Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-30 00:00:00

20 липня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Виробниче обєднання Словянський завод високовольтних ізоляторів», про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обґрунтувавши свої вимоги тим, що з 18.11.2013 року по 02.06.2015 року він перебував в трудових відносинах з відповідачем. 02.06.2015 року його було звільнено з підприємства за власним бажанням наказом №197 від 02.06.2015р. У порушення вимог ст.116 КЗпП України при звільненні з ним не було проведено остаточного розрахунку, в звязку з чим позивач просить стягнути на свою користь заборгованість з заробітної плати та середній заробіток з 02.06.2015 року по день винесення судом рішення по справі. В уточненій позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача лише середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 червня 2015 року по 22 липня 2015 року в розмірі 4752 грн. В судовому засіданні позивач, [PERSON],змінив заявлені позовні вимоги, зазначив, що заборгованість з заробітної плати йому була виплачена 22 липня 2015 року, тому просить стягнути середній заробіток за 36 робочих днів затримку розрахунку за період з 02 червня по 22 липня 2015 року в розмірі 4752 грн., Середньоденну зарплату в розмірі 132 грн розрахував, виходячи із сумарного заробітку за І квартал 2015 року, відомості про який отримав в податковій інспекції, поділеного на 3 місяці /8349 грн.:3=2783 грн./, та на кількість робочих днів за місяць /2783 грн.:21=132 грн./ Представник відповідача, [PERSON], в судовому засіданні частково визнав позовні вимоги позивача, надав довідку про заробітну плату позивача за березень та квітень 2015 року, оскільки в травні 2015 року позивач заробітну плату не отримував, та розрахував середньоденну заробітну плату шляхом ділення заробітної плати за березень та квітень 2015 року на кількість календарних днів у розрахунковому періоді /3174,57 грн.:61 день=52,04 грн./. Окрім того, зазначив, що за період з 03.06.2015 року по 21.07.2015 року кількість робочих днів за таким графіком, який був у позивача, становила - 15 днів. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і сторони проти цього не заперечують, що позивач з 18.11.2013 року працював у ТОВ «ВО СЗВІ», про що було складено наказ № 535 від 18.11.2013 року, відомості про який внесені до трудової книжки позивача. Згідно копії трудової книжки [PERSON] працював у ТОВ «ВО СЗВІ» по 02.06.2015 року і був звільнений з займаної посади згідно ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, наказ № 197 від 02.06.2015 року . Згідно ч. 7 ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівникам заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до\~ст. 116 ч. 1 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Однак, фактичне розрахування з позивачем було здійснено 22 липня 2015 року, що углядається з банківського розрахунку, і сторони підтвердили в судовому засіданні. Таким чином відповідач порушив право позивача на своєчасне отримання заробітної плати. Згідно до ч. 1\~ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, у відповідності із п.п. 20, 21\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями) (далі по тексту Порядок). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Судом встановлено, що [PERSON] звільнений з роботи 02 червня 2015 року. День звільнення позивача, відповідно до положень п.2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, є останнім днем його роботи. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чиним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідачем було надано довідку про середню заробітну плату [PERSON], за якою розраховано середньоденну заробітну плату шляхом ділення заробітної плати за березень та квітень 2015 року / оскільки у травні 2015 року позивач не працював/ , що враховується для розрахунку середньої заробітної плати / 1774,21+1400,36/, при наявності робочих днів 42 / 21+21/, на кількість календарних днів у розрахунковому періоді /3174,57 грн.:61 день = 52,04 грн/. Суд не погоджується з наданою довідкою, оскільки для розрахунку середньої заробітної плати працівника для обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно враховувати кількість робочих днів у розрахунковому періоді. Таким чином середньоденна заробітна плата позивача складає 75,58 грн. /3174,57 грн.:42 дня = 75,58 грн./ Розрахунок середньоденної заробітної плати позивача на підставі відомостей податкової інспекції про заробітну плату за І квартал 2015 року суд не приймає до уваги, оскільки Порядком чітко визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Таким чином, оскільки позивач не отримував заробітну плату за травень 2015 року, суд розраховує середньоденну заробітну плату на підставі відомостей про заробітну плату за березень та квітень 2015 року. Заперечення відповідача з приводу того, що графік роботи на такій посаді, яку до звільнення обіймав позивач, за період з 03.06.2015 року по 21.07.2015 року складає лише 15 робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком, не ґрунтуються на вимогах закону. Так, наказом №268-к від 29.05.2015 року «Про зміну режиму роботи» в звязку з економічними складнощами на підприємстві та відповідно до п.6.23 Колективного договору, яким передбачено, що адміністрація підприємства може у відповідності зі ст.56 КЗоТ України встановити режим неповного робочого часу, встановлено неповний режим роботи в червні 2015 року, зокрема, і [PERSON] с наданням додаткових вихідних днів з 2 по 5, з 8 по 12 ,з 15 по 19, з 22 по 26,30 червня, тобто робочі дні взагалі відсутні. У відповідності до вимог ст.56 КЗоТ України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Проте, в порушення вимог закону, з вищевказаним наказом позивача ознайомлено не було, та його згоди про зміну режиму роботи не отримано. В той же час, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановлено, що суд на підставі\~ст. 117 КЗпП\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Виключень з цього правила чинним законодавством не встановлено. Отже, період, який має бути оплачений позивачеві за середнім заробітком становить з 03.06.2015 року по 21.07.2015 року та з урахуванням пятиденної робочої неділі з двома вихідними днями складає 34 робочі дні./ за червень- 19 робочих днів , за липень -15 /. Тобто за період затримки розрахунку при звільненні, відповідно до приписів\~ст. 117 КЗпП України\~відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток в розмірі 75,58 грн. х 34 дн. = 2 569 грн. 72 коп. Окрім того, позивачем було заявлено вимогу про відшкодування йому витрат на правову допомогу в розмірі 400 грн. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно п.п. 47, 48 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем не надано суду жодних документів та розрахунків щодо понесених витрат на правову допомогу, що позбавляє суд можливості розрахувати відповідно до вимог Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" граничний розмір витрат на правову допомогу, в звязку з чим суд відмовляє в задоволенні вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу. Частиною 1\~ст.4 Закону України «Про судовий збір»\~передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно ч.2\~ст.4 Закону України «Про судовий збір»\~за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає один відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Пунктом 1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про\~\~судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі\~\~-\~\~за\~\~подання\~\~позовів про стягнення заробітної плати та\~\~поновлення на роботі. Виходячи з цього, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, а саме судовий збір в сумі 487,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial