Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.03.2013 по 31.03.2021 в сумі 47857,72 грн. В обґрунтування позову зазначив, що відповідачу у зазначений період надавались комунальні послуги, однак боржник не виконав належним чином свої зобов`язання по оплаті наданих послуг, в зв`язку з чим Концерн «МТМ» просить стягнути заборгованість в судовому порядку. Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, наполягає на задоволенні позову. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив суд застосувати строк позовної давності. Також зазначив, що з 19 березня 2021 року не є власником майна - квартири, а тому з цієї дати обов`язок утримання майна несе новий власник. Позивачем надані письмові пояснення на відзив, де зазначається, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З розрахунку заборгованості відповідачем були виконані часткові оплати заборгованості, остання оплата була виконана у серпні 2017 р. на суму 435,67 грн., що свідчить про визнання відповідачем свого боргу взагалі та переривання позовної давності, а тому строк позовної давності спливає у серпні 2020 року. Однак, враховуючи положення закону про те, що строки позовної давності продовжуються на строк дії карантину, просить позов задовольнити в повному обсязі. Враховуючи викладене, суд на підставі ч.3 ст.211, ч.3 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) судовий розгляд здійснює за відсутності сторін, на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, а також вивчивши поданий відповідачем відзив, і пояснення надані позивачем, всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, дав оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясування обставин справи, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81, 83 ЦПК, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що позивач Концерн «Міські теплові мережі» зареєстрований у Єдиному державному реєстрі підприємств, установ, організацій і є виробником теплової енергії, яка, в тому числі, надається населенню для побутових потреб. Відповідач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] з 2008 по 19.03.2021 року відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і є споживачем послуг, які надаються позивачем. Факт надання відповідачу послуг підтверджується відкритим особовим рахунком № [NUMBER] , відповідно до якого Концерном «МТМ» надавалися послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води до вищезазначеної квартири. Розрахунком суми заборгованості за послуги з теплопостачання встановлено, що відповідач за період з 01.03.2013 по 31.03.2021 року має заборгованість в сумі 47857,72 гривень. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії і гарячої води, які регулюються Законами України «Про теплопостачання» і «Про житлово-комунальні послуги», Цивільного Кодексу України (далі ЦК), а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року (далі Правила). Відповідно до ст. 509 ЦК, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Стаття 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відповідно до ст.ст.7,8 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів, а споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", якою передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Згідно із ст.ст.322 ЦК власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 3 статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно з п.п.18,20 Правил, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Згідно із ст.526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст.610,611 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом. Власник квартири зобов`язаний нести витрати з її утримання, у тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг (Постанова КЦС ВС від 02 квітня 2020 року у справі № 757/29813/17-ц). Отже, вищенаведене свідчить про те, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження факту надання послуг та наявності заборгованості, і вказані обставини відповідачем не спростовані. В свою чергу відповідачем заявлено про застосування наслідків пропуску строків позовної давності до заявлених позовних вимог. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Оплата за послуги повинна вноситись щомісячно, за надані послуги за минулий місяць. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України). Початок позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з ч. 2 ст.267ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. З наданого позивачем розрахунку заборгованості випливає, що відповідач здійснював оплату за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання з перевищенням суми за оплатою за поточною заборгованістю за місяць або за відсутності поточної заборгованості, а саме: у вересні 2013 року - 349,58 грн., у квітні 2014 року - 100 грн., травні 2014 року - 300 грн., у липні 2014 року - 150 грн., у серпні 2014 року - 250 грн., у жовтні 2014 року - 250 грн., у грудні 2014 року - 850 грн., у березні 2015 року - 1200 грн., у квітні 2015 року - 300 грн., у червні 2015 року- 275 грн., у грудні 2015 року - 900 грн, у квітні 2016 року - 1500 грн, у травні 2016 року - 1001,68 грн, у червні 2016 року - 200 грн, у вересні 2016 року - 400 грн, у травні 2017 року - 118,95 грн і 921,99 грн, у серпні 2017 року - 435,67 грн, що свідчить про визнання відповідачем свого боргу та переривання позовної давності за щомісячними платежами на підставі ст.ст.256,257,261,264 ЦК України. Відповідно до пункту 5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням короновірусної хвороби СОVID-19» від 30.03.2020 №540-IX, який набрав чинності 02.04.2020 року, Розділ «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено пункт 12: 12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно із постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SАRS-СоV-2» в Україні встановлено карантин з 12 березня 2020 року, який діє по теперішній час, а тому позовна давність на території України подовжується на строк дії карантину. Як випливає з розрахунку заборгованості, відповідач останнього разу здійснив часткові оплати за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання: у травні 2017 року - 118,95 грн і 921,99 грн, та у серпні 2017 року - 435,67 грн, що свідчить про визнання відповідачем боргу, переривання строку позовної давності за минулі щомісячні платежі і про початок перебігу позовної давності заново. З огляду на те, що строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання спливає у травні і серпні 2020 року, проте в силу п.12 Прикінцевих та перехідні положення Цивільного кодексу України з березня 2020 року позовна давність продовжується на строк дії карантину, тобто діє по теперішній час, а тому заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності слід залишити без задоволення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем доведено факт надання послуг відповідачу і наявності заборгованості, однак позов підлягає частковому задоволенню. Заслуговують на увагу заперечення відповідача про відсутність його обов`язку утримувати майно після 19 березня 2021 року. Як зазначалось судом відповідач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] з 2008 по 19.03.2021 року відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка надана позивачем. Реєстрація права власності на нерухоме майно погашено 19.03.2021. на підставі договору купівлі-продажу №661 від 19.03.2021, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьової Д.В. Новим власником квартири є [PERSON] . У разі відчуження нерухомого майна новий власник набуває усіх обов`язків щодо утримання цього майна. Відомостей про те, що [PERSON] , після відчуження власності проживає (зареєстрований) по зазначеній адресі, а також є споживачем наданих послуг справа не містить, а тому суд відмовляє у задоволенні позову про стягнення заборгованості за комунальні послуги після 19 березня 2021. З огляду на те, що заборгованість за березень 2021 становила 1191,74 грн за опалення і 379,01 грн за централізоване ГВП, а всього 1570,75 грн, з відповідача підлягає стягненню заборгованість з 01 березня по 18 березня 2021 року включно в сумі 912,05 грн (1570,75/31х18). Таким чином, загальний розмір заборгованості за період з 01.03.2013 року по 18.03.2021 року становить 47199,02 грн. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» є обґрунтованими, такими, що відповідають переліченим нормам закону, доведеними вищевказаними належними та допустимими доказами. Суд, виходячи із встановлених обставин справи та враховуючи часткове визнання позову відповідачем, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Згідно частини першої статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача підлягає стягненню витрати на сплату судового збору в сумі 2238,76 грн (2270 грн х 47199,02 грн/47857,72 грн).

Outcome: partial