Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

[PERSON], звернувся до суду із вищевказаною заявою, посилаючись на те, що вироком Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 1997р. він був незаконно засуджений за ст.141 ч.3; 145 ч.1;42 КК України (в редакції 1963 р) до 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 17 лютого 1998 року міра покарання була зменшена до 7 років позбавлення волі, в іншій частині вирок залишений без змін. Постановою Президії Дніпропетровського обласного суду від 10 січня 2001 року вказані вирок районного суду та ухвала судової колегії по карним справам Дніпропетровського обласного суду скасовані, справа направлена на нове розслідування. Зазначає, що з 10 січня 2001 року по 13 вересня 2001 року він утримувався в місцях позбавлення волі без вироку суду і не будучи обвинуваченим. На підставі постанови місцевого суду Нікопольського району від 13 вересня 2001 року на підставі ст.165-1; 165-2 КПК України його звільнили з під варти і по відношенню до нього була застосована запобіжна міра у вигляді підписки про невиїзд. Тобто, він незаконно знаходився в місцях позбавлення волі протягом 4 років 4 місяців та 21 днів. Після звільнення обвинувачення йому у 10 денний термін пред'явлено не було. Однак, 19 листопада 2001 року слідчим Нікопольського РВ відносно нього винесено постанову про припинення кримінального переслідування на підставі ст.6 п.2 і ст.213 КПК України, у подальшому, ця постанова скасована прокурором Нікопольського району, кримінальна справа на підставі ч.2 ст.206 КПК України призупинена. У подальшому, 24 травня 2002 року слідчим Нікопольського РВ Бродським Я.Л. повторно винесено постанову про припинення кримінального переслідування відносно нього, однак постановою прокурора її скасовано. Справу відносного нього 17 жовтня 2003 року прокуратурою Дніпропетровської області закрито на підставі ст.6 п.2; 213 КПК України. Також заявник посилався, що в березні 2004 р. він подав позов до суду про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним засудженням На підставі Положення про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним засудженням, він звернувся до органу, який виніс постанову про припинення кримінального переслідування - прокуратуру області, про проведення розрахунку шкоди. За повідомленням начальника відділу прокуратури області його заява направлена для виконання до Нікопольського РВ. Однак, 14 серпня 2004 року начальником відділу прокуратури області винесено постанову про скасування постанови про закриття кримінального переслідування. У жовтні 2005 року справу для подальшого розслідування направлено до Нікопольського РВ. У травні 2006 року Нікопольським РВ знову винесено постанову про закриття по відношенню до [PERSON] кримінального переслідування за п. 2 ст.6 КПК України. Ця постанова у черговий раз була скасована. Після втручання Європейського суду з прав людини 19 липня 2011 року слідчим Нікопольського РВ було винесено постанову про припинення щодо [PERSON] кримінального переслідування, яку він отримав 05 квітня 2012 року. Заявник зазначає, що протягом 10 (десяти) років 06 ( шести) місяців та 21 дня він незаконно знаходився під слідством, в той час коли строки притягнення до кримінальної відповідальності по інкримінуємому злочину згідно КК України сплинули. Заявник вважає, що оскільки по відношенню до нього вирок суду скасований ще у 2001 році, п'ять разів виносилися постанови про припинення кримінального переслідування, слід вважати його не винним у вчиненні злочину, та відповідно таким, що має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним засудженням. Розмір матеріальної шкоди, завданої йому незаконними діями правоохоронних органів за вказаний період часу він оцінює в сумі 473 944,00 грн. і яка складається з втраченого заробітку, конфіскованого майна та витрат на правову допомогу, які він поніс для відновлення порушених прав. Заявник [PERSON] у заяві також зазначає, що 09 квітня 2011 року він, відповідно до Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди завданої громадянину незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури чи суду» звернувся із заявою про проведення фінансового розрахунку завданої йому матеріальної шкоди і відповідно компенсувати її до органу, який виніс постанову про припинення кримінальної відповідальності по оправдуючим мотивам і який зобов'язаний був направити в його адресу повідомлення з роз'ясненням порядку термінів звернення для відшкодування завданої матеріальної і моральної шкоди і відновлення порушених прав. Однак, у строк, визначений законом України «Про звернення громадян» відповідь на вказану заяву він до теперішнього часу не отримав. У зв'язку з чим [PERSON] звернувся до суду із даною заявою. Позивач та його представники в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з мотивів, викладених у заяві, та просять задовольнити їх у повному обсязі. Представник зацікавленої особи Державної Казначейської Служби України - заперечувала проти задоволення позовних вимог, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та недоведеними. Прокурор в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог, вважає їх безпідставними та такими, що не підтверджуються належними доказами у справі. Представник зацікавленої особи Головного Управління МВС України в Дніпропетровській області просить суд у задоволенні позову [PERSON] відмовити з підстав необґрунтованості його вимог. Суд, вислухавши заявника, його представників, прокурора, представника Державної казначейської Служби України, Головного УМВС України в Дніпропетровській області, оцінивши у сукупності письмові докази та матеріали, вважає що заявлені вимоги знайшли часткове підтвердження в ході судового розгляду. Судом встановлено, що вироком Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 1997 р. [PERSON] був засуджений за ст.141 ч.3; 145 ч.1;42 КК України (в редакції 1963р.) до 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Строк тримання під вартою - з 26 квітня 1997 року (а.с.98-100). Постановою Президії Дніпропетровського обласного суду від 10 січня 2001 року вирок Нікопольського районного суду від 25 листопада 1997 року та ухвала судової колегії по карним справам Дніпропетровського обласного суду від 17 лютого 1998 року, якою [PERSON] покарання зменшено з 9 до 7 років, скасовані, справа направлена на нове розслідування (а.с.101-102). Разом з тим, з довідки про звільнення вбачається, що [PERSON] був звільнений з місць позбавлення волі, де відбував покарання за скасованим вироком, лише 14 вересня 2001 року, запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд (а.с. 103). Вказані обставини не оспорювалися учасниками процесу під час судового розгляду. Тобто, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] знаходився в місцях позбавлення волі у період з 26 квітня 1997р. по 13 вересня 2001р. (4 років 4 місяців та 21 день). Також судом встановлено, що 19 липня 2011 року слідчим СВ Нікопольського РВ УМВС України в Дніпропетровської області відносно [PERSON] було винесено постанову про припинення кримінального переслідування на підставі ст. 6 п.2 і ст. 213 КПК України (а.с.113). Отже, з викладеного вбачається, що понад 10 (десять) років з моменту скасування вироку суду відносно [PERSON], останній перебував під кримінальним переслідуванням, тобто під слідством, в той час коли строки притягнення до кримінальної відповідальності по ч. 3 ст. 141 КК України згідно КК України (у відповідній редакції ) сплинули. З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку із тривалою незаконною бездіяльністю правоохоронних органів і прокуратури і неприйняттям законного і остаточного рішення відносно [PERSON], останній звернувся до Європейського суду за захистом своїх порушених прав. Європейським судом було встановлено порушення його прав передбачених Конвенцією про захист прав людини та основних свобод і судом справа прийнята до розгляду (а.с.87-93). Рішення Європейського суду з прав людини пред'явлено до виконання (а.с. 94-97). Судом встановлено, що [PERSON] звертався із заявами про відшкодування шкоди у позасудовому порядку, однак компенсацій матеріальної шкоди не отримав, рекомендовано звернення до суду (а.с. 85, 86, 106-109), однак ніякої компенсації матеріальної коди, завданої незаконним діями органів досудового слідства, незаконного тримання під вартою, проведення обшуку, арешту та конфіскація майна, тощо [PERSON] до теперішнього часу не отримав, у зв'язку з чим звернувся о суду (а.с. 1-4). Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ст. 8 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, гарантується. Статтею 56 Основного Закону закріплено, що кожен має право на відшкодування за рахунок Держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду тільки на підставах та в порядку, встановленим законом. В силу ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Спеціальним законом, який регулює питання відшкодування шкоди, о є предметом розгляду даної справи, є Закон України«Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (зі змінами та доповненнями) - надалі - Закон. Згідно з пунктом 1 статті 1 вказаного Закону, відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У такому випадку, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Статтею 2 цього Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, якщо зокрема: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до ст. 3 вищевказаного закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Згідно ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Майно, зазначене в пункті 2 статті 3 цього Закону, повертається в натурі, а в разі неможливості повернення в натурі його вартість відшкодовується за рахунок тих підприємств, установ, організацій, яким воно передано безоплатно, а у разі ліквідації підприємств, установ, організацій, яким майно було передано безоплатно, або недостатності у них коштів для відшкодування шкоди вартість майна (частина вартості) відшкодовується за рахунок державного бюджету. Судом встановлено, що [PERSON] був звільнений з місць позбавлення волі 14 вересня 2001року у зв'язку з скасуванням 10 січня 2001 року Президією Дніпропетровського обласного суду вироку Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 1997 р. щодо нього та направлення справи за його обвинуваченням на нове розслідування (а.с. 102 оборот). Кримінальне переслідування по кримінальній справі відносно [PERSON] припинено на підставі п. 2 ст. 6, ст. 213 КПК України (1960р.) (а.с. 113 оборот). Слід зазначити, що згідно з ст. 213 КПК України кримінальна справа закривається при наявності підстав, зазначених у статті 6 цього Кодексу та при недоведеності участі обвинуваченого у вчиненні злочину. Крім того, в силу п. 2 статті 6 КПК України (1960р.) кримінальну справу не може бути порушено, а порушена справа підлягає закриттю: за відсутністю в діянні складу злочину. Таким чином, [PERSON] без визнання його судом винним в інкримінованих йому злочинах, всупереч процедурі, встановленій Конституцією України та кримінально-процесуальним законодавством України, незаконно перебував під слідством протягом 10 років 6 місяців 21 дня та тримався під вартою протягом 4 років 4 місяців та 21 дня, чим були грубо порушені його конституційні права, передбачені ст. 29 Конституції України, згідно якої, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановленому законом. Отже, [PERSON] відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» має право на відшкодування шкоди, завданої незаконним триманням під вартою. Позивач вважає, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та незаконним засудженням ( 4 роки 6 місяців) а також незаконністю тривалого перебування під досудовим слідством після звільнення з під варти протягом 10 ( десяти) років, йому завдано матеріальної шкоди, розмір якої він оцінюю в сумі 473 944,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: Втрачений заробіток: 377 730,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: 6995,00 грн. (розмір заробітної плати) х 54 (кількість місяців незаконного перебування в місцях позбавлення волі) + Вартість конфіскованого автомобіля марки ВАЗ 2130 (визначено за ринковими цінами, оскільки проведення авто товарознавчої експертизи неможливе) = 24 000 грн. + Шкода, завдана утриманням коштів за виконавчим листом в період відбування покарання - 1214, 00 грн. + Витрати на юридичні послуги 71 000 грн. Суд, з урахуванням встановлених обставин, характеру правовідносин, правових норм, які підлягають застосуванню, вважає, що вимоги [PERSON] щодо стягнення втраченого заробітку, конфіскованого майна, стягнень за виконавчими листами, юридичної допомоги є обґрунтованими, однак їх розмір є завищеним, та не підтверджений належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим підлягає коригуванню. Ставлячи питання про відшкодування розміру неодержаного заробітку, який, як вважає позивач, слід розрахувати виходячи із розміру його середньої заробітної плати у 2012р. - 2013р., що становить 6995,00грн. (а.с. 110) суперечить Положенню про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Так, відповідно до п.8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»(далі Положення), згідно з частиною 1 ст. 4 Закону від 1 грудня 1994 року N 266/94-ВР розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт. У тих випадках, коли не можна визначити доход громадянина (ще не наступив термін подачі декларації, або з інших причин), або коли громадянин не мав певних джерел доходів з поважних причин (протягом перших трьох місяців після звільнення із Збройних Сил чи інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України, або закінчення середньої школи, чи в разі хвороби тощо), розмір шкоди визначається виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати(п.9 Положення). Судом, шляхом опитування [PERSON] та його представників, встановлено, що останній на час подій злочину офіційного місця роботи, тобто розрахунок втраченого за час незаконного тримання під вартою заробітку за період з 26 квітня 1997р. по 13 вересня 2001р. (4 років 4 місяців та 21 день) слід здійснювати з урахуванням розмірів мінімальної заробітної плати за відповідний період. Слід зазначити, що розмір мінімальної заробітної плати у період з 26 квітня 1997 року і по 13 вересня 2001 року були наступні: - з 01.05.1997р. по 01.01.1998р. - 15 грн. (Указ Президента "Про грошову реформу в Україні" від 25.08.1996 № 762/96.), - з 01.01.1998р. по 01.07.1998р. - 45 грн. (Закон України "Про встановлення величини вартості межі малозабезпеченості та розміру мінімальної заробітної плати на 1998 рік" від 24.12.1997 № 780/97-ВР); - з 01.07.1998р. по 01.01.1999р. - 55грн. Указ Президента "Про встановлення нового розміру мінімальної заробітної плати" від 23.06.1998 № 669/98; - з 01.01.1999р. по 01.04.2000р. - 74 грн. Закон України "Про встановлення величини вартості межі малозабезпеченості та розміру мінімальної заробітної плати на 1999 рік" від 25.12.1998 № 366-XIV; - з 01.04.2000р. по 01.07.2000р. - 90грн. (ст.1 Закону України "Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2000 рік" від 01.06.2000 № 1766-III); з 01.07.2000р. по 13 вересня 2001року - 118грн. (ст.1 Закону України "Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2000рік" від 01.06.2000 № 1766-III). Враховуючи наведені розміри мінімальної заробітної плати, суд вважає, що [PERSON] підлягає відшкодуванню втрачений заробіток у наступному розмірі: - з 01.05.1997р. по 01.01.1998р. у розмірі: 15грн.*8міс.=120,00грн.; - з 01.01.1998р. по 01.07.1998р. у розмірі: 45грн.*6міс.=270,00грн.; - з 01.07.1998р. по 01.01.1999р. у розмірі: 55грн.*6міс. =330,00грн.; - з 01.01.1999р. по01.04.2000р. у розмірі: 74грн.*15міс.=1110,00грн.; - з 01.04.2000р. по 01.07.2000р. у розмірі: 90грн.*3міс. = 270,00грн.; - з 01.07.2000р. по 01.09.2001р. у розмірі; 118грн.*15міс.= 1770,00грн. та з урахуванням періоду з 26.04.1997р. по 01.05.1997р. за 3 робочих днів 2,05грн. (15грн./22роб.дн.*3р.д.), та з 1.09.2001р. по 13.09.2001р. за 9робочих днів 53,1грн. (118грн./20р.д.*9), що разом складає: 2,05+120,00+270,00+330,00+1110,00+270,00+1770,00+ 53,10 = 3978,25грн. З урахуванням викладеного, в рахунок відшкодування втраченого заробітку [PERSON] слід стягнути 3978,25грн. Слід зазначити, що пунктом 10 Положення передбачено, що крім відшкодування заробітку та інших грошових доходів, громадянинові згідно з п. 3 ст. 3 Закону підлягають поверненню суми штрафу, стягнуті на виконання вироку суду як міри покарання, судові витрати та інші витрати. До інших витрат відносяться суми, стягнуті з громадянина на виконання вироку в частині задоволеного цивільного позову, суми, внесені ним на відшкодування матеріальної шкоди добровільно або за вимогою адміністрації, а також суми, витрачені на оплату проїзду за викликами органів розслідування і суду та найом жилого приміщення. З матеріалів справи вбачається, що з [PERSON] за виконавчим листом № 1-362 від 25.11.1997р.стягнуто 1214,34грн. (а.с. 105). Таким чином, відповідно до п. 10 Порядку, на користь [PERSON] слід стягнути 1214,34грн., стягнутої за виконавчим листом в період відбування покарання. Що стосується відшкодування вартості конфіскованого майна, слід зазначити, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вартість автомобілю марки ВАЗ 2130 [NUMBER] становить 24000,00грн. Згідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що ринкова вартість конфіскованого автомобілю становить 24000,00грн., натомість згідно протоколу опису майна від 02.06.1997р. вартість автомобілю марки ВАЗ 2130 [NUMBER] на момент вилучення становить 1000,00грн., автомобіль вилучено у незадовільному стані (а.с. 104). Тобто, вимоги [PERSON] в частині відшкодування вартості конфіскованого майна підлягають задоволенню частково, а саме на суму 1000,00грн. Відповідно до п. 4 ст. 3 Закону громадянинові підлягають також поверненню суми, сплачені ним у зв'язку з наданням юридичної допомоги.. Судом встановлено, що [PERSON] протягом тривалого часу користувався послугами адвокатів [PERSON] та [PERSON] який складав для нього позовні заяви, скарги, звернення до Європейського суду з прав людини, тощо. Витрати на правову допомогу підтверджено відповідними актами виконаних робіт, квитанціями про їх сплату (а.с. 77-79, 111-112). Ці ж адвокати брали участь й у судових засіданнях, що вбачається з журналів судових засідань. Отже, суд вважає, що [PERSON] доведено понесення витрат на правову допомогу у розмірі 71000,00грн., тому в цій частині вимоги обґрунтовані. Таким чином, [PERSON] за рахунок державного бюджету слід відшкодувати 75859,00грн., що складається з втраченого заробітку за час незаконного тримання під вартою у розмірі 3978,25грн.,вартість конфіскованого автомобілю у розмірі 1000,00грн., сум, стягнутих за виконавчим листом у розмірі 1214,34грн., витрат на правову допомогу у розмірі 71000,00грн. Слід зазначити, що [PERSON] звертався до прокуратури Дніпропетровської області із заявою про відшкодування матеріальної коди, завданої незаконним затриманням. Утриманням під вартою, проведення обшуку, накладення арешту на його майно, конфіскації цього майна, засудженням під час розслідування кримінальної справи та розгляду справи в суді (а.с. 106-109). Докази відшкодування шкоди в позасудовому порядку заінтересованими особами не представлена, отже суд вважає, що заява є обґрунтованою, та підлягає частковому задоволенню. Щодо способу відшкодування шкоди, то слід зазначити, що Державна казначейська служба України входить до системи органів виконавчої влади та утворена для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Частиною 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України передбачено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Зі змісту ст. 1176 ЦК України, Закону України«Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», Порядку о цього ж Закону випливає, що матеріальна шкода, завдана [PERSON] має відшкодовуватися державою. Таким чином, з урахуванням положень БК України, така шкода відшкодовується державою, тобто казначейська служба має здійснити [PERSON] відповідну виплату за рахунок коштів Державного бюджету України. Оцінюючи в сукупності всі докази у справі суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню частково.

Outcome: partial