Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

У лютому 2016 року представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] заборгованість за комунальні послуги в сумі 1460,80 грн. та з [PERSON] заборгованість за комунальні послуги у сумі 3731,20 грн., з яких заборгованість за квартирою №4 -1460,80 грн., за квартирою №10-2270,40 грн. В обґрунтування позову зазначив, що позивач є власником багатоквартирного будинку з мансардою, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Власником квартири №1 у вказаному будинку є [PERSON] Власником квартири №4 та №10 у вказаному будинку є [PERSON] Впродовж всього часу існування будинку ПП «АНСІ» надає відповідач комунальні послуги. В свою чергу, жоден з відповідачів не розрахувався за отримані комунальні послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території. Станом на 25 грудня 2015 року заборгованість [PERSON] складає 1460,80 грн., а [PERSON] складає 3731,20 грн. Дані обставни і стали підставою звернення з дійсним позовом. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та наполягав на його задоволенні. Відповідачі в судовому засіданні позов не визнали та зокрема зазначили, що позивач ніяких комунальних послуг не надає. Вони з іншими власниками квартир самостійно утворили своє об'єднання, тому всі роботи по обслуговуванню будинку, прибудинкової території, каналізації проводяться силами та матеріальними коштами мешканців будинку. З приводу офіційного утворення ОСББ вони в 2012 році звертались до позивача, який надав їм згоду, однак не надав всієї технічної документації. Окрім того, вони з позивачем ніяких договорів на утримання послуг не укладали, тому і сплачувати нічого йому не повинні. Також просили застосувати строк позовної давності. Заслухав доводи сторін, покази свідків, дослідив письмові матеріали справи, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги". Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Судом встановлено, що позивач ПП «АНСІ» є власником багатоквартирного будинку з мансардою за адресою: [ADDRESS] (а.с.11) та є суб'єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг споживачам, зокрема мешканцям вищезазначеного будинку. Відповідач [PERSON] є власником квартир [ADDRESS] що підтверджується копіями договорів-купівлі продажу (а.с.53,54). Відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору-купівлі продажу (а.с.56). ПП «АНСІ» нараховувало щомісяця з 01.04.2012 року до 01.12.2015 року відповідачам плату за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, однак останні не сплачували кошти за вказані послуги, унаслідок чого в них виникла заборгованість. Вартість послуг з утримання будинку та прибудинкової території нараховувалась відповідачам, ПП "АНСІ" виходячи із розміру тарифу, затвердженого рішенням виконкому міської ради №237 від 27.03.2012 року. Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить. Згідно з вимогами ст. 162 ЖК України власники (споживачі) повинні щомісячно здійснювати оплату за отримані комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відповідно ч.6 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач має право звертатися до суду про звернення стягнення на майно осіб, які відмовляються оплачувати рахунки за споживання житлово-комунальних послуг або відшкодувати завдані збитки майну, що перебуває у нього на балансі. Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості за оплату послуг з утримання будинку та прибудинкової території, викладеної у постанові № 6-59цс13 від 30 жовтня 2013 року. Відповідно ст.18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з'явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій. Доводи відповідачів про не надання позивачем житлово-комунальних послуг спростовуються наданою позивачем інформацією про витрати на утримання будинку за адресою: [ADDRESS], а саме: актами виконаних робіт, довідками про виплачену заробітну плату виконавцям цих робіт, тому суд їх відхиляє, оскільки відповідачами не надано суду доказів їх звернення в установленому законом порядку з претензіями до позивача, щодо надання ними неякісних житлово-комунальних послуг чи не надання їх ними взагалі. Разом з цим відповідачі, як на заперечення вимог позивача посилались, що самостійно з іншими власниками квартир утворили своє об'єднання, тому всі роботи по обслуговуванню будинку, прибудинкової території, каналізації проводяться силами та матеріальними коштами мешканців будинку. Дані доводи також судом не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 385 ЦК України, власники квартир для забезпечення експлуатації багатоквартирного житлового будинку, користування квартирами та спільним майном житлового будинку можуть створювати об'єднання власників квартир (житла). Таке об'єднання може бути створено також власниками житлових будинків. Об'єднання власників квартир, житлових будинків є юридичною особою, яка створюється та діє відповідно до статуту та закону. Як встановлено в судовому засіданні ці вимоги закону відповідачами дотримані не були, їх об'єднання не є юридичною особою, не має статуту. Тому, відповідно до закону, при самовільному утворенні мешканцями будинку об'єднаня власників квартир, не виникають права та обов'язки по забезпеченню експлуатації багатоквартирного житлового будинку, зокрема по обслуговуванню будинку, прибудинкової території. Окрім того, надані відповідачами на підтвердження цих доводів: протоколи загальних зборів власників квартир (а.с.90-98),акти (34,35, 37,99-102), копії аркушів бланку з зазначенням номерів квартир, імен та навпроти них цифр (а.с.109-114),копії товарних чеків та наведені від руки розрахунки (а.с.31-33,36,40-43), не є належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 57-59 ЦПК України, які б могли підтвердити, що у зв'язку з утворенням їх самостійного об'єднання власників квартир вони звільнились від обов'язку сплачувати за послуги позивача. Ті доводи відповідачів, що не утворили ОСББ, оскільки позивач не надав всієї технічної документації, не стосуються предмету даного спору та покази свідків зі сторони відповідачів не спростовують встановлених судом обставин та висновків суду. Таким чином, незважаючи на відсутність письмового договору між сторонами про надання житлово-комунальних послуг, із фактичних стосунків, що склалися між сторонами, вбачається, що такі договірні відносини між ними існували та існують, оскільки ПП «АНСІ» у встановленому законом порядку надаються відповідачам комунальні послуги, що не суперечить положенням Закону України "Про житлово-комунальні послуги", тому споживачі повинні нести зобов'язання по їх сплаті. Відповідно до ст. 525 ЦК України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом або договором. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. А стаття 257 ЦК України зазначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності переривається вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу і позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. ( ч.ч. 1, 2 ст.264 ЦК). З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із заявами про видачу судового наказу. Однак ухвалою від 20.01.2016 року було відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з [PERSON] та ухвалою від 04.02.2016 року було відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з [PERSON] Відповідно до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2011р. №14 "Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження" - наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення. Отже, строк позовної давності переривався подією - зверненням ПП «АНСІ» із заявами про видачу судового наказу, а тому суду приходить до висновку, що з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню заборгованість з [PERSON] за період з 04.02.2013 року по 31.12.2015 року в розмірі 1131,77 грн. та з [PERSON] за період з 20.01.2013 року по 31.12.2015 року в розмірі 2929,49 грн. (за квартиру №4 -1146,92 грн., за квартиру №10 - 1782,57 грн.). В іншій частині позову слід відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Питання судових витрат вирішити відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial