Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-21 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Першої вінницької державної нотаріальної контори, Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області за участі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звільнення нерухомого майна з-під арешту. Позов мотивовано тим, що [PERSON] належить на праві власності 1/5 частина квартири що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 23.03.2006 (серія [NUMBER]), яке видано згідно рішенням виконкому Вінницької міської ради №696. Для оформлення договору дарування належної позивачу частини квартири його дочці, останній звернувся до Першої вінницької державної нотаріальної контори. Однак, було повідомлено, що згідно Відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна накладено обтяження на квартиру, за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер обтяження [NUMBER] . З метою отримання детальної інформації щодо підстав накладення арешту позивач звернувся до Державного нотаріального архіву Вінницької області та отримав довідку за №2590/01-14 від 26.09.2018 згідно якої було повідомлено, що на підставі повідомлення відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції м. Вінниці від 14 липня 2000 року Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 25 липня 2000 року за реєстровим №10-371 накладено заборону на відчуження на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] . До зазначеної довідки було додано копію вищевказаного повідомлення державного виконавця, з якого вбачається, що 14,07.2000 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції до Першої державної нотаріальної контори направлено лист в якому останній пропонував повідомити чи зареєстровані договори купівлі - продажу, спадкування за [PERSON] . Саме на підставі зазначено листа Першою державкою нотаріальною конторою 25.07.2000 року за реєстровим №10-371 накладено заборону відчуження на квартиру за адресою: [ADDRESS] . При чому заборону накладено на всю квартиру в цілому. Проте, вважає, такі дії державного виконавця незаконними, а заборона (арешт) є такою що підлягає скасуванню. Так, на час накладення заборони (арешту) дана квартира не перебувала у власності [PERSON] так як була не приватизована. Лише, в березні 2006 році [PERSON] отримав право власності лише на 1/5 частки квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23.03.2006 (серія [NUMBER]), яке видано згідно рішенням виконкому Вінницької міської ради від 23.03.2006 року №696. Слід звернути увагу, що арешт був накладений на всю квартиру в цілому, хоча дана квартира [PERSON] станом на 2000 рік не належала, а в 2006 році останній став власником лише 1/5 частки квартири, що вбачається зі свідоцтва. Жодних повідомлень, починаючи з 2000 року (коли було накладено заборону) про те, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції перебувало відкрите виконавче провадження відносно [PERSON] не надходило і про наявність накладеного арешту на квартиру, як вже було зазначено вище, дізнався лише після звернення до Першої державної нотаріальної контори з приводу оформлення договору дарування своєї частини квартири дочці. З метою з`ясування того чи перебувають відкриті відносно [PERSON] виконавчі провадження останній звернувся із заявою до Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, який є правонаступником Ленінського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції, згідно наказу Міністерства юстиції України №1859/5 від 01.10.2015, та отримав письмову відповідь від 02.10.2018 за №76823/15,26-2.5/11 в якій повідомлено про відсутність виконавчих документів, боржником в яких є [PERSON] [INFO] . Таким чином, наявність заборони на відчуження квартири накладеної ще в 2000 році є безпідставною, оскільки відсутні відкриті відносно [PERSON] виконавчі провадження. Просив суд, звільнити з-під арешту та скасувати обтяження (заборону відчуження), реєстраційний номер обтяження 5372950, щодо квартири за адресою: [ADDRESS] , накладений Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 25.07.2000 року за реєстровим № 10-371 на підставі повідомлення відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції м. Вінниці № б/н від 14.07.2000 року про що було внесено запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 26.07.2007 року № 5372950 реєстратором Першою вінницькою державною нотаріальною конторою. В судове засідання представник позивача [PERSON] не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача Першої вінницької державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, однак надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, у вирішенні справи покладались на розсуд суду. Треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, кожен окремо, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. просили суд їх задовольнити. Представник відповідача - Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) в судове засідання не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника ДВС, на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] належить на праві власності 1/5 частина квартири що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло від 23.03.2006 (серія [NUMBER]), яке видано згідно рішенням виконкому Вінницької міської ради №696 (а.с.7). Згідно Відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна накладено обтяження на квартиру, за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер обтяження 5372950 (а.с.3). На підставі повідомлення відділу державної виконавчої служби Ленінського районного управління юстиції м. Вінниці від 14 липня 2000 року Першою вінницькою державною нотаріальною конторою 25 липня 2000 року за реєстровим №10-371 накладено заборону на відчуження на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] (а.с.4). Слід звернути увагу, що арешт був накладений на всю квартиру в цілому, хоча дана квартира [PERSON] станом на 2000 рік не належала, а в 2006 році останній став власником лише 1/5 частки квартири, що вбачається зі свідоцтва. Згідно відповіді Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 02.10.2018 за №76823/15.26-25/11, станом на 02.10.2018 року у відділі відсутні виконавчі документи боржником в яких є [PERSON] [INFO] (а.с.6). Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Ст. 77 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Ч.1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 року здійснено тлумачення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, де сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" АБО "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Також, аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі № 44277/98 "Стреч проти Сполученого Королівства" від 24.04.2003 року. Таким чином, вказані вище заборони порушують права позивача, як власника частини квартири. Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved