Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління у м. Києві про зняття арешту. Вимоги позову обґрунтовано наступним. Згідно даних Бюро технічної інвентаризації м. Києва за нею зареєстрована 1/3 частина квартири [ADDRESS] на праві приватної власності. В цьому році вона вирішила продати свою частку в даній квартирі. В зв`язку з цим вона звернулась до приватного нотаріуса, але він їй повідомив, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься запис про накладення арешту на частку квартири, яка на момент внесення запису належала їй. Запис внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у місті Києві постановою №АА629206 від 16.07.2007 р. Позивач одразу ж звернулась до ВДВС Деснянського РУЮ у м. міста Києві з заявою про зняття арешту, але їй було повідомлено і рекомендовано звернутись до суду, оскільки виконавче провадження по якому державним виконавцем накладено арешт на майно боржника завершено та згідно акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення знищено, тому зняти арешт накладений постановою не виявляється можливим. Зазначає, що на даний час на належне їй майно безпідставно накладено арешт, чим порушені її майнові права щодо розпорядження власністю Посилаючись на викладені обставини, Позивач просить суд: 1. Скасувати арешт на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за № 1280671 2. Включити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 06.09.2004 року за №1280671 про арешт 1/3 частки квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. Згідно з правилами ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, як справа незначної складності, враховуючи, що ціна позову в цій справі не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05 липня 2019 року прийнято до розгляду справу за вищезазначеною позовною заявою. Розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач до судового засідання не з`явилась, до початку судового засідання подала заву про розгляд справи у її відсутності, вимоги позову підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача - Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином про, що свідчать матеріали справи. Будь-яких заяв, клопотань та/або заперечень на адресу Деснянського районного суду м. Києва не надходило. Відзив на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦПК України Відповідачем подано не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п.11 ч.1 ст.2, п.5 ч.5 ст.12 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно з ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року було зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Слід зазначити, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за її участю, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З огляду на вищезазначені обставини, та з урахуванням того, що Відповідач будучи повідомлений належним чином про день та час судового засідання, неодноразово не з`являється в судове засідання, враховуючи тривалість розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності Відповідача. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням відсутності заперечень відповідача, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що у Деснянському районному відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві перебувало виконавче провадження за яким боржником є [PERSON] . Державним виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві Шило Світланою Миколаївною 16.07.2007 року винесено постанову №АА629208 накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , 1946 року народження, а саме: на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить [PERSON] , яка проживає за адресою [ADDRESS] . Згідно листа старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві Черухи О.М. №Д/9 від 08 травня 2019 року, вбачається, що в Деснянському районному відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві перебувало виконавче провадження за яким боржником є [PERSON] . У зв`язку з тим, що виконавче провадження по якому державним виконавцем накладено арешт на майно боржника завершено та згідно акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення - знищено, тому зняти арешт накладений постановою № АА629208 від 16.07.2004 року ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві не виявляється можливим. Крім того, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - номер інформаційної довідки №138578609 від 21.09.2018 року, вбачається, що 06.09.2004 року реєстратором: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора на підставі постанови АА629208 від 16.07.2004 року Відділу Державної виконавчої служби Деснянського району м. Києва накладено арешт на 1/3 частини квартири за адресою [ADDRESS] , власник [PERSON] . Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 03.06.2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно дотримуватись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів. Відповідно до ч.4 ст.59 Закону України "Про виконавче провадження" визначено випадки зняття арешту з майна боржника державним виконавцем, а у всіх інших випадках відповідно до ч.5 ст.59 цього ж Закону арешт може бути знятий з усього майна боржника або його частини за рішенням суду. Таким чином судом достовірно встановлено, що на час розгляду даної позовної заяви в суді відпали підстави, що зумовили накладення арешту на 1/3 частину квартиру [ADDRESS] належну [PERSON] , так як згідно відповіді старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві Черухи О.М. виконавче провадження було завершене, та знищене. Оскільки на теперішній час виконавче провадження, по якому накладався арешт на спірну частину квартиру знищено, то відповідач Деснянський районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції в м. Києві здійснити дії щодо зняття арешту з належної [PERSON] 1/3 частини квартири не має можливості, а тому арешт підлягає зняттю за рішенням суду. Відповідно, оскільки закрито та знищено виконавче провадження, по якому було накладено арешт на майно позивача, то позивач не може оскаржити дії державного виконавця щодо накладення арешту на належне їй майно, що одночасно дає їй право звернутись в суд з позовом про зняття арешту з цього майна, так як лише у такий спосіб вона може захистити її порушені права. Закон України «Про виконавче провадження» надає можливість зняття арешту судом у випадку, коли такий арешт підлягає зняттю, проте державний виконавець не може його зняти самостійно у відповідності до норм Закону України «Про виконавче провадження». Враховуючи наявність накладеного арешту на нерухоме майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги є заснованими на законі та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Державний виконавець позбавлений можливості вирішити питання про звільнення майна з-під арешту у позасудовому порядку. Судом не встановлено порушень прав третіх осіб у разі звільнення з-під арешту майна, що належить власнику. Щодо позовних вимог в частині виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний запис №1280671 від 06.09.2004 року про арешт нерухомого майна суд вважає за необхідне відмовити, оскільки виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записів про арешт нерухомого майна здійснюється посадовою особою відповідного органу під час виконання рішення суду про зняття арешту з майна. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимог про стягнення з відповідача на її користь судових витрат, суд,

Outcome: partial