Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

11 вересня 2015 року [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] «[PERSON], Інк» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги при звільненні, сплати 2/3 тарифної ставки за час простою не з вини працівника, компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову посилається на те, що він з 15 лютого 2013 року по 06 липня 2015 року перебував у трудових відносинах із [PERSON] «[PERSON], Інк». За наказом № 655-к від 26 червня 2015 року був звільнений з посади складальника покришок шостого розряду по п.1 ст.40 КЗпП України, в звязку зі скороченням штату працівників. В день звільнення йому видали трудову книжку і виписку з наказу про звільнення, однак остаточний розрахунок і виплату заробітної плати не зробили. Він неодноразово звертався до відповідача за виплатою заробітної плати, проте відповідач відмовляв, мотивуючи відсутністю коштів. На день звільнення відповідач нарахував йому заробітну плату за період з 01 квітня 2015 року по 30 червня 2015 року в сумі 3176,04 грн. З урахуванням положень чинного законодавства щодо виплати працівникові вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку при припиненні трудового договору на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України та виплаті грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки у разі звільнення йому підприємство повинно сплатити 3480,85 грн. На підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації, відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги складає 54,45 грн., яка теж підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до ст..117 КЗпП України, окрім прямої заборгованості, відповідач повинен сплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, що на день подачі позову складає 6105,00 грн. Крім того, відповідач починаючи з листопада 2013 року майже щомісячно відправляв позивача як і інших працівників, у відпустки без збереження заробітної плати, до роботи не допускав, оскільки при зупинці підприємства був відсутній технологічний процес у його підрозділах, навіть не допускав на територію підприємства, тобто систематично призупиняв роботу підприємства, створюючи на ньому простій. На звернення позивача щодо забезпечення любою роботою відповідач не реагував. З урахуванням вимог ст.113 КЗпП України, за час простою не з вини працівника відповідач повинен сплатити позивачу 7829,55 грн. Оскільки дана компенсаційна виплата передбачена законодавством і підлягає індексації в загальній сумі заробітної плати, вважає, що стягненню з відповідача підлягає, окрім заробітної плати за час простою не з вини працівника, також її індексація в сумі 2098,17 грн., а разом 7829,50 грн. + 2098,17 грн. = 9927,72 грн. Крім того, протиправною поведінкою відповідача йому заподіяна моральна шкода, яка виразилася в переживаннях, втраті нормальних життєвих звязків, що вимагало додаткових зусиль до організації його життя. Дії роботодавця щодо невиплати заробітної плати унеможливили забезпечення нормального існування його та членів його сімї, погіршення харчування, неспроможності купувати собі ліки, одяг та взуття, платити комунальні послуги, зумовили необхідність шукати додаткові джерела існування. Він знаходиться у пригніченому душевному стані, що відображається на його відносинах з близькими та друзями. Розмір завданої моральної шкоди оцінює в 15000 грн. З урахуванням викладеного, просив суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за квітень і травень 2015 року в розмірі 3176,04 грн., вихідну допомогу і компенсацію за невикористану відпустку при звільненні в сумі 3480,85 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати в звязку з порушенням строків її виплати в сумі 54,45 грн., середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 6105,00 грн., компенсацію за простій не з вини працівника з жовтня 2014 по липень 2015 року в розмірі 2/3 тарифної ставки 7829,55 грн. та її індексації в розмірі 2098,17 грн., моральну шкоду в сумі 15000 грн. В подальшому, заявою від 15.10.2015 року позивач збільшив позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку при звільненні, та просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 9279,60 грн. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги в повному обсязі, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не зявився, суду причини неявки не повідомив, повідомлявся належним чином, заяви про розгляд справи за відсутності представника підприємства та письмових заперечень на позов не надходило. Відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і запереченні сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлене наступне. Установлено, що позивач по справі з 15 лютого 2013 року перебував у трудових відносинах із відповідачем, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 17 ). Позивача було звільнено з підприємства 06 липня 2015 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату) відповідно до наказу №655 к від 26 червня 2015 року (а.с. 18). На момент звільнення існувала заборгованість із виплати заробітної плати у розмірі 6656,89 грн., з урахуванням вихідної допомоги при звільненні та компенсації за невикористану відпустку, що підтверджується довідкою [PERSON] «[PERSON], Інк». На підставі судового наказу від 26.10.2015 року у справі № 200/22673/15-ц, виданого Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська, з [PERSON] «[PERSON], Інк» стягнуто на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у сумі 6656,89 грн. Крім того, позивачем надано в судовому засіданні поточну виписку за контрактом, з якої вбачається, що 20.11.2015 року кошти в сумі 6656,89 грн. відповідачем були перераховані [PERSON] З огляду на зазначене, суд вважає, що у позовних вимогах в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за квітень та травень 2015 року в сумі 3176,04 грн. та стягнення вихідної допомоги і компенсації за невикористану відпустку при звільненні в сумі 3480,85 грн. (разом 3176,04 грн. + 3480,85 грн. = 6656,89 грн.) слід відмовити, оскільки вказані кошти вже були виплачені відповідачем. Стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд прийшов до наступного висновку. Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 Закону України «Про оплату праці», входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Згідно вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 117 цього Кодексу встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. \~Такі ж положення були викладені і у Правових позиціях Постанов Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-39 цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60 цс11. З матеріалів справи вбачається, що фактичний розрахунок проведено відповідачем 20 листопада 2015 року. Розрахунок з дати звільнення 06.07.2015 по 20.11.2015. Середньоденний заробіток за розрахунками позивача складає 122,10 грн. Відповідач не надав інформації про середньоденний заробіток, в звязку з чим суд виходить з розрахунків, зроблених позивачем. Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 липня 2015 року по день проведення розрахунку, а саме до 20 листопада 2015 року складає: 122 грн. 10 коп. Х 97 робочих днів = 11\~843 грн. 70 коп. Стосовно стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати в звязку з порушенням строків її виплати в сумі 54,45 грн., суд прийшов до наступного висновку. Згідно 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Згідно Правової позиції Верховного Суду України, висловленої у справі № 6-43цс14, відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Згідно вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року. Компенсації підлягає, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) разом із сумою індексації. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Позивач надає у позовній заяві розрахунок суми компенсації втрати частини заробітної плати, яку відповідач зобовязаний сплатити на його користь за час затримки заробітної плати, та яка склала 54,45 грн. (а.с. 11). Суд погоджується з наданими позивачем розрахунками, оскільки відповідач жодних доказів на його спростування не надав. Стосовно стягнення з відповідача компенсацію за простій не з вини працівника з жовтня 2014 по липень 2015 року в розмірі 2/3 тарифної ставки - 7829,55 грн. та її індексації в розмірі 2098,17 грн., суд прийшов до наступного висновку. Згідно із ч. 1ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). На день звільнення роботодавець не виплатив позивачу заробітну плату за час простою не з вини працівника за період з жовтня 2014 року по 06 липня 2015 року (а.с. 13). Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком заробітної плати за час простою та приймає до уваги, що будь-яких заперечень щодо часу простою, розміру заробітної плати, графіку робочого часу, вказаних позивачем, відповідач не надав. В звязку з чим суд вважає обґрунтованим розмір заробітної плати за час простою 7829,55 грн. та суму індексації заробітної плати за час простою не з вини працівника 2098,17 грн. (а.с. 13,14). Що стосується вимог про стягнення з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди на загальну суму 15\~000,00 грн., суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Законом України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" від 24 грудня 1999 р. ст. 173-1 виключено, а КЗпП доповнено новою ст. 237-1, яка закріплює загальний обов'язок власника відшкодувати моральну шкоду працівнику в трудових відносинах. Згідно із зазначеною статтею, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України своєю постановою від 25 травня 2001 р. № 5 вніс зміни і доповнення до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Викладено пункт 13 в новій редакції: "Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок з відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, Пленум Верховного Суду роз'яснив і конкретизував, які саме порушення прав працівників у сфері трудових відносин можуть слугувати підставою для позову про відшкодування моральної шкоди і як розуміти зміст моральної шкоди. Згідно зі ст.23 ЦК України та п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами) «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків ж оточуючими людьми, настанні інших негативних наслідків. В звязку з несплатою відповідачем позивачеві усіх належних йому при звільненні виплат у [PERSON] була відсутня можливість для повноцінного існування, що призвело до моральних страждань, він був змушений докладати зусиль для організації свого життя, а тому враховуючи характер та обсяг страждань, які зазначив позивач, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність визначити розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 2000,00 грн., яке підлягає стягненню з відповідача [PERSON] «[PERSON], Інк» на користь позивача. Згідно ст. 367 ЦПК України стягнення заробітної плати позивачу з відповідача за один місяць підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: partial