Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

13 вересня 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у виїзді неповнолітньої дитини за межі України без згоди батька, згодом позивачка уточнила свої позовні вимоги та в остаточної редакції просила дозволити органам ВГІРФО ГУСВД України в Донецькій області без згоди батька [PERSON] оформити документи для виїзду неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , за межі України; дозволити виїзд неповнолітньої [PERSON] , [INFO] за кордон в період літніх канікул дитини (травень-серпень) для оздоровлення та лікування в АР Крим, в той же період для обстеження і лікування в клініці Nicker (Франція) без згоди та супроводу батька - [PERSON] ; допустити негайне виконання рішення суду в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд за межі України. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач вказувала, що з 11 листопада 2014 року по 15 червня 2016 року перебувала у шлюбі із відповідачем. Від шлюбу у них народилася дитина [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу проживає разом із нею. 08.06.2018 року за рішення суду із відповідача на її користь на утримання доньки були стягнути аліменти. З огляду на обставину, що у доньки виявили серьозне захворювання епілепсія, їй потрібні консультації, лікування і відпочинок, в тому числі за межами України. Відповідач тривалий час не проживає з сім`єю, дитиною не цікавиться, будь-якої матеріальної допомоги не надавав і зв`язок з колишньою сім`єю не підтримає, але коли вона в літку 2019 року хотіла оздоровити дитину в Криму, відповідач був категорично проти та не надав свого дозволу на виїзд дитини за межі України. Посилаючись на вимоги ст.ст.150,155, 180 СК України просила задовольнити позовні вимоги. 04.11.2019 року відповідачем [PERSON] наданий відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог, за наступних підстав.Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач вказувала на виявлений у їх спільної доньки діагноз - епілепсія, який потребує консультації, лікування і відпочинок, в тому числі за межами України, однак, окрім одного запису в медичній картці, без будь-яких печаток лікаря, ніяких офіційних довідок про взяття дитини на облік за таким захворюванням або висновків медичних обстежень чи лікарняних комісій, завірених печатками медичних закладів, не надала. Він дійсно відмовив позивачці влітку 2019 року про надання дозволу на виїзд дитини до АР Крим, оскільки дана територія не підконтрольна Українській владі, напроти на території України є богато курортів та медично-оздоровчих закладів де може оздоровитися дитина. Зазначав, що справно сплачує аліменти на утримання дитини, розмір яких встановлений рішеннями суду, заборгованості не має. Окрім аліментів систематично надав гроші позивачці на різні дрібні витрати. На сьогодні позивачка всіляко перешкоджає його спілкуванню з дитиною, зустрічі з останньою відбуваються випадково на вулиці, на його дзвінки та відвідування дитини на дому, позивачка йому відмовляє. Зазначав, що позивачка казала йому, що планує покинути територію України та виїхати до Криму на постійне місце мешкання або за кордон для укладання шлюбу з іноземцем. Вказував, що позивачка на підтвердження мети поїздки дитини за кордон не надала ні яких письмових доказів, які підтверджуватимуть дійсність намірів такої поїздки, а також, що вона буде в інтересах дитини, не надано ніяких рекомендацій від лікарів, що дитина дійсно потребує лікування за кордоном, не визначений термін такої поїздки, що фактично позбавляє його як батько можливості брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 07жовтня 2019 року відкрите провадження у справі та призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 25 листопада 2019 року закрите підготовче провадження та справа призначена до розгляду в загальному позовному провадженні. 25 листопада 2019 року представником Управління «Служби у справах дітей» Маріупольської міської ради, [PERSON] , яка діє на підставі довіреності надана заява про розгляд справи за відсутністю представника третьої особи, із врахуванням прав та інтересів малолітньої дитини. 26 грудня 2019 року представником Управління «Служби у справах дітей» Маріупольської міської ради, [PERSON] , яка діє на підставі довіреності наданий висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, щодо недоцільності надання дозволу на виїзд з території України [PERSON] , [INFO] , без письмового дозволу її батька, [PERSON] , оскільки не конкретизовано країну її перебування, клініку лікування та термін перебування дитини за кордоном, з метою лікування та оздоровлення. 24 січня 2020 року позивачкою [PERSON] подана уточненна позовна заява до [PERSON] , третя особа Управління «Служби у справах дітей» Маріупольської міської ради про усунення перешкод у виїзді неповнолітньої дитини за межі України без згоди батько. 04 березня 2020 року представником Управління «Служби у справах дітей» Маріупольської міської ради, [PERSON]., яка діє на підставі довіреності надана заява про розгляд справи за її відсутністю. Щодо уточнених позовних вимог зазначала, що заперечує про надання дозволу позивачці на виїзд неповнолітньої [PERSON] , [INFO] до АР Крим, оскільки дана територія тимчасово окупована. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, дитина буде позбавлена юридичного захисту з боку держави, що відповідно суперечить інтересам дитини. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник адвокат Бодягін І.Б. підтримали позовні вимоги в уточненій редакції, просили їх задовольнити. Окрім того, позивачка вказувала, що їх із відповідачем спільна дитина постійно хворіє, перебуває на обліку у невропатолога та отоларінголога, потребує домашнього догляду, окрім того, за консультаційним висновком спеціаліста їй ще виставлен діагноз епілепсія та рекомендовано санаторно-курортное лечение за межами України. Вона має намір, щоб доньку оглянули лікарі у клініці Nicker (Франція). Вказувала, що офіційний запит до клиники не робила, вважає, що вони із донькою будуть на час огляду лікарів проживати у клиниці, лікування може оплатити її батько, який візьме кредит у банку. Окрім того, вона хотіла спочатку поїхати у АР Крим до родичів для оздоровлення дитини, а потім у Францію, тому в позові зазначала літній період з травня по серпень. Відповідач [PERSON] просив в задоволенні позову відмовити, оскільки АР Крим є окупованою територією, де Україна не зможе забезпечити захист його дитини, щодо поїздки у Францію вказував, що позивачка не підтвердила мету поїздки, не зазначила конкретний період, не підтвердила фінансове забезпечення даної поїздки, не надала висновок лікарів України, що вони не можуть надати лікування його донці саме в клініках України, не зазначила де саме разом із донькою буде проживати у Франції. Представник третьої особи Управління «Служби у справах дітей» Маріупольської міської ради Мамаєва С.В. будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи у судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи за відсутністю представника, проти задоволення позову заперечувала з підстав наведених у висновку та заяві. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, сторони з 11 листопада 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.8). 15 червня 2018 року за рішенням Орджоінікдзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області шлюбміж сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище [PERSON] змінено із « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.9). З повідомлення відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб департаменту адміністративних послуг від 04.02.2019 року № 04-147-0099 позивач [PERSON] , [INFO] зареєстрована разом з дитиною [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Як вбачається із довідки Дошкільного навчального закладу № 160 від 18.03.2019 року за № 53, [PERSON] , [INFO] відвідує заклад дошкільної освіти № 160 з травня 2017 року по теперішній час (а.с.11). За рішенням суду від 13.11.2015 року відповідач [PERSON] є платником аліментів на користь доньки [PERSON] , [INFO] (а.с.14, 34-35,36-37). Відповідно до листа Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції за № 16648 від 19.11.2019 року, відповідач по справі заборгованості зі сплати аліментів на 11.11.2019 року за виконавчим документом № 265/2892/18, не має (а.с.130). За змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Верховна Рада України 14 липня 2016 року внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. До вказаної норми маються діючі підзаконні нормативні акти, якими, серед іншого, врегульовано порядок виїзду неповнолітніх дітей за межі України. Зокрема, такими підзаконними нормативно-правовими актами є Правила перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27січня 1995 року № 57. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4). Відповідно до п.1 п.4 даних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 червня 2017 року ( справа № 783/14/15-ц) зазначено, що у разі відсутності згоди одного з батьків, питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом другого з батьків зі з`ясуванням питання про країну виїзду, строки та мету виїзду. Надання дозволу на виїзд малолітніх дітей до невизначених країн та без визначення його початку й закінчення не відповідає вимогам матеріально-правових норм, якими унормовані такі правовідносини. Також, Вищий спеціалізований суд України, ухваливши рішення у справі № 6-33303ск15 від 16 березня 2016 року, дійшов висновку, що дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо (тобто на кожний виїзд), при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном. Таким чином, виходячи з положень Сімейного Кодексу України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. При цьому, суд не бере до уваги раніше визначену правову позицію щодо порушення прав іншого з батьків наданням дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без його згоди та супроводу з огляду на те, що від цієї позиції відступив Касаційний цивільний суд. Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (№ 6- 15цс17), оскільки, ухвалюючи рішення в указаній категорії справ, суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам. Вказане випливає з рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейського суду з прав людини, у якому ним наголошено (далі - ЄСПЛ), що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Між тим, Велика Палата Верховного Суду вважає, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення ( справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року). А також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина. Вказана позиція підтримана подальшими рішення ВС. Так, касаційним судом наголошувалось на тому, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (постанова від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17). Звертаючись до суду з позовом позивач просила дозволити виїзд неповнолітньої доньки за кордон в будь-яку країну світу без згоди та супроводу батька до досягнення дитиною повноліття, дозволити органам ВГІРФО ГУСВД України в Донецькій області без згоди батька оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітньої за межі України (а.с.2-3).В ході розгляду справи уточнювала позовні вимоги та просила надати дозвіл на виїзд неповнолітньої доньки за кордон в період літніх канікул дитини (травень-серпень) для оздоровлення та лікування в АР Крим, в той же період для обстеження і лікування в клініці Nicker (Франція) без згоди та супроводу батька та надати дозвіл ВГІРФО ГУСВД України в Донецькій області без згоди батька оформити документи для виїзду неповнолітньої за межі України (а.с.148-149). На підтвердження заявлених позовних вимог позивачка посилалася на перебування її неповнолітньої доньки в лікувальних закладах міста з приводу захворювання органів дихання, епілепсії і на диспансерному обліку по хронічному тонзиліту, обстеження дитини з питань алергії і епілепсії в лікувальних установах міста Київа (а.с.60-81; 97-98), а також на виписку із історії хвороби дитини, в якій рекомендовано санаторно-курортне лікування, як в Україні, так і странах з морським кліматом за межами України, на сторінку мережі Інтернет, на якій зазначена назва клініки у Франції Nickerз посиланням на лікуванні дитячої неврології (а.с.116), на ті обставини, що її батько, як працівник комбінату «Азовсталь» може отримати кредит, що свідчить про фінансове забезпечення поїздки її та неповнолітньої доньки. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зазначає, що розглядом справи, позивачка не надала суду жодного документа, які б свідчили проте, що наявне запрошення позивачки та її доньки до клініки Nicker (Франція) для її обстеження із зазначенням наявних захворювань, період такого обстеження, наявність фінансового забезпечення на період даного обстеження у клініці, наявність місця проживання на період обстеження, тобто позивачем не вказано дійсну мету та намір на тимчасовий виїзд дитини за кордон, не надано жодного доказу, які б підтверджували необхідність такого виїзду та не визначений конкретний час перебування дитини за кордоном, що є обов`язковим. Посилання позивачки на консультаційний висновок спеціаліста не є таким доказом, який би беззаперечно свідчив, що неповнолітня дитина потребує такого обстеження за межами України на невизначений строк. Крім того, позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер та здійснюється в його інтересах: зокрема, не надано достовірних відомостей про конкретне місце проживання дитини за кордоном впродовж запланованого виїзду, про можливість забезпечення матеріальних та побутових потреб дитини в цей період, а також підтвердження забезпечення дитини проїзними квитками для повернення на Україну. Позивач не довела у суді, що її прагнення виїхати за межі України обґрунтовані саме інтересами дитини, при цьому, відсутні гарантії того, що у випадку транскордонного переміщення дитини вона повернеться до України, та той із батьків, який проживає окремо, зможе встановлювати контакт з дитиною на регулярній основі. Окрім того, із висновку органу опіки та піклування вбачається, що діючи в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , комісія розглянувши матеріали справи та заслухавши думку членів комісії дійшла висновку щодо недоцільності надання дозволу на виїзд з території України [PERSON] без письмового дозволу її батько, [PERSON] , оскільки не конкретизовано країну її перебування, клініку лікування та термін перебування дитини за кордоном, з метою лікування та оздоровлення (а.с.144-145) Щодо надання дозволу на виїзд дитини до АР Крим, представник органу опіки та піклування зазначав, що дана територія є тимчасово окупованою і дитина на даній території позбавлена юридичного захисту з боку держави, отже, перебування дитини на тимчасово окупованій території суперечить інтересам дитини. Також суд зазначає, що АР Крим є тимчасово окупованою територією України і виїзд дитини на окуповану територію не може гарантувати безпеку дитині, яка не перебуває під захистом держави, та в даному випадку дозвіл на її виїзд призведе до порушення ст.3 Конвенції про права дітей, в якій зазначено, що держава гарантує дитині захист та піклування. Проаналізувавши вище викладене, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог, оскільки надання дозволу на багаторазовий виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретної держави, часу, періоду, мети та місця перебування суперечить положенням чинного законодавства, а тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed