Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про визнання права власності на квартир, посилаючись на наступне. Їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу від 04.07.2001 року належить квартира [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі - продажу був укладений на Придніпровській товарній біржі. На підставі ст.15 Закону України від 10.12.1991 року «Про товарну біржу», укладений договір купівлі - продажу не підлягає нотаріальному посвідченню. Квартира розташована на четвертому поверсі п`ятиповерхового будинку, складається з трьох кімнат, житловою площею 41,7 кв.м; загальною площею 67,3 кв.м. Своє право на зазначену квартиру вона зареєструвала в Нікопольському МБТІ 09 липня 2001 року за реєстровим № 8090-5, як того вимагало чинне законодавство. Видане відповідне реєстраційне посвідчення. Вона постійно проживає в належній їй квартирі, вчиняє оплату комунальних платежів за користування природним газом, водою та каналізацією, світлом, вивіз сміття. На її ім`я відкриті усі особисті рахунки, між нею та обслуговуючими організаціями укладені договори на постачання газу, води, електроенергії тощо. На підставі правовстановлюючих документів на квартиру, у червні 2001 року був виготовлений Нікопольським міжміським бюро технічної інвентаризації та виданий технічний паспорт на належне їй майно. Вона є людиною похилого віку, тому хотіла продати належну квартиру, а взамін купити меншу за площею. Для цього вона звернулася до державного реєстратора, але у державній реєстрації нерухомого майна їй було відмовлено відповідним рішенням № 51632957 від 16.03.2020 року. Причиною відмови стала невідповідність правовстановлюючих документів вимогам ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав», як зазначено в рішенні про відмову у державній реєстрації квартири. Згідно вимог ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, що посвідчує його право власності. Вона постійно з моменту купівлі нерухомого майна проживає в квартирі [ADDRESS] . Вказане майно нею нікому не передавалось та не відчужувалось протягом останніх 19 років. Вона з 14.08.2001 року зареєстрована в належній їй квартирі. Проте, в державній реєстрації належного лише їй майна їй відмовлено. Таким чином, у неї немає іншого виходу, крім звернення до суду з цим позовом. В судове засідання сторони не прибули, надали заяви про розгляд справи у свою відсутність. Позивачка на задоволенні позову наполягала. Представник відповідача проти задоволення позову не заперечувала. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно до статті 4 ЦПК України та статті 15 ЦК України, у порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене, невизнане або оспорюване право. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права, одним із способів якого є визнання права. Згідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає: щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР, за договором купівлі - продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Умови договору купівлі - продажу визначені в ст.224 ЦК УРСР, було виконано. Згідно зі ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі - продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно з ч.3 ст.9 ЖК України, громадяни мають право придбати житло на біржових торгах. Згідно зі ст.12 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року за № 697-XII, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладання угод, які не заборонені Законом. Як встановлено в судовому засіданні, позивачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу від 04.07.2001 року належить квартира [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі - продажу був укладений на Придніпровській товарній біржі (а.с.6). Квартира розташована на четвертому поверсі п`ятиповерхового будинку, складається з трьох кімнат, житловою площею 41,7 кв.м; загальною площею 67,3 кв.м. Своє право на зазначену квартиру позивач зареєстрував в Нікопольському МБТІ 09.07.2001 року за реєстровим № 8090-5 (а.с.5). Позивач постійно проживає в належній йому квартирі, вчиняє оплату комунальних платежів за користування природним газом, водою та каналізацією, світлом, вивіз сміття. На ім`я позивача відкриті усі особисті рахунки, між позивачем та обслуговуючими організаціями укладені договори на постачання газу, води, електроенергії тощо (а.с.19-23). На підставі правовстановлюючих документів на квартиру, у червні 2001 року був виготовлений Нікопольським міжміським бюро технічної інвентаризації та виданий технічний паспорт на належне позивачу майно (а.с.13-18). При зверненні до державного реєстратора позивачу у державній реєстрації нерухомого майна було відмовлено відповідним рішенням № 51632957 від 16.03.2020 року (а.с.4). Причиною відмови стала невідповідність правовстановлюючих документів вимогам ст.22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав», як зазначено в рішенні про відмову у державній реєстрації квартири. Позивач постійно проживає в квартирі [ADDRESS] , де й зареєстрований (а.с.12). Вказане майно ним нікому не передавалось та не відчужувалось протягом останніх 19 років. Згідно ст.15 Закону України "Про товарні біржі", не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю - продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Таким чином, реєстрація КП „НМБТІ" за позивачем права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на липень 2001 року не суперечило чинному законодавству. Відповідно до п.5 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004 року за N 1952-IV, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Як встановлено судом, позивач як покупець повністю виконав умови договору купівлі - продажу житлового будинку, сплатив за придбане майно визначену договором суму, договір у відповідності з вимогами ч.2 ст.227 ЦК УРСР був зареєстрований в КП „НМБТІ". У передбаченому законом порядку угода купівлі - продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною. За таких обставин суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Враховуючи викладене та

Outcome: approved