Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд стягнути з Міністерства оборони України на його користь грошові кошти на відшкодування моральної шкоди в розмірі 50\~000,00 грн.. В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що він проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан з 07.02.1985 року по 10.11.1986 року. Під час виконання інтернаціонального обовязку на території Афганістану, позивач отримав осколкові поранення спини, лівої руки та обох ніг, контузію головного мозку. Це підтверджується висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи № 42 від 08.10.2015 року, в якому встановлено наявність в позивача слідів загоєння ран, отриманих внаслідок осколкових поранень у 1985 році. Після звільнення з військової служби позивача впродовж тривалого часу турбували періодичні головні болі, проте за медичною допомогою він не звертався, оскільки вважав стан здоровя задовільним. У 2015 року стан здоровя позивача суттєво погіршився, його стали непокоїти постійні головні болі, коливання артеріального тиску, безсоння, запаморочення, загальна слабкість. На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного звязку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців (Протокол № 3807 від 15.10.2015 року) було встановлено, що отримані позивачем поранення (контузія), захворювання, так, повязані з виконанням обовязків військової служби при перебуванні у країнах, де велися бойові дії. Також зазначено, що в подальшому отримані позивачем поранення призвели до розвитку негативних наслідків у вигляді: шкіряних рубців; післятравматичної, дисциркулярної та гіпертонічної енцефалопатії ІІ ст., з вираженим церебростенічним синдромом, вираженими вестибуло-координаторними розладами, емоційно-вольовою нестійкістю, мнестичним зниженням, центральною вестибулярною дисфункцією ІІ-ІІІ ст., стійко вираженим цефалічним синдромом, вираженим антено-тривожно-невротичним синдромом; гіпертонічної хвороби ІІ-ІІІ ст.; гіпертензивного серця; ІХС (Ішемічної хвороби серця): стабільної стенокардії напруження ФК І; атеросклеротичного кардіосклерозу; СН (серцевої недостатності) І ст.; хронічного обструктивного бронхіту; ЛН (легеневої недостатності) ІІ ст.; еритематозної гастродуоденопатії; ГЕРХ (гастроезофагеальної рефлюксної хвороби); хронічного реактивного панкреатиту з інкреторною та екскреторною недостатністю підшлункової залози. 25 січня 2016 року за результатами огляду МСЕК позивачу було первинно встановлено ІІІ (третю) групу інвалідності, в довідці до якого серії АВ № 0550948 від 25 січня 2016 року зазначено, що причиною інвалідності стали поранення, контузія, захворювання повязані з виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країні, де велись бойові дії. Також, позивачу було встановлено протипоказання до тяжкої фізичної праці та психо-емоційних навантажень, рекомендовано лікування у невропатолога, терапевта, стаціонарне лікування, санаторно-курортне лікування. Позивач неодноразово перебував на лікуванні, що підтверджується відповідними виписками з історії хвороби. Після проходження військової служби, позивач отримав значні та чисельні захворювання, які турбують його і по сьогоднішній день. Перебування на стаціонарному лікуванні призводило до нетривалого позитивного покращення та в подальшому, його стан здоровя не покращувався, а з кожним роком тільки погіршувався. Внаслідок захворювань, отриманих після проходження військової служби, позивач змушений був тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювані процедури, оскільки як наслідок поранень позивач отримав невиліковні захворювання. Його постійно, щоденно турбують головні болі, він відчуває душевний дискомфорт, оскільки не може у звичайному порядку спілкуватися зі своєю родиною та друзями. Усі ці фактори викликають негативні емоції й переживання. Порушено його нормальні життєві звязки, йому доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи, що рішенням МСЕК йому встановлено ІІІ групу інвалідності, прохає суд стягнути з відповідача моральну шкоду, яка була йому завдана в результаті проходження військової служби. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позові, просила суд позов задовольнити. Додатково зазначила, що інвалідність позивача повязана з виконанням обовязків служби при перебуванні у країнах, де велися бойові дії, тому на нього розповсюджується дія Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Вказала також на те, що згідно останнього судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було встановлено обовязок саме держави в особі Міністерства оборони України відповідати за позовними вимогами щодо стягнення моральної шкоди. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог посилаючись на те, що неможливо встановити, де саме позивач проходив військову службу, з яких підстав було виявлено захворювання, травми, чи не повязано це з перебуванням позивача в стані алкогольного спяніння. Також, посилалися на ст. ст. 3, 17 Конституції України, Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу". Вказували на те, що держава Україна не є правонаступником СРСР. Вважали, що військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації за моральні страждання, вважає, що позивач не надав документальних доказів моральних страждань, посилаючись на ст.1167 ЦК України та п.3,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", ст.56 Конституції України, ст.17 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", вважає недоведеним позивачем факт дії або бездіяльності відповідача щодо спричиненої моральної шкоди, вини відповідача, причинного зв'язку між протиправними діями відповідача та шкодою, прохають відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за таких підстав. Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Частиною 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його невизнання, або порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язків в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим та органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. У відповідності до\~\~ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Згідно змісту ст. ст. 1, 2 вказаного Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв'язку з особливим характером військової служби, яка пов'язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 3 цього ж Закону - дія цього закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов'язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти. Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку. Закон України « Про військовий обовязок та військову службу» розповсюджує свою дію, зокрема, і на осіб, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави. Відповідно до переліку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 08 лютого 1994 року на території Афганістану в період з квітня 1978 року по грудень 1989 року велись бойові дії. Згідно п. 1 ч. 1 Указу Президії Верховної [PERSON] СРСР від 21.03.1989 року № 10224-ХІ «Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ» - прикордонні, внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР. У відповідності до п. п. 1, 2 Постанови Верховної [PERSON] України від 24.08.1991 року «Про військові формування на Україні», Верховна [PERSON] України постановила підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території республіки, [PERSON] України. Утворено Міністерство оборони України. Згідно з ст. 4 Закону України «Про правонаступництво України», органи держави влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі\~Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, [PERSON], з 07.02.1985 року по 10.11.1986 року перебував в ДРА, що підтверджується копією військового квитка серії БЕ № 137922 (а.с. 11-12), та довідкою Гуляйпільського РВК № 03 від 18.01.2016 року (а.с.13). Під час виконання обовязків військової служби позивач отримав осколкові поранення спини, лівої руки та обох ніг, наслідком яких стали ЗЧМТ (контузія головного мозку) та рубці: в лопатковій області справа, на рівні 10 міжребіря, розмірами 0,7х0,2 см, в поперековій ділянці , два, розмірами 2,7х0,5 см та 0,5х0,2 см відповідно, в ділянці 1 пальця лівої кісті, розмірами 1,5х0,5 см, декілька на обох ногах розмірами від 1,7х1,5 см до 4,0х0,7 см, що підтверджується висновком спеціаліста № 42 від 08.10.2015 року «Запорізького обласного бюро судово-медичної експертизи», та які у подальшому призвели до розвитку: «Стійких наслідків перенесеної ЗЧМТ (контузії головного мозку, 1985 року) у вигляді післятравматичної, дисциркуляторної та гіпертонічної енцефалопатії ІІ (два) ст., з вираженим церебрастенічним синдромом, вираженими вестибуло-координаторними розладами, емоційно-вольовою нестійкістю, мнестичним зниженням, центральною вестибулярною дисфункцією ІІ-ІІІ (два-три) ст., стійко вираженим цефалічним синдромом, вираженим астено-тривожно-невротичним синдромом. Гіпертонічної хвороби ІІ-ІІІ ст.(два-три). Гіпертензивного серця. ІХС: Стабільної стенокарди напруження ФК [PERSON] карділсклерозу. СП І ст. Хронічного обструктивного бронхіту. ЛН ІІ ст. Еритематозної гастродуоденопатії. ГЕРХ (гастроезофагеальної рефлюксної хвороби), хронічного реактивного панкреатиту з інкреторною та екскреторною недостатністю підшлункової залози. Жирового гепатозу. Хронічного комбінованого геморою, що підтверджується медичними та військово-обліковими документами, пораненнями (контузія), захворювання є повязаними виконанням обовязків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджується витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії № 3807 від 15.10.2015 року, виписками із медичної карти стаціонарного хворого № 3221/и38, № 0238/и119, № 1857, № 3756, 18982 (а.с.14-19). Згідно записів у військовому квитку серії БЕ № 137922 позивач прийняв присягу на вірність народу України після проголошення її незалежності (а.с.12). Також, у звязку з тим, що позивач має медичну освіту він постійно перебував на військовому обліку. 25.01.2016 року [PERSON] була первинно встановлена ІІІ група інвалідності, так як травми, поранення, контузія, захворювання повязані з виконанням обовязків військовослужбовця в країнах, де велись бойові дії, що підтверджується копією виписки з акту огляду МСЕК серії АВ № 0550948 (а.с.16). Управлінням соціального захисту населення Гуляйпільської райдержадміністрації позивач взятий на облік як інвалід ІІІ групи, який має право на пільги, які встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, що підтверджується копією посвідчення серії Є № 011442 від 27.01.2016 року (а.с.10). Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як вбачається з матеріалів справи, під час виконання обовязків військової служби позивач отримав поранення, від яких розвинулися хвороби, що суттєво погіршили його стан здоровя. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Отже, обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління. Частиною 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Таким чином, особа, якій завдано моральної шкоди, має право на її відшкодування незалежно від інших виплат, які вона отримала, чи могла б отримати. З урахуванням конституційної значимості здоров'я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від народження й охороняється державою, суд вважає що заявлена позивачем вимога обґрунтована і підлягає задоволенню. Позивач у зв'язку з отриманням травм та поранень став хворою людиною, можливості якої обмежені, відтак, за висновками суду, позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням його здоров'я та встановленням інвалідності відповідної групи. Водночас, суд не може погодитися з розміром моральної шкоди, визначеним у позовній заяві. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу суд враховує конкретні обставини справи, групу інвалідності, неповну втрату працездатності, наявність трудової зайнятості в державній установі (а.с.20), характер та обсяг фізичних і душевних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, ступінь вини відповідача, та, виходячи з засад розумності, добросовісності, виваженості та справедливості, приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 30 000 грн. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з абзацом 2 пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року, розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58,59 Цивільного процесуального кодексу України про належність та допустимість доказів. Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Відповідно до ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Виходячи з наведених норм процесуального законодавства, суд критично оцінює посилання представника відповідача на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на відсутність вини з боку Міністерства оборони України у заподіянні шкоди здоров'ю позивача у зв'язку з таким. Відповідно до вимог ст. 3 Закону України № 875 від 21.03.1991 року «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалідність як міра втрати здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я. Згідно з пунктом 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, саме медико-соціальні експертні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов'язане ушкодження здоров'я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням ними трудових обов'язків. У відповідності до пунктів 12, 13 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, причинний зв'язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов'язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання). Таким чином, виключно медико-соціальною експертною комісією встановлюється причина і час настання інвалідності. Як вже було зазначено судом, висновком МСЕК, який не оспорювався у встановленому законом порядку, встановлено, що позивач є інвалідом третьої групи та причиною цього є захворювання, пов'язане з виконанням обовязків військової служби в державах, де велися бойові дії, що додатково підтверджено витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії № 3807 від 15.10.2015 року та висновком спеціаліста № 42 від 08.10.2015 року, які також не оскаржені та не визнані недійсними. Будь-яких клопотань щодо проведення інших експертних досліджень для спростування причинно-наслідкового звязку отриманих позивачем травм та поранень при виконанні ним обовязків військової служби з його станом здоровя на теперішній час, з боку представників відповідача не надходило.

Outcome: partial