Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, який до початку розгляду справи по суті уточнив, та остаточно просив зобов'язати відповідача відновити йому незаконно змінені істотні умови праці, зокрема режим роботи та нарахування заробітної плати за весь час дії наказу № 5 від 31.01.2011 року, за період з 05.04.2011 року до 19.03.2012 року, стягнути різницю в окладі за весь час вимушеного прогулу в розмірі 14333,42 грн., з яких зобов'язати відповідача сплатити обов'язкові податки, у тому числі помісячно, у пенсійний фонд з метою відновлення його загального та пенсійного стажу. Свої вимоги мотивує тим, що працював у Львівському відділенні Українського державного геологорозвідувального інституту на посаді молодшого наукового співробітника та на підставі наказу керівника Львівського відділення УкрДГРІ від 31.01.2011 року № 5 йому було встановлено неповний робочий тиждень 0,2 ставки (з одним робочим днем). В подальшому, на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03.06.2011 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16.01.2012 року, зазначений наказ був скасований за позовом одного із співробітників підприємства. Оскільки судом було визнано незаконність застосування до всіх працівників Львівського відділення УкрДГРІ змін умов праці передбачених наказом від 31.01.2011 року № 5 внаслідок яких він працював лише один день на тиждень замість трьох, а решту часу перебував у вимушеному прогулі і йому неправомірно нараховувалася заробітна плата із розрахунку 0,2 ставки, а тому просить позов задовольнити, стягнути за час перебування у вимушеному прогулі з 05.04.2011 року по час скасування наказу 19.03.2012 року різницю у заробітку між 06 та 02 ставки, що становить 14333,42 грн. В судове засідання позивач не з'явився від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Від нього до суду надійшло заперечення на позовну заяву, яким просить відмовити в задоволенні позову з мотивів того, що 10.04.2014 року позивачем уточнено, а фактично одночасно змінено предмет та підставу позову поданого ним 20.03.2012 року з уточненнями у справі, яка розглядалася судами першої, апеляційної та касаційної інстанції. Стаття 103 ЦПК України надає право позивачу у заявленому в суді позові змінити тільки предмет позову або тільки його підставу. Одночасна зміна підстав та предмета позовних вимог під час розгляду справи по суті, вважаються новими вимогами. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України,з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.01.2014 року встановлено, що позивач звернувся до суду у березні 2012 року з позовом до Українського Державного геологорозвідувального інституту про стягнення заробітної плати за час простою з вини роботодавця за період з 05.042011 року по 19.03.2012 року. Також під час перегляду справи касаційною інстанцією зроблений висновок що справа розглянута судами з порушеннями норм процесуального права, внаслідок чого судами не встановлено жодних обставин, які мають значення для розгляду справи. Порядок оплати часу простою врегульовано ст. 113 КЗпП України. За наявності певних підстав, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). В уточненій позовній заяві від 10.04.2014 року позивач просить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.04.2011 року по 19.03.2012 року на підставі ст. 235 КЗпП України, але зазначеною статтею не передбачено виплата різниці між середнім заробітком та отриманими коштами в умовах неповного робочого часу при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Враховуючи норми ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03.06.2011 року у справі № 2-2813/11, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16.01.2012 року за позовом іншого працівника до Львівського відділення Українського Державного геологорозвідувального інституту, щодо незаконної зміни істотних умов праці позивача, не звільнені від доказування у іншій справі, зокрема у цій. Після скасування наказу від 31.01.2011 року № 5 істотні умови праці позивача, які існували до його прийняття відновлено з 19.03.2012 року. У період з 05.04.2011 року по 19.03.2012 року позивач перебував у трудових відносинах на умовах, визначених законним на той час наказом, отримував заробітну плату за фактично відпрацьований час, а тому вважає, що підстав для виплати заробітку за час вимушеного прогулу у позивача не має. Крім цього, вказав, що трудові відносини носять індивідуальний характер. Оскільки наказ від 31.01.2011 року № 5 був оскаржений іншим працівником інституту, натомість позивач погоджувався із умовами праці запропонованими наказом, особисто наказ не оскаржував в судовому порядку, а відтак твердження позивача, що цим наказом порушено його права вважає безпідставним. Представник третьої особи в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомленим у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах із Львівським відділенням Державного підприємства "Український державний геологорозвідувальний інститут", структурним підрозділом Державного підприємства "Український державний геологорозвідувальний інститут", працюючи на посаді молодшого наукового співробітника з виплатою 0,6 ставки. Львівське відділення УкрДГІ ліквідовано з 01.07.2012 року, що підтверджується наказом Державного підприємства "Український державний геологорозвідувальний інститут" від 05.03.2012 року № 11. На підставі наказу від 31.01.2011 року № 5 "Про роботу ЛВ УкрДГРІ на умовах неповного робочого дня" позивачу та іншим працівникам починаючи з 05.04.2011 року і до покращення фінансового стану відділення, було встановлено неповний робочий тиждень з виплатою 0,2 ставки. На підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03.06.2011 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16.01.2012 року, за позовом іншого працівника до ДП УкрДГІ, скасовано наказ Львівського відділення ДП УкрДГІ від 31.01.2011 року № 5. Згідно ч. 1 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, підприємство має одночасно прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином, оскільки рішенням суду було встановлена незаконність наказу Львівського відділення ДП УкрДГІ від 31.01.2011 року № 5 в цілому, а відтак є очевидною і незаконність зміни істотних умов праці позивача із 0,6 ставки на 0,2 при яких позивач фактично перебував у вимушеному прогулі, будучи змушеним виходити на роботу один раз на тиждень замість трьох та отримуючи заробітну плату пропорційно відпрацьованому часу. Однак, як встановлено судом, і дані обставини підтверджуються табелем обліку робочого часу за березень 2012 року, після скасування наказу Львівського відділення УКрДГІ від 31.01.2011 року № 5, істотні умови праці позивача, які існували до його прийняття були йому поновлені лише з 19.03.2012 року, на підставі його заяви. Враховуючи наведене, вважаю, що відповідачем безпідставно відновлено істотні умови праці позивача з виплатою 0,6 ставки лише з 19.03.2012 року, тому такі підлягають відновленню з часу їх неправомірної зміни на підставі незаконного наказу із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 14333,42 грн. у відповідності до вимог ст. 235 КЗпП України. А тому в цій частині позовні вимоги слід задовольнити. При цьому, суд погоджується із розрахунком, який подано позивачем, оскільки він здійснений виходячи із його середнього заробітку. Оскільки позивач отримав заробітну плату за цей період за 0,2 ставки, тому він має право на отримання різниці між середнім заробітком та отриманими коштами. А отже, йому підлягає виплаті за період з 05.04.2011 року по 19.03.2012 року 0,4 ставки щомісячно. Із виплаченої позивачу суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають відрахуванню обов'язкові податки та платежі у пенсійний фонд, оскільки такі відрахування до державного бюджету здійснюються в обов'язковому порядку в процесі виконання рішення суду. При цьому, суд не приймає до уваги заперечення відповідача стосовно того, що позивач не набув права вимоги відновлення істотних умов праці, які існували до його прийняття оскільки наказ від 31.01.2011 року № 5 скасований за позовом іншого працівника інституту, так як зазначений наказ скасований судом у повному обсязі, а відтак всі його положення визнані незаконними з моменту прийняття наказу.

Outcome: approved