «…Значит разбомбили полностью все внутри стены, несущие стены. Испортили канализацию. Фекалии все пошли в квартиру. Они у нас фактически отняли первый этаж нашего дома, вот, документы некто не видел и крышует [PERSON] , вот єтот депутат [PERSON] который наш раенный типа, [PERSON] , из Киеврады , который да, вот по благоустрою…» вбачається, що дане твердження було опубліковано в форматі висловлювання власної думки особи в формі припущень. Експертами у висновку лінгвістичного дослідження від 05.12.2019 року № 29585/29586/19-39 вказано, що негативна інформація у передачі "Надзвичайні новини" викладена у формі твердження. «При порівнянні висловлювань, що підлягають дослідженню та зафіксовані у відеозаписі, з текстовим відтворенням її змісту, що міститься у питаннях заяви, встановлено, що, розбіжності, які б спотворювали загальний зміст висловлювань, у текстовому відтворенні їх змісту та відеозаписі відсутні». Позивачем для проведення даної експертизи було надано експертам відеозапис сюжету, що відрізняється за змістом від відеозапису наданого до суду, а тому висновки експертизи не можуть прийматись до уваги. За правилами ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Інформація, приведена у сюжеті, не містить відомостей, виражених у формі тверджень щодо позивача, як публічної особи, що принижують ділову репутацію останнього з точки зору закону, моралі та звичаїв, які можуть бути об`єктом моральної оцінки членів суспільства. Висловлені відомості за ознакою відсутності у ній фактичних даних, є відтворенням власного суб`єктивного уявлення. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 761/13926/17 (провадження № 61-6669св19), від 11 вересня 2019 року у справі № 757/40646/17-ц (провадження № 61-8718св19), від 13 листопада 2019 року у справі № 758/2393/16-ц (провадження№ 61-11119св18). Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи. Або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. В рішенні Європейського суду з прав людини «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У своїх рішеннях Європейським судом з прав людини наголошено про необхідність врахування критерію пропорційності, а також обґрунтованості обмеження. При вирішенні даної категорії спору необхідно враховувати розуміння відомостей фактичного характеру, які не відповідають дійсності та порочать особу, розмежовувати такі відомості від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених відповідачами в порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова. Як зазначалося вище, у вказаному коментарі не було висловлено чіткого твердження, що б свідчило про висвітлення діяльності позивача з негативної точки зору та шкодило б його репутації, як публічної особи. Таким чином, така оцінка є вираженням суб`єктивної думки мешканки будинку, тобто є не твердженням, висловленим особисто про факт, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації. Суд вважає, що висловлювання є оціночними судженнями, а не розповсюдженням щодо позивача недостовірних та дискредитуючих відомостей у формі твердження. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи встановлені судом обставини справи, приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed