Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-04 00:00:00

Перший заступник прокурора Київської області, який діє в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся із вказаним позовом в обґрунтування якого зазначив, що за результатами вивчення законності відведення у приватну власність земельних ділянок на території Вишгородського району встановлено, що наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 24.04.2013 року [PERSON] було надано дозвіл на розроблення проекту землеустроющодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованим розміром 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району за межами населеного пункту.У подальшому, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 16.07.2013 року затверджено проект із землеустрою на надано у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,8140 га з кадастровим номером [NUMBER] для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Хотянівської сільської ради. На зазначену земельну ділянку 16.07.2013 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності. Зазначив, що наказ Головного Управління Держгеокадастру про надання у власність [PERSON] земельної ділянки є незаконним, оскільки відповідно до інформації Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційнихсистем «Київгеоінформатика» від 26.04.2017 року № 01-01/271 спірна земельна ділянка повністю накладається на землі водного фонду, а саме на водну поверхню та 100 метрову прибережну захисну смугу затоки річки Десна. До складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню. Ширина прибережних захисних смуг визначена ст. 88 Водного кодексу України, ст. 60 Земельного кодексу України та становить для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів від урізу води. Частинами 7, 8 ст. 88 Водного кодексу України, ч. З ст. 60 Земельного кодексу України передбачено, що розміри і межі природоохоронних зон встановлюються за окремими проектами землеустрою. За ст. ст. 1, 20, 50-54 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою - це сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів із використання та охорони земель, яким встановлюються межі об'єктів землеустрою. Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення меж передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагентства, зазначене свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством. Відсутність цього проекту та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися, як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадає під нормативно визначену 100-метрову зону від урізу води. На підставі викладеного просив суд визнати недійсним наказ Головного управління Держземагентства у Київській області від 16.07.2013 № КИ/3221888800:38:111/00003150 про надання у власність [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,8140 га з кадастровим номером [NUMBER] для ведення особистого селянського господарства на території Хотянівської сільської ради; визнати недійсним свідоцтво від 16.07.2013 [NUMBER] про право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,8140 га з кадастровим номером [NUMBER] та витребувати на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння [PERSON] зазначену земельну ділянку. Крім того, просив стягнути з останньої витрати по сплаті судового збору. У судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги, надав аналогічні пояснення викладеним у позові. Представник Київської обласної державної адміністрації у судовому засіданні проти позову заперечував, зазначив, що позов не ґрунтується на нормах законодавства, містить позаправові висновки та заснований на припущеннях обґрунтування, сформованих внаслідок викривленого сприйняття обставин, невірного розуміння структури державного управління та ролі держави в суспільстві. Прокурором не обґрунтовано, що відведення у власність [PERSON] земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 0,8140 га з кадастровим номером [NUMBER] відбулося з порушенням законодавства, так як земельна ділянка належить до земель водного фонду, внаслідок чого порушено інтереси Київської обласної державної адміністрації, як розпорядника земель такої категорії. Єдиним доказом такої позиції (не враховуючи цитування норм законодавства), прокурор зазначив лист ДП «Київгеоінформатика» від 26.04.2017 року №01-01/271 про накладання земельної ділянки на водну поверхню та стометрову прибережно-захисну смугу затоки на річці Десна, за даними ортофотопланів 1993 та 2009 року. Також, представник Київської обласної державної адміністрації зазначив, що прийняття оскаржуваних рішень в межах компетенції уповноваженим державою суб'єктом жодним чином не могло порушити права Київської обласної державної адміністрації, а не порушені права не підлягають судовому захисту. У задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. Крім того, наголосив, строк позовної давності для звернення до суду сплив ще у 2016 році. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Київській області у судовому засіданні проти позову заперечувала, пояснила, що прийняті Головним управлінням (як суб'єктом владних повноважень) накази про передачу земельних ділянок у власність є ненормативними актами, які вичерпують свою дію внаслідок їх виконання. Скасування таких актів не породжує наслідків для користувачів земельних ділянок, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства, та у таких осіб виникло право власності або користування земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. Головне управління вважає, що накази вичерпали свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані після їх виконання. У задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні зазначив, позов є безпідставним, необґрунтованим, без належного врахування всіх суттєвих обставин, що мають значення для вирішення справи, оснований лише на припущеннях прокурора, надані докази є неналежними, не підтверджують заявлені вимоги, тому позовна заява задоволенню не підлягає з наступних підстав.Картографічні докази, надані прокурором, навіть не дають змоги визначити, чи була проведена зйомка у меженний період чи ні, а також, чи існувало накладення спірної земельної ділянки на землі водного фонду станом на дату прийняття оскаржуваного наказу Головного управління Держземагентства у Київській області від 16.07.2013 № КИ/3221888800:38:111/00003150, 08 лютого 2018 року було направлено адвокатський запит до відділу у Вишгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області з проханням надати копію проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для ведення особистого селянського господарства, розроблений ТОВ «Лідер Плюс», та роз'яснень, за рахунок яких земель (категорія, угіддя) та на підставі яких документів відводилася у власність земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER], що розташована на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Нащо 16 лютого 2018 року надійшла відповідь, де вказано, що відповідно до технічної документації з землеустрою щодо проведення інвентаризації земельної ділянки громадянці [PERSON] площею 0,8140 га, яка знаходиться на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області, що затверджена розпорядженням Вишгородської районної держаної адміністрації №294 від 26.06.2013 та довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] відводилася за рахунок земель, які перебувають у запасі, з них сіножаті - 0,8140 га. Земельна ділянка на час відведення знаходилась за межами населеного пункту і відносилась до категорії земель сільськогосподарського призначення. Також надано копію висновку відділу у Вишгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 27.06.2013 № 378 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області громадянці України [PERSON]Тому, вважає, що відведення земельної ділянки відбулося без будь-яких порушень та з дотриманням норм чинного законодавства. З усіх документів слідує, що земельна ділянка, якої стосується позовна заява, відноситься до земель сільськогосподарського призначення, а не до земель водного фонду України, як безпідставно стверджує прокурор. Крім того, зазначив, що сплинув строк позовної давності, для звернення до суду. Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 24.04.2013 року № КИ/3221888800:38:111/00000027 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованим розміром 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району за межами населеного пункту (а.с. 16). 07 червня 2013 року розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації № 215 «Про надання дозволу [PERSON] на проведення інвентаризації земельної ділянки на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту)» надано дозвіл гр. [PERSON] на проведення інвентаризації земельної ділянки орієнтовною площею 1,0000 га на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту)для встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру, відповідно до наданих графічних матеріалів (а.с. 119). Відповідно до висновку відділу у Вишгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 27.06.2013 № 378 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області гр. України [PERSON], останній було погоджено проект із землеустрою (а.с. 132). 26 червня 2013 року розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації № 294 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельної ділянки площею 0,8140 га для встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру гр. [PERSON], яка знаходиться на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту), розроблену ФОП [PERSON] (а.с. 134). Згідно довідки від 27.06.2013 року № 724 виданої відділом Держземагентства у Вишгородському районі станом на 27.06.2013 року земельна ділянка площею 0,8140 га, в т.ч. сіножаті (частково залужені)(гр.11) - 0,8140 га, яка відводиться у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства, перебуває у запасі. Земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту і відносить до категорії земель сільськогосподарського призначення. Земельна ділянка не відносить до категорії земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного призначення, лісогосподарського призначення та земель водного фонду (а.с. 131). Частиною 9 статті 118 Земельного кодексу України, визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.) Наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 16.07.2013 року № КИ/3221888800:38:111/00003150 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект із землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,8140 га з кадастровим номером [NUMBER] для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Хотянівської сільської ради ( а.с. 17). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на вказану земельну ділянку 16.07.2013 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності [NUMBER] (а.с. 19). Відповідно до інформації Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 26.04.2017 № 01-01/271 земельна ділянка площею 0,8140 га з кадастровим номером [NUMBER] повністю накладається на землі водного фонду, а саме на водну поверхню та 100 метрову прибережну захисну смугу затоки річки Десна (а.с. 20). Відповідно до наданих до вказаного листа копій ортофотопланів, вбачається, що земельна ділянка накладалась на водну поверхню та стометрову прибрежно-захисну смугу затоки на річці Десна, вказані ортофотоплани датовані 1993 та 2009 роками. Даних станом на час проведення інвентаризації земель у 2013 році та станом на час розгляду справи у суді, а саме 2018 рік, прокурором не надано. Згідно зі ст. 19 ЗК України (в редакції від 15.12.2009) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі сільськогосподарського призначення й землі водного фонду. За змістом ч. 1 ст. 3 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд. Відповідно до ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Відповідно до п. д ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом. Як випливає зі змісту ст. 59 Земельного кодексу України, чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, хоча й у ч. 1 ст. 59 Земельного кодексу України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим ст. 59 Земельного кодексу України у частинах 2-4 закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до п. «2» ч. 3 ст. 83 ЗК України та ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством. Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 ЗК України. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (ч. 2 ст. 59 ЗК України). Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України). Отже, за змістом зазначених норм права, землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Відповідно до інформації відділу у Вишгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області №12/108-18, вбачається, що відповідно до технічної документації з землеустрою щодо проведення інвентаризації земельної ділянки громадянці [PERSON] площею 0,8140 га, яка знаходиться на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області, що затверджена розпорядженням Вишгородської районної держаної адміністрації №294 від 26.06.2013 та довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] відводилася за рахунок земель, які перебувають у запасі, з них сіножаті - 0,8140 га. Земельна ділянка на час відведення знаходилась за межами населеного пункту і відносилась до категорії земель сільськогосподарського призначення (а.с. 130-132). Таким чином, земельна ділянка, надана [PERSON] у власність, на момент передачі у власність не відносилась до земель водного фонду та відносилась до земель сільськогосподарського призначення, а саме сіножаті частково залужені. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Прокурором жодним чином не доведено факт того, що земельна ділянка відносить до земель водного фонду, а саме не надано жодних належних та допустимих доказів того, що земельна ділянка, яка виділена [PERSON], на момент виділення, відносилась до земель водного фонду та накладається на водну поверхню та 100 метрову прибережну захисну смугу затоки річки Десна. Інформація Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 26.04.2017 № 01-01/271 із доданими копіями ортофотопланів за 1993 та 2009 роки не може вважатися достовірним та достатнім доказом, оскільки містить застарілі відомості, з яких не можливо встановити, чи могло існувати накладення земельної ділянки на землі водного фонду на дату прийняття оскаржуваного наказу та чи існує таке ймовірне накладення на даний час, а тому жодним чином не підтверджують викладені у позові факти і не мають доказового підґрунтя із врахуванням того, що у висновку та документах наданих Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області, міститься інформація про те, що це землі сільськогосподарського призначення та відводились як землі запасу сіножаті, частково залужені. Конституційний суд України в мотивувальній частині рішенні від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 у справі про скасування актів органів місцевого самоврядування, зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання держаного акта на право власності на земельну ділянку. Аналізуючи наведену норму вбачаються, що прийняті Головним управлінням (як суб'єктом владних повноважень) накази про передачу земельних ділянок у власність є ненормативними актами, які вичерпують свою дію внаслідок їх виконання. Скасування таких актів не породжує наслідків для користувачів земельних ділянок, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства, та у таких осіб виникло право власності або користування земельною ділянкою і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах. Таким чином, суд вважає, що наказ про передачу земельної ділянки у власність вичерпав свою дію фактом його виконання, тому він не може бути скасований після його виконання. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові № 21-405а14 від 11.11.2014. Відповідно до ст.3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головнм обов'язком держави. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї регулюється Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з права людини». Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права. Згідно з ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР, кожна фізична та юридична особа маж право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року, заява №29979/04 ЄСПЛ визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1 Протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції, зокрема державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «Належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а ц потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. З матеріалів справи вбачається, що відчуження майна здійснено державою шляхом прийняття рішень державним органом, тобто внаслідок реалізації волі держави на розпорядження державної власністю. В подальшому майно набуте у власність було визнано державними органами, про що свідчить державна реєстрація цих права власності. Вирішуючи питання щодо задоволення або незадоволення позову, суд враховуючи, що земельна ділянка, яка є предметом позову, виділялась відповідачу саме відповідно до рішень державних органів, після чого за спливом майже 5 років прокурором ставиться питання щодо позбавлення відповідача права власності на вказану земельну ділянку, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і практики ЄСПЛ щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Так, предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Судом в судовому засіданні було встановлено, що вказане втручання є не законним, на підставі діючої нормативно-правової бази. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Поняття "суспільний інтерес" має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі "Трегубенко проти України"). Суд вважає, що у разі неправильного застосування законодавства при винесенні рішень про передачу земельної ділянки у власність, а також наявність інтересу держави щодо збереження та охорони водойм шляхом не виділення у приватну власність земель прибрежних захисних смуг та збереження їх у державній власності, складає, безумовно «суспільний інтерес», що може бути підставою для втручання у приватну власність. Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах. При цьому, за думкою суду, при розгляді вказаної справи може бути враховано також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі "Стретч проти Сполученого Королівства" та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року в справі "Рисовський проти України" щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу "належного урядування" при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном. Разом із тим, у пункті 71 рішення у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. З огляду на викладене принцип "належного урядування" не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з'ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу "належного урядування" оцінюється одночасно з додержанням принципу "пропорційності", при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення "справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини". Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб'єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з'ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позбавлення відповідача права власності на земельну ділянку, якої він вільно володів упродовж значного періоду часу (на теперішній час 5 років) без відповідної компенсації було б непропорційним втручанням у право власності відповідача, а тому захист «суспільного інтересу» шляхом визнання недійсним рішення Головного управління Держземагенства у Київській області, визнання недійним свідоцтва про право власності та витребування земельної ділянки на користь держави без відповідної компенсації, за думкою суду, є не можливим. Представником Київської обласної держаної адміністрації у судовому засіданні було зазначено, що про спірний наказ Головного управління Держземагенства у Київській області їм було відомо із самого початку, порушень при винесенні даного наказу не вбачалось та земельна ділянка вибувала зі згоди власника. Також, представник Київської обласної держаної адміністрації, у судовому засіданні зазначив, що у відповідності до ст. 33 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та на виконання доручення голови Київської обласної державної адміністрації від 19.08.2010 року № 88-1, ними постійно та систематично контролюється діяльність районних держаних адміністрації, щомісячно перевіряються прийняті ними розпорядження, в межах компетенції проводить систематичний моніторинг земель державної власності та отримують від голів районних державних адміністрацій копії розпоряджень щодо земельних питань. На виконання вказаних повноважень, Київською обласною держаною адміністрацією було опрацьовано розпорядження голови Вишгородської районної державної адміністрації від 07.06.2013р. № 215 «Про надання дозволу [PERSON] на проведення інвентаризації земельної ділянки на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області» та розпорядження голови Вишгородської районної державної від 26.06.2013р. № 294 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельної ділянки гр. [PERSON] на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області». Опрацюванням вказаних розпоряджень, було встановлено, що площа й розташування інвентаризаційної земельної ділянки повністю співпадають з площею й розташуванням ділянки яку отримано [PERSON]. Тобто, Київська обласна державна адміністрація, в силу наділених повноважень через спеціально створені уповноважені органи в галузі земельних відносин, що здійснюють контроль за використанням та охороною земель, були обізнані про виділення земельної ділянки [PERSON], не вбачали порушень при виділенні земельної ділянки, а тому право держави, як власника землі не підлягає судовому захисту. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 25 березня 2015 року, згідно якої, прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду. В свою чергу Київська обласна державна адміністрація не зверталась із клопотанням про поновлення строків позовної давності. Крім того, Київська обласна державна адміністрація взагалі не зверталась до прокуратури за захистом порушених прав. В обґрунтування поважності причин пропуску строку позовної давності прокурором в позові зазначено, що про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2017 році за результатами системного аналізу даних Публічної кадастрової карти України. Проте, як вже зазначалося вище, прокурором заявлено позов в інтересах іншої особи позивача, таким чином строк позовної давності має обраховуватися саме з часу коли Київська обласна державна адміністрація, дізналася або могла дізнатися про порушення своїх інтересів (в даному випадку - інтересів держави, що ним представляються). Таким чином, оскільки Київській обласній держаній адміністрації було відомо про передачу у власність [PERSON] земельної ділянки, та вони не вбачали порушень під час надання земельної ділянки у власність, а отже строк позовної давності слід рахувати з часу затвердження Головним управлінням Держземагенства у Київській області наказу про затвердження проекту землеустрою та надання [PERSON] земельної ділянки у власність, а саме з 16.07.2013 року. Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що звернення Першого заступника прокурора Київської області із вказаним позовом до суду є необґрунтованим, крім того, строк позовної давності для такого звернення сплинув. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed