Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Позивач Перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням господарського суду Київської області від 27.05.2008 у справі № 9/257-08 задоволено позов Віто-Поштової сільської ради до Києво-Святошинської районної державної адміністрації, Державного підприємства «Київське лісове господарство» про припинення права постійного користування земельними ділянками. Зокрема, вказаним вище рішенням суду припинено право користування Державного підприємства «Київське лісове господарство» земельними ділянками лісогосподарського призначення, зокрема в кварталі 50 виділ 5, загальною площею 6,44 га, які знаходяться в межах населеного пункту с. Віта-Поштова, Києво-Святошинського району Київської області. Зазначене вище судове рішення не можна вважати юридичним фактом, на підставі якого відбулось припинення права земельною ділянкою, оскільки останнє може бути вчинено лише відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування в межах повноважень визначеними нормами земельного законодавства. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних відносин), земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу. Таким чином, Земельним кодексом України встановлено пріоритетність норм цього кодексу для застосування до земельних відносин, що виникають при використанні лісів. Частиною 2 ст. 4 Земельного кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних відносин) передбачено, що завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. Відведення земельних ділянок у приватну власність та у користування за рахунок земель, які перебувають у користуванні інших землекористувачів, провадиться лише після вилучення (викупу) їх у порядку, передбаченому Земельним кодексом України (ч. 5 ст. 116 цього Кодексу). Ухвалюючи рішення від 27 травня 2008 року у справі № 9/257-08 та припиняючи право користування ДП «Київське лісове господарство» на земельні ділянки, зокрема у кварталі 50 виділі 5, господарський суд Київської області вийшов за межі наданих йому законодавством повноважень та втрутився у виключну компетенцію органу виконавчої влади. Після цього, рішенням 14 сесії 5 скликання Віто-Поштової сільської ради від 19.06.2008 року, з посиланням на вищевказане судове рішення, вищезазначені земельні ділянки віднесено до земель запасу Віто-Поштової сільської ради. В подальшому, рішенням Віто-Поштової сільської ради від 26.03.2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] та передано йому у власність для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку загальною площею 0,7127 га в межах Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Управлінням земельних ресурсів в Києво-Святошинському районі на підставі вищевказаного рішення Віто-Поштової сільської ради [PERSON] 23 квітня 2009 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 340756 з кадастровим номером 3222481201:01:005:0107, яку ним в подальшому відчужено на користь [PERSON] .. Рішенням Віто-Поштової сільської ради від 18.07.2014 року № 30-87 затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером 3222481201:01:005:0107 площею 0,7127 га з земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку в с. Віта Поштова. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.03.2017 року встановлено, що [PERSON] звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київській області із заявою про поділ земельної ділянки площею 0,7127 га із кадастровим номером 3222481201:01:005:0107 на дві земельні ділянки площами по 0,7027 га та 0,01 га. В подальшому, державним кадастровим реєстратором управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області до Державного земельного кадастру внесені відповідні зміни, зокрема в результаті поділу утворено дві земельні ділянки площею 0,7027 га та 0,01 га із кадастровими номерами 3222481201:01:005:5159 та 3222481201:01:005:5180 відповідно. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Кантерука O.A. 30.11.2016 року за індексним номером 32647119 зареєстровано право власності [PERSON] на земельну ділянку, з кадастровим номером 3222481201:01:005:5159 та індексним номером 32646620 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481201:01:005:5180. Встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 3222481201:01:005:0107, яка 26.03.2009 року відведена у власність [PERSON] . Віто-Поштовою сільською радою, площею 0,7127 га, відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2003 року, розташована у кварталі 50 виділі 5, який знаходиться в межах населеного пункту в с. Віта Поштова, Києво-Святошинського району Київської області. Формулювання у спірному рішення 14 сесії 5 скликання Віто-Поштової сільської ради від 19.06.2008 року «зарахувати у запас» юридично означає, що державне підприємство було позбавлене права користування лісовою земельною ділянкою. Оскільки спірні земельні ділянки перебували у державній власності та у постійному користуванні ДП «Київській лісгосп», набути повноважень щодо розпорядження такими землями Віто-Поштова сільська рада могла лише у випадку передачі їх у комунальну власність, в порядку визначеному ст. 117 Земельного кодексу України. Вищевказаним рішенням Віто-Поштової сільської ради від 19.06.2008 року фактично вилучено лісові землі державної власності, що здійснено з перевищенням наданих законом повноважень, та в порушення вимог ст. ст. 20, 50 Закону України «Про землеустрій», без розроблення документації із землеустрою щодо їх вилучення. Відповідно до Проекту організації та розвитку лісового господарства Державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» 2003 року спірна земельна ділянка покрита лісовою рослинністю та має наступні таксаційні характеристики: квартал 50 виділ 5: площа 6,0 га, лісові культури, вік 40 років, висота - 19 м, діаметр - 22 см., запас на 1 га -321 метрів кубічних. Віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення державної власності підтверджується інформаціями Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від __.06.2017, Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 26.08.2016 року. Прокурор зазначив, що таким чином сільські ради не наділені повноваженнями приймати рішення про вилучення земельних ділянок лісового фонду державної власності, змінювати їх цільове призначення та вчиняти дії щодо розпорядження вказаними землями, оскільки це окрема категорія земель державної власності, розпорядження якими здійснюється у встановленому законом порядку уповноваженими органами виконавчої влади: місцевими державними адміністраціями та Кабінетом Міністрів України, у зв`язку з чим рішення Віта-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 19.06.2008 року про зарахування земельних ділянок лісогосподарського призначення до земель запасу є незаконним внаслідок порушення вимог ст. ст. 12, 17, 84, 116, 117, 149 Земельного кодексу України. Також, приймаючи спірне рішення сільською радою порушено вимоги ст. ст. 20, 50 Закону України «Про землеустрій», оскільки земельна ділянка, яка вилучалась, не була об`єктом землеустрою, тобто не була сформована у встановленому законом порядку, а отже не могла бути вилученою. Не можна вилучити те, чого не існує і що не винесено в натурі. Однак, всупереч викладеним приписам законодавства при вилученні спірних земель проект землеустрою щодо припинення права ДП «Київський лісгосп» постійного користування земельними ділянками не розроблявся. Таким чином, рішення 14 сесії 5 скликання Віто-Поштової сільської ради з від 19.06.2008 року «Про землі запасу» з посиланням на рішення господарського суду Київської області від 27.05.2008 року у справі № 9/257-08, яким припинено право користування земельними ділянками загальною площею 16,15 га ДП «Київський лісгосп», прийняте з порушенням ст. ст. 20, 50 Закону України Про землеустрій», ст. ст. 12, 84, 116, 117, 149 Земельного кодексу України і вказаним рішенням порушено право законного користувача спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим останнє підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 152, 155 Земельного кодексу України. Навіть за умови, якби землі лісогосподарського призначення було б дозволено чинним законодавством передавати у власність, при прийнятті спірних рішень про затвердження проектів землеустрою та передачі лісових земель у власність, порушені вимоги ст. 57 Лісового кодексу України, яка передбачає, що зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання для ведення особистого селянського господарства провадиться переважно за рахунок площ, зайнятих чагарниками та іншими малоцінними насадженнями. У даному ж випадку, оспорювана земельна ділянка до їх відведення у приватну власність мала лісогосподарське призначення. Крім того, надання спірної земельної ділянки у приватну власність для сільськогосподарських потреб відбулось з порушенням порядку зміни цільового призначення земельної ділянки. За інформацією Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства погодження на зміну цільового призначення вищевказаної земельної ділянки не надавалось та відповідні рішення органів державної влади про зміну цільового призначення земель лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб не приймались. Таким чином, в порушення вимог ст. 20 Земельного кодексу України, ч. 3 ст. 57 Лісового кодексу України Віто-Поштовою сільською передано у приватну власність земельну ділянку лісогосподарського призначення площею 0,7127 га, яка знаходилась у виділі 5 кварталі 50 ДП «Київське лісове господарства» без погодження зміни цільового призначення органом лісового господарства, що підтверджується листом Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства від 28.03.2017 року. Таким чином, всупереч нормам Земельного та Лісового кодексу України Віто-Поштовою сільською передано у приватну власність земельну ділянку лісогосподарського призначення, яка знаходилась у виділі 5 кварталі 50, що була припинена рішенням суду та зарахована до земель запасу рішенням ради та зміни їх цільового призначення. Рішення 14 сесії 5 скликання Віто-Поштової сільської ради від 19.06.2008 року, від 26.03.2009 року прийняті в порушення вимог розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 року № 610-р, яким зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення земельних лісових ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення. Таким чином, оспорювані рішення прийнято Віта-Поштовою сільською радою в порушення вимог ст. ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. З, 12, 20, 22, 56, 57, 84, 122, 141, 142, 149 Земельного кодексу України, ст. ст. 31, 33, 57 Лісового кодексу України, ст. ст. 4, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», розпорядження Кабінету Міністрів України від 10.04.2008 № 610р оскільки ліси це можуть передаватися у приватну власність (за виключенням винятку, передбаченого ч. 2 ст. 56 Земельного кодексу України), в тому числі для ведення особистого селянського господарства. В позовній заяві прокурор зазначив, що рішення Віто-Поштової сільської ради від 26.03.2009 року, яким передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,7127 га для ведення особистого селянського господарства, та від 18.07.2014 № 30-87, яким змінено її цільове призначення, підлягають визнанню незаконними та скасуванню в порядку визначеному ст. ст. 16, 21, 393 Цивільного кодексу України та ст. ст. 152, 155 Земельного кодексу України. Стосовно землі лісогосподарського призначення закон установлює пріоритет державної, комунальної власності на землю над приватною і, крім того, прямо забороняє органам місцевого самоврядування передавати їх у приватну власність. Таким чином, законно набути права приватної власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення площею 0,7127 га із земель державної чи комунальної власності не могла жодна юридична чи фізична особа, в тому числі й [PERSON] . Натомість останній набув таке право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності на землю стало можливим у результаті прийняття органом місцевого самоврядування рішення, та наступного укладення договору купівлі-продажу. Посадові особи товариства в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для лісу (стаття 1 ЛК України) природних ознак і наявності лісової (деревної) рослинності) спірної земельної ділянки знали або, проявивши розумну обачність, могли знати про те, що ліс і ділянка вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить його добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. Крім того, витребування спірної земельної ділянки з володіння [PERSON] на користь держави відповідає критерію законності: витребування з їх власності земельної ділянки здійснюється на підставі норм ст. ст. 152, 155 ЗК України, статті 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом виконавчої влади вимог ЛК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокуратури області до суду з вимогою витребування спірної земельної ділянки з володіння [PERSON] є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання незаконна зміни цільового призначення земель лісового фонду та безоплатної їх передачі у власність громадянина з державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади та місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів, що незаконно вибули з такої власності.\~ Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали Європейського суду з прав людини у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. За правилами статей 83, 84 ЗК України до земель державної та комунальної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, віднесено землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом. Відповідно до частини другої статті 56 ЗК України громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Таке саме правило встановлене статтею 12 ЛК України. Отже, стосовно землі лісогосподарського призначення закон установлює пріоритет державної, комунальної власності на землю над приватною і, крім того, прямо забороняє органам місцевого самоврядування передавати їх у приватну власність. Таким чином, законно набути права приватної власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення площею 0,7127 га із земель державної чи комунальної власності не могла жодна юридична чи фізична особа, в тому числі й [PERSON] .. Натомість останній набув таке право власності у спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності на землю стало можливим у результаті прийняття органом місцевого самоврядування рішення, та наступного укладення договору купівлі-продажу. Посадові особи в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для лісу (стаття 1 ЛК України) природних ознак (наявності лісової (деревної) рослинності) спірної земельної ділянки знав або, проявивши розумну обачність, міг знати про те, що ліс і ділянка вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить його добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів. Крім того, витребування спірних земельної ділянки з володіння [PERSON] на користь держави відповідає критерію законності: витребування з їх власності земельної ділянки здійснюється на підставі норм статті 153 ЗК України, статті 388 ЦК України в зв`язку з порушенням органом місцевого самоврядування вимог ЛК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. За таких обставин позов прокуратури Київської області по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 у справі № 6-2510ц15. Кабінету Міністрів України про вказані порушення раніше не було відомо, оскільки рішення про передачу у власність земельної ділянки сільською радою приймалось без його участі, погодження у випадках передбачених законодавством державне підприємство на відведення земельної ділянки не надавало. Органами державного контролю своєчасно не виявлено вказані порушення у межах строку загальної позовної давності, передбаченої ст. 257 ЛК України, у зв`язку з чим Кабінет Міністрів України на захист порушених та держави до суду не звертався. Водночас, інтереси держави було порушено унаслідок незаконного вилучення земель лісогосподарського призначення на підставі рішення Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26.03.2009 року. Відповідно до листа Віто-Поштової сільської ради № 02-26/263 від 03.03.2017 року, земельна ділянка з кадастровим номером 3222481201:01:005:0107 копією 0,7127 га, що розташована на території Віто-Поштової сільської ради, Києво-Святошинського району, Київської області, належить до земель лісового фонду, а саме до Васильківського лісництва Київського держлісгоспу. Кабінету Міністрів України, який відповідно до закону є розпорядником спірної земельної ділянки, про факт первинного порушення інтересів держави, саме внаслідок прийняття Віто-Поштовою сільською радою оскаржуваних рішень, відомо не було, інформація про відведену у приватну власність земельну ділянку за рахунок земель лісогосподарського призначення у загальнодоступних базах даних була відсутня. Про необхідність захисту прав та інтересів держави в судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2016 році за результатами системного аналізу ін6формацій різних органів державної влади, установ та організацій, а саме ВО «Укрдержліспроект» від 26.08.2016 року, Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 28.03.2017 що підтверджують незаконне вилучення з державної власності земель лісогосподарського призначення поза волею їх власника. Указані факти свідчать про об`єктивні обставини, пов`язані зі складнощами своєчасного виявлення порушень земельного законодавства та захисту інтересів держави. Крім того, у даному випадку єдиним можливим способом захисту інтересів держави є визнання недійсними спірних рішень та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, оскільки необхідно відновити становище, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землі лісогосподарського призначення, які відповідно до ст. 164 Земельного кодексу України перебувають під особливою охороною держави від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб. За таких обставин суспільним інтересом звернення прокуратури Київської області до суду з вимогами про визнання недійсними рішень сільської ради та витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни кільового призначення земель лісового фонду та передачі у приватну власність лісів із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства країни та як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах, які не підлягали передачі у приватну власність (крім визначених законом випадків). За інформацією ГУ Держгеокадастру у Київській області від 27.03.2017 № 10-10-0.10-6609/2-17 вартість земельної ділянки з кадастровим номером 3222481201:01:005:5159 становить 787157,07 грн, земельної ділянки з кадастровим номером 3222481201:01:005:5180 становить 11201,89 грн. Таким чином, загальна вартість земельних ділянок становить 798 358,96 грн.. Враховуючи викладене, Перший заступник прокурора Київської області з посиланням на вимоги ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст. ст. 20, 21, 55, 125, 153, 188 Земельного кодексу України, ст. ст. 8, 32 Лісового кодексу України, просив визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, захистивши право; Визнати недійсним рішення 14 сесії 5 скликання Віто-Поштової сільської ради від 19 червня 2008 року «Про землі запасу» в частині віднесення земель кварталу 50 виділу 5 ДП «Київське лісове господарство» до земель запасу Віто-Поштової сільської ради; Визнати недійсними рішення Віто-Поштової сільської ради від 26 березня 2009 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства», про передачу у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,7127 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Віта Поштова та рішення Віто-Поштової сільської ради від 18 липня 2014 року № 30-87 «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки з земель призначених для ведення особистого селянського господарства на землі для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку; Витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з чужого незаконного володіння [PERSON] земельні ділянки площею 0,7027 га з кадастровим номером 3222481201:01:005:5159 та площею 0,01 га з кадастровим\~ номером 3222481201:01:005:5180 загальною вартістю 798 358 грн. 96 коп., які розташовані в с. Віта-Поштова, Києво-Святошинського району; Стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області судовий збір. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.02.2018 року в позові відмовлено в повному обсязі. Постановою Апеляційного суду Київської області від 19 липня 2018 року апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 лютого 2018 року в частині мотивів його прийняття змінено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 19 липня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними рішень Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від\~19 червня 2008 року,\~від 26 березня 2009 року та від 18 липня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення у цій частині про відмову в позові. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 19 липня 2018 року в частині вирішення позову про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння\~скасовано та передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою від 25.07.2020 року справу прийнято до провадження суддею Дубас Т.В. В судове засідання 30.11.2021 прокурор з`явилася. Позов підтримала та просила суд задовольнити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача в судове засідання 30.11.2021 з`явилися. Проти позову заперечували та просили суд відмовити у задоволенні позову. Представником Кабінету Міністрів України були подані до суду пояснення гідно яких він просив задовольнити вимоги позову. Інші учасники в судове засідання не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 14 сесії 5 скликання від 19 червня 2008 року «Про землі запасу» вирішено: земельними ділянками в кварталі 50 виділ 5 площею 0,99 га, кварталі 50 виділ 5 площею 0,99 га, кварталі 50 виділ 5 площею 0,99 га, кварталі 50 виділ 5 площею 0,99 га, кварталі 50 виділ площею 0,99 га, кварталі 50 виділ 5 площею 0,50 га, кварталі 50 виділ 4 площею 0.60 га, кварталі 50 виділ 4 площею 0.98 га, кварталі 50 виділ 4 площею 0,98 га, кварталі 50 виділ 4 площею 0,98 га, кварталі 50 виділ 4 площею 0,98 га, квартал 50 виділ 1 площею 0,20 га…, що розташовані в межах населеного пункту с. Віта-Поштова, Києво-Святошинського району, Київської області вважати землями запасу; Внести відповідні зміни до земельно-облікових даних Державного земельного кадастру; Землі запасу вказані в пункті 1 цього рішення використовувати відповідно до Генерального плану села. У вказаному рішенні «Про землі запасу» від 19 червня 2008 року було вказано, що рішенням Господарського суду Київської області від 27 травня 2008 року у справі № 9/257-08 припинено право користування Державного підприємства «Київське лісове господарство» земельними ділянками лісогосподарського призначення ДП «Київський лісгосп»: в кварталі 50 виділ 5 площею 0,99 га, кварталі 50 виділ 5 площею 0,99 га, кварталі 50 виділ 5 площею 0,99 га, кварталі 50 виділ 5 площею 0,99 га, кварталі 50 виділ 5 площею 0,99 га, кварталі 50 виділ площею 0,99 га, кварталі 50 виділ 5 площею 0,50 га, кварталі 50 виділ 4 площею 0,60 га, кварталі 50 виділ 4 площею 0,98 га, кварталі 50 виділ 4 площею 0,98 га, кварталі 50 виділ 4 площею 0.98 га, кварталі 50, виділ 4 площею 0,98 га, кварталі 50 виділ 1 площею 0.20 га…, що розташовані в межах населеного пункту с. Віта-Поштова, Києво-Святошинського району, Київської області. Відповідно до пункту 12\~Перехідних положень ЗК України\~розпорядження цими землями належить до повноважень сільської ради. В рішенні вказано, що воно прийняте Віто-Поштовою сільською радою на підставі вимог частини 2 статті\~19, пункту 12\~Перехідних положень ЗК України, пункту 34 частини 1\~статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Рішенням Господарського суду Київської області від 27 травня 2008 року в справі за позовом Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області до Києво-Святошинської районної державної адміністрації, ДДП «Київське лісове господарство» про припинення права користування земельними ділянками позов задоволено. Припинено право користування ДП «Київське лісове господарство» земельними ділянками лісогосподарського призначення ДП «Київський лісгосп»: в кварталі 50 виділ 5 площею 0,99 га, кварталі 50 виділ 5 площею 0,99 га, кварталі 50 виділ 5 площею 0,99 га, кварталі 50 виділ площею 0,99 га, кварталі 50 виділ 5 площею 0,50 га, кварталі 50 виділ 4 площею 0,60 га, кварталі 50 виділ 4 площею 0,98 га, кварталі 50 виділ 1 площею 0,20 га, квартал 50 виділ 2 площею 0,98 га, квартал 50 виділ 2 площею 0,98 га, квартал 50 виділ 2 площею 0,98 га, квартал 50 виділ 23 площею 0,98 га, квартал 50 виділ 15 площею 0,98 га, які знаходяться в межах населеного пункту с. Віта-Поштова, Києво-Святошинського району, Київської області. Ухвалою Вищого господарського суду України від 11 лютого 2009 року касаційне подання Першого заступника прокурора Київської області на рішення господарського суду Київської області 27 травня 2008 року у справі № 6/257-08 повернуто заявнику на підставі вимог статей\~86,\~110, пункту 5 частини 1 статті 111-3 ГПК України. Рішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 19 сесії 5 скликання від 26 березня 2009 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» вирішено: 1. Затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] загальною площею 0,7127 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Віта Поштова; 2. Передати у власність [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,7127 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Віта Поштова; 3. Доручити ТОВ «НВФ АЗІМУТ» винести проект в натуру та виготовити Державний акт на право власності на земельну ділянку [PERSON] ; 4. Землевпоряднику сільської ради внести зміни до земельно-облікової документації. 25 квітня 2009 року Управлінням зем.ресурсів у Києво-Святошинському районі [PERSON] був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 340756, відповідно до якого на підставі рішення Віто-Поштової сільської ради від 26 березня 2009 року 19 сесії 5 скликання він є власником земельної ділянки площею 0,7127 га, яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта Поштова, цільове призначення (використання) земельної ділянки-для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки 3222481201:01:005:0107. Рішенням № 30-87 Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 18 липня 2014 року 30 сесії 6 скликання «Про затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки» вирішено: 1. Затвердити ТОВ «Бакалія-трейд» проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки (кадастровий номер 3222481201:01:005:0107) площею 0,7127 га з земель сільськогосподарського призначення: «для ведення особистого селянського господарства», на землі житлової та громадської забудови: «для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку» в селі Віта Поштова Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; 2. ТОВ «Бакалія-трейд» згідно чинного законодавства провести державну реєстрацію права власності на земельну ділянку (кадастровий номер 3222481201:01:005:0107) площею 0,7127 га для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку в с. Віта Поштова Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; 3. ТОВ «Бакалія-трейд» дотримуватись обов`язків власника відповідно до чинного законодавства та передбачити роботи щодо перенесення родючого шару грунту. В подальшому земельна ділянка з кадастровим номером 3222481201:01:005:0107 була відчужена [PERSON] на користь [PERSON] . Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.03.2017 встановлено, що [PERSON] звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київській області із заявою про поділ земельної ділянки площею 0,7127 га із кадастровим номером 3222481201:01:005:0107 на дві земельні ділянки площами по 0,7027 га та 0,01 га. В подальшому, державним кадастровим реєстратором управління Держгеокадастру у Києво-Святошинському районі Київської області до Державного земельного кадастру внесені відповідні зміни, зокрема в результаті поділу утворено дві земельні ділянки площею 0,7027 га та 0,01 га із кадастровими номерами 3222481201:01:005:5159 та 3222481201:01:005:5180 відповідно. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Кантерука О.А. 30.11.2016 за індексним номером 32647119 зареєстровано право власності [PERSON] на земельну ділянку, з кадастровим номером 3222481201:01:005:5159 та індексним номером 32646620 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481201:01:005:5180. У своїй постанові від 24 червня 2020 року Верховний Суд по даній справі зазначив що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Верховний Суд погоджується з тим, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Застосування вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, виключає застосування інших вимог власника про визнання права власності чи інших вимог, спрямованих на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України. Верховний Суд вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається. З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання недійсними рішень Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 19 червня 2008 року, від 26 березня 2009 року та від 18 липня 2014 року, оскільки скасування цих рішень, чи визнання їх недійсними не відновить порушеного права власності держави на спірні земельні ділянки лісового фонду, тому такий спосіб захисту порушених прав не підлягає застосуванню у цій справі. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 14-208цс18 та постановах Верховного Суду від 02 вересня 2019 року у справі № 369/3971/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 369/12149/16-ц, 23 жовтня 2019 року у справі № 369/12148/16, 19 лютого 2020 року у справі № 369/4161/17-ц. Разом з тим, рішення першої та апеляційної інстанції в частині вирішення позову про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння\~скасовано та передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що\~закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. На думку ЄСПЛ, поняття «якість\~закону»\~означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи\~мають право вживати заходів, що\~вплинуть на конвенційні правацих людей (див.\~mutatis mutandis\~рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» (C. G. and Others v. Bulgaria, заява №1365/07,\~§ 39), «Олександр Волков проти України» (Oleksandr\~Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, § 170)). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91,\~§ 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року (Vyerentsov v. Ukraine, заява №\~20372/11, § 65)). В положеннях пункту 53 Рішення по справі «Сичов проти України» (справа за заявою № 4773/02), Європейський суд з прав людини зазначає, що держава несе відповідальність за недотримання своїх обов`язків, передбачених положеннями статті 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, щодо забезпечення збереження, закріплених цією Конвенцією та Протоколом № 1 до неї, прав та свобод на національному рівні для кожного, хто знаходиться під їх юрисдикцією. У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та. відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції». При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої особи (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" ("Sporrong and Lonnroth v. Sweden") від 23.09.1982р., "Новоселецький проти України" від 11.03.2003р., "Федоренко проти України" від 01.06.2006р.). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст.1 зазначеного Першого протоколу. Зокрема, необхідно щоби була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагається досягти держава шляхом позбавлення особи її власності. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримана справедлива рівновага між інтересами суспільства та правами власника. Європейський Суд наголошує на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади. Рішенням Європейського суду з права людини від 24.06.2003 р. №44277/98 "Стретч проти Сполученого Королівства" встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку владного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", отже визнання недійсним договору, згідно якого особа отримала майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим. Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07 грудня 1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 січня 1986 року). В даному випадку суд приходить до висновку що відповідач [PERSON] діяв як добросовісний набувач при набутті оспорюваної земельної ділянки у власність, виконував всі передбачені законодавством дії щодо отримання у власність земельних ділянок, а тому не повинен нести відповідальність за помилки (порушення закону) допущені органами державної влади та місцевого самоврядування, які були допущені при відведенні земельної ділянки. Підстави набуття відповідачем [PERSON] права власності на земельні ділянки не були припинені, не скасовані та не визнані недійсними, а тому, він на час набуття спірних земельних ділянок був правомочним власником нерухомого майна. З наведеного суд вважає про відсутність підстав для витребування земельних ділянок із володіння відповідача [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у вимогах позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed