Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

10 серпня 2016 року до суду звернулася [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах свого підопічного, малолітнього [PERSON] до Лиманської міської ради Донецької області про визнання права власності на 1/16 частину за кожним квартири розташованої: [ADDRESS], яка залишилася після померлої [INFO] року [PERSON], та належить [PERSON], який помер [INFO] року, обґрунтувавши свої вимоги наступним. На підставі свідоцтва про право власності, виданого Краснолиманською міською радою 13 листопада 2006 року, квартира [ADDRESS] (колишній Красний Лиман) належала на правах спільної часткової власності в рівних по ? частках: позивачу [PERSON], її чоловіку [PERSON] та дочкам [PERSON] і [PERSON] [INFO] року помер [PERSON] Після його смерті позивач [PERSON] прийняла та оформила спадщину на 1/8 частину. Дочка померлого [PERSON] спадщину не прийняла. В свою чергу дочка [PERSON] спадщину прийняла але спадкових прав не оформила та [INFO] року померла. Після смерті [PERSON] спадщину, яка складається з 1/8 частини спірної квартири прийняли [PERSON] та малолітній син спадкодавці - [PERSON], [INFO]. При зверненні до державного нотаріуса Краснолиманської державної нотаріальної контори Донецької області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки відсутні правовстановлюючи документи на спадкове майно на ім'я спадкодавця. В судовому засіданні позивач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах свого підопічного, малолітнього [PERSON] підтримала позовні вимоги, навела доводи аналогічні викладеним в позовній заяві, просила їх задовольнити. В засідання суду відповідач Лиманська міська рада Донецької області, яка про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с 75), представника не направила, надала суду заяву, в якій просить справу розглянути без участі представника (а.с 78). [PERSON] - представник третьої особи [PERSON], яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності (а.с 29), проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм спадкові правовідносини. Судом встановлено, що 30 квітня 1971 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], після укладення шлюбу [PERSON] було присвоєне прізвище «[PERSON]» (а.с. 35). [PERSON], [INFO], та [PERSON] доводяться їм дочками (а.с. 32, 33). Свідоцтвом про право власності, виданим 13 листопада 2006 року, на підставі розпорядження Краснолиманського міського голови від 13 листопада 2006 року №422 (а.с. 22), Краснолиманська міська рада засвідчила, що квартира [ADDRESS] дійсно належить на правах спільної часткової власності [PERSON] та членам родини [PERSON], [PERSON] [PERSON] - в рівних частках. Загальна площа становить 52,7 кв.м (а.с 21). Право власності було зареєстроване в БТІ 03.01.2007, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с 22 оборот). [INFO] року в місті Лиман (колишній Красний Лиман) помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с 36). 23 лютого 2005 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], після укладення шлюбу [PERSON] було залишено дошлюбне прізвище (а.с 34). В шлюбі, [INFO] року, у них народилась дитина: син [PERSON] (а.с 33а). [INFO] року в місті Москва померла [PERSON] Заочним рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 01 квітня 2016 року [PERSON] був позбавлений батьківських прав щодо його малолітньої дитини - сина [PERSON] (а.с. 17-20). Рішенням виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області від 18 травня 2016 року №186 малолітньому [PERSON], [INFO] наданий статус дитини позбавленої батьківського піклування; рішенням зазначеного органу від 18.05.2016 року №188 над [PERSON] встановлена опіка, опікуном призначено бабусю - [PERSON] позивача по справі (а.с 15, 16). 21 червня 2016 року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори [PERSON] і [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] по ? частки кожному (а.с 25 оборот). 21 червня 2016 року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку від ? частки квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спадкового майна, спадкоємцю [PERSON] не видано (а.с 27). Постановою державного нотаріуса Краснолиманської державної нотаріальної контори від 21.06.2016 відмовлено [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах свого підопічного, малолітнього [PERSON], у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/8 частку квартири що належить [PERSON] з тих підстав, що спадкоємиця [PERSON] після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, спадщину прийняла, але не оформила спадкових справ (а.с. 70). Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкритя спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1298 ЦК, частина десята статті 67 Закону України «Про нотаріат»), тобто по цій справі свідоцтво про право на спадщину позивач мала отримати після 01 грудня 2014 року. Згідно частини першої статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Відповідно до п. 4.9. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Мінюсту України від 22.02.2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Суд вважає, що спадкоємець [PERSON], яка проживала на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем [PERSON], заяв про відмову від її прийняття не подавала, а тому відповідного до положень ч. 2 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, разом з позивачем [PERSON] Інші спадкоємці, які прийняли спадщину, відсутні. До [PERSON], після смерті [PERSON] перейшло право власності на 1/8 частину спірної квартири [ADDRESS], яке вона не оформила у встановленому законом порядку. Після смерті [PERSON] до спадкоємців [PERSON] та [PERSON] також перейшло право на відповідну частку спадкового майна, яке залишилося після померлої [INFO] року [PERSON] та належало [PERSON], який помер [INFO] року. Тобто, матеріалами справи доведено, що починаючи з 15 травня 2016 року і до теперішнього часу, позивач, діючи в своїх інтересах та інтересах свого підопічного, малолітнього [PERSON], з незалежних від неї причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину та розпорядитися спадковим майном на власний розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України, частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000?I) (п. 40). У справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» Європейський Суду зазначив: «Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (серед рішення у справі "Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії" [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року) (п. 1);…. перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58,ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (також рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98) (п. 3)». На теперішній час законні підстави для втручання органу влади у мирне володіння майном, а саме, для припинення (обмеження) можливості [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах свого підопічного, малолітнього [PERSON] користуватися та розпоряджатися 1/8 частиною квартири, що входить до спадкового майна та належить їм в порядку спадкування, відсутні. Проте в порушення статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу Конвенції право власності позивача на спадкове майно порушено, з незалежних від них причин вони не можуть отримати свідоцтво про право на спадщину. Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, є зокрема, визнання права. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. За таких обставин суд доходить до висновку про те, що на теперішній час дійсно існують перешкоди для оформлення позивачем спадкових прав у нотаріальному порядку і за таких обставин визнання права власності на майно в порядку спадкування є компетенцією суду, а тому позовні вимоги про визнання права на спадкове майно є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved