Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Тернопільської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживачів шляхом визнання кредитного договору частково недійсним, а саме п. 10.1 кредитного договору № 014/0034/82/2986131 від 23.01.2007р укладеного між ВАТ „Райффайзен Банк Аваль" та [PERSON]. В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що розмір пені встановлений пунктом 10.1. кредитного договору в розмірі 182,5% річних, є несправедливим та передбачає істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на його шкоду, як споживача та суперечить ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів". Тому вважає, що сторонами договору були порушені вимоги частини 1 статті 203 Цивільного Кодексу України в частині визначення розміру пені, а тому є усі підстави визначені частиною 1 статті 215 Цивільного Кодексу України, статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання зазначеного пункту договору недійсним. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала з підстав та мотивів викладених у ньому та просить його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні відносно вирішення позовних вимог поклався на думку суду . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з актів цивільного законодавства. У випадках встановленими такими актами, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів держаної влади та органів місцевого самоврядування. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору, вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 3 статті 10, частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 23 січня 2007р. [PERSON] та ВАТ „Райфайзен Банк Аваль" уклали кредитний договір № 014/0034/82/29861 ( далі Договір), за умовами якого банк відкрив [PERSON], кредитну лінію в розмірі 80000 доларів США строком до 22.01.2017р. з оплатою за користування кредитними коштами 14% річних. Пунктом 2.1. Договору передбачено, що кредитні кошти призначені для використання на споживчі цілі. Згідно п. 10.1. Договору, за порушення строків повернення кредитної заборгованості, процентів за користування кредитом, комісії передбачених положеннями цього договору, Позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу, за прострочення починаючи з настання дня після закінчення строку виконання зобов'язань, зазначеного в цьому договорі. Таким чином розмір пені яку Позичальник має сплатити Банку у разі невиконання ним зобов'язань по договору становить 182,5% річних. Згідно ч.2 ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. У відповідності до ч.2 ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів" умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним ( ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору зарахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, вимога врахування принципу розумності є прямою вимогою Закону до договору. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011, встановлено, що регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю Держави відповідно до положень Цивільного кодексу України та зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 ЦК України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою-межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12.04.1996 р., роз'яснено, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Враховуючи наведене, беручи до уваги , що п. 10.1. кредитного договору передбачено сплату пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань в розмірі 0,5% в день, що дорівнює 182,5% річних, що не підпадає під принцип розумності та перевищує межу встановлену п.3 ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів", вважаю даний пункт договору є несправедливим та таким, що порушує права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, а отже позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону та підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved