Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року, додаткову угоду № 1 від 26.01.2009 року, додаткову угоду № 1 від 26.02.2009 року, додаткову угоду № 2 від 06.08.2009 року, додаткову угоду № 4 від 25.06.2014 року до кредитного договору № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року, укладені між ПАТ «ОТП [PERSON]» та [PERSON]; визнати недійсним іпотечний договір № PML-702/425/2007 від 26.11.2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 3039, укладений між ПАТ «ОТП [PERSON]» та [PERSON]; визнати недійсним договір поруки № SR-702/425/2007 року від 26.11.2007 року, додаткову угоду № 1 від 26.02.2009 року до договору поруки № SR-702/425/2007 року від 26.11.2007 року, додаткову угоду №1 від 26.02.2009 року до договору поруки № SR-702/425/2007 року, укладені між ПАТ «ОТП [PERSON]» та [PERSON]; зупинити ПАТ «ОПТ [PERSON]» нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за кредитним договором № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року, укладеному між ПАТ «ОТП [PERSON]» та [PERSON] з моменту останньої оплати за квитанціями; виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором № PML-702/425/2007 від 26.11.2007 року, а саме на двокімнатну квартиру [ADDRESS], зареєстрований в реєстрі за номером № 3040; зобовязати [PERSON] повернути ПАТ «ОТП [PERSON]» суму тіла кредиту без виплати відсотків в розмірі 40 100,00 доларів США, які вона отримала на виконання угод за кредитним договором № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року; зобовязати ПАТ «ОТП [PERSON]» повернути [PERSON] сплачені позивачем відсотки в сумі 19 658,41 доларів США, які воно отримало на виконання угод за кредитним договором № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року та іпотечним договором № PML-702/425/2007 від 26.11.2007 року, зареєстрованим в реєстрі № 3039. На обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилалася, що регулярно включно до 26.02.2015 року сплачувала кошти відповідно до умов кредитного договору та додаткових умов до нього, в подальшому через стрімке підвищення курсу долару США на початку 2015 року звернулася до ПАТ «ОТП [PERSON]» із пропозицією про реструктуризацію валютного кредиту, проте сторони не дійшли обопільної згоди. Позивач зазначила, що однією з умов кредитного договору № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року (п.п.1.3.1.5.1, 1.3.1.5.3) визначався обовязок позичальника укласти договір страхування предмету іпотеки, договір страхування позичальника від нещасного випадку, за вказаними договорами банк виступав як вигодонабувач. Вказані умови з боку [PERSON] були виконані шляхом укладення 26.11.2007 року відповідних договорів з ЗАТ «Страхова Група «ТАС», а в подальшому зі СК «Універсальна». [PERSON] вважає умову кредитного договору № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року про зобовязання позивача укласти договори страхування такою, що суперечить п.10 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки така обовязкова умова фактично не повязана з послугою, яку їй надавав відповідач, і з якою вона не мала реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору через не надання повної інформації. Всупереч положенням діючого законодавства перед укладенням кредитного договору [PERSON] не було повідомлено стосовно загальної вартості кредиту, вартості всіх супутніх послуг та фінансових зобовязань за кожним платіжним періодом, щодо інших можливих факторів. Крім того при повній відсутності відповідальності банку у випадку порушення умов кредитного договору позивач вважає несправедливими умови кредитного договору № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року (п.п.1.3.1, 1.4.1, 1.9, 4.1) щодо порядку надання кредиту, розрахунку відсотків, порядку дострокового повернення кредиту та відповідальності позичальника. В умовах договору відсутні вказівки на витрати позичальника по оплаті послуг агенції нерухомості, які [PERSON] вимушена була сплатити в сумі 2 360 доларів США, а також 400 доларів, сплачених позивачкою кредитному відділу за видачу кредиту. З урахуванням цих витрат реальна вартість кредиту склала 44\~224 долари США, а не 40\~100 долари США, як зазначено в договорі. Також позивач зазначає, що в додаткових договорах та графіках погашення кредиту не були зазначені фактично понесені нею витрати за конвертацію валюти при внесенні платежів на погашення кредиту, за ведення поточного рахунку, за страхування. Оцінюючи вказані порушення з боку ПАТ «ОТП [PERSON]» як нечесну підприємницьку діяльність, яка ввела в оману споживача, [PERSON] з посиланням на ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» вважала це підставою для визнання правочину недійсним. Крім того, під час укладення договору банк всупереч положенням ст.11,15,19 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови [PERSON] Банку України № 168 від 10.05.2007 року не попередив позивачку про відповідні валютні ризики, повязані з підвищенням вартості валюти (долару США), які мають бути покладені на позивача, поставивши її тим самим у нерівні з банком умови, що в подальшому призвело до значного подорожчання продукції. Таким чином, використання відповідачем доларів США як предмету кредитування є внесенням в кредитний договір умов, що значно погіршують умови споживача порівняно з надавачем фінансових послуг в разі настання певних подій, що дає право для позивача відповідно до п.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» за своїм вибором вимагати визнання в цілому кредитного договору недійсним. Також підставою для визнання правочинів недійсними [PERSON] зазначає п.1 ст.203 ЦК України, посилаючись на вчинення оспорюваних правочинів внаслідок омани щодо обставин, які мають істотне значення. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні вказані вище позовні вимоги підтримали. Крім зазначеного, посилалися на відсутність генеральної та індивідуальної ліцензії ПАТ «ОТП [PERSON]» на право видачі кредиту у іноземній валюті, відсутності печатки ПАТ «ОТП [PERSON]» на тексті кредитного договору № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року, а також на висновки судової економічної експертизи № 12141 від 19.02.2016 року, якою встановлено розбіжності в нарахуванні заборгованості по сплаті відсотків в розрахунку банку, розміру ауїтентного щомісячного платежу, зазначеному у додатку №1 до кредитного договору - даними експертного дослідження. Відповідач [PERSON] позовні вимоги своєї дружини [PERSON] підтримав в повному обсязі, вказуючи, що вимоги щодо недійсності договору іпотеки та договору поруки є похідними від вимог щодо недійсності головного договору. Відповідач ПАТ «ОТП [PERSON]» та в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позову заперечували. На обґрунтування заперечень з боку сторони відповідача зазначалося, що з часу укладення оспорюваних правочинів до моменту звернення [PERSON] із відповідним позовом пройшло більш 7 років, а тому до таких вимог повинна бути застосована позовна давність. На час укладення кредитного договору № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року позивачка погодилася і підписала його, а тому підтвердила, що їй були відомі вимоги банку, вона була обізнана з переліком нотаріусів, субєктів оціночної діяльності, страхових компаній і їхніми тарифами, мала змогу на власний розсуд обрати тих, з ким вважала за необхідне укласти відповідні договори. Під час укладення договору сторонами добровільно та обопільно було визначено складові плаваючої процентної ставки та правила, за якими вона змінюється, умови розрахунку процентів за користування кредитом. При цьому посилання у позові на положення ст.1056-1 ЦК України відповідач вважає безпідставним, приймаючи до уваги, що вказана норма запроваджена 12.12.2008 року, тобто після укладення спірного кредитного договору. Увага суду зверталася на те, що коливання курсу іноземних валют, не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору, тим більш, що бажання отримати кредит у доларах США було висловлено самою [PERSON] відповідно до її заяви про видачу іпотечного кредиту, обізнаність позивачки з умовами кредитування та щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, наявних в банку форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобовязаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих схем кредитування. Сторона відповідача зазначала, що обовязку включати в зміст кредитного договору умови на кого покладаються валютні ризики діюче законодавство не передбачає. Той факт, що [PERSON] отримала кредит в іноземній валюті, протягом 7 років виконувала умови договору та погоджувалася з усіма його умовами, свідчить, що волевиявлення сторін на час укладення правочину було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що 26.11.2007 року між [PERSON] та ЗАТ«ОТП [PERSON]» (правонаступник ПАТ «ОТП [PERSON]») було укладено кредитний договір № ML 702/425/2007. Відповідно до умов вказаного договору позивачці [PERSON] було надано кредит в розмірі 40\~100 доларів США на придбання нерухомого майна з датою остаточного повернення кредиту 26.11.2035 року. Сторони домовилися, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого відсотку 3,49% річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку FIDRможе змінюватись банком (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку передбаченому цим договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується банком на його сайті, а також в приміщеннях банку на інформаційних стендах). Сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів здійснюється позичальником шляхом сплати ауїтентних платежів щомісяця погашається рівними частинами протягом всього строку дії договору, графік платежів є невідємною частиною кредитного договору, а.с. 9-19. 26.01.2009 року між [PERSON] та ЗАТ«ОТП [PERSON]» було укладено додатковий договір №1 до кредитного договору № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року, яким сторони домовилися, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого відсотку 2,49 % річних та FIDR, а.с.25-26, т.1. 26.02.2009 року між [PERSON] та ЗАТ«ОТП [PERSON]» було укладено додатковий договір №1 до кредитного договору № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року, яким сторони виклали в тому числі графік платежів в новій редакції та порядок нарахування процентів, а.с.27-28, т.1. 06.08.2009 року між [PERSON] та ЗАТ«ОТП [PERSON]» було укладено додатковий договір №2 до кредитного договору № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року, яким сторони домовилися, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого відсотку 1,0 % річних та FIDR на період з 06.08.2009 року по 31.10.2009 року, та плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого відсотку 3,49 % річних та FIDR на період з 01.11.2009 року, а.с.29-30, т.1. 25.06.2014 року між [PERSON] та ПАТ«ОТП [PERSON]» було укладено додатковий договір №4 до кредитного договору № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року, яким сторони домовилися, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися фіксована процентна ставка 8,49% на період з 26.06.2014 року по 25.03.2015 року, та плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого відсотку 3,49 % річних та FIDR на період з 26.03.2015 року, а.с.31-33, т.1. На виконання умов кредитного договору № ML 702/425/2007 26.11.2007 року [PERSON] 26.11.2007 року було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого позивачка придбала у власність житлову квартиру [ADDRESS], частину вартості квартири в сумі 40\~100 доларів США склали кредитні кошти, отримані [PERSON] за вищезазначеним кредитним договором , а.с.40 -45 т.1. В забезпечення повного та своєчасного виконання зобов'язань за кредитним договором № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року того ж дню [PERSON] надала ЗАТ«ОТП [PERSON]» в іпотеку житлову квартиру [ADDRESS], про що сторонами складено нотаріально посвідчений договір іпотеки № PML-702/425/2007, зареєстрований в реєстрі за № 3039, а.с.46-48 т.1. В забезпечення повного та своєчасного виконання зобов'язань за кредитним договором № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року між ЗАТ «ОТП [PERSON]» та чоловіком позивачки [PERSON] 26.11.2007 року було укладено договір поруки № SR-702/425/2007 року, згідно з умовами якого він зобов»язувався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед кредитором, а.с. 49-50, т.1. Відповідно до ст.625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти)визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стаття 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою , п*ятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Пленум Верховного Суду України в п.2,12 Постанови №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978 р. роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків. Згідно з Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст.ст. 215,1048-1052,1054-1055 ЦК України та ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) крдитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; Г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є)варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до положень п.п. 2.1, 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління [PERSON] банку України від 10.05.2007 року за № 168 банки зобов*язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов*язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовану сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов*язань споживача, які пов*язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Банки розроблять форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Згідно з п.п. 3.7, 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління [PERSON] банку України від 10.06.2007 року за № 168 якщо умовами кредитного договору передбачено або допускається використання кількох альтернативних варіантів надання банківських послуг, які є супутніми до кредитної операції (зокрема, погашення заборгованості готівковими коштами до банку або шляхом безготівкового розрахунку), банк зобов*язаний надати клієнту вичерпну інформацію про вартість кожного з альтернативних варіантів надання послуг. У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов*язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов*язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов*язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов*язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Матеріали справи свідчать, що кредитний договір № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року підписаний позичальником на кожній сторінці. Своїм підписом [PERSON] підтвердила факт своєї згоди з усіма умовами договору. Вирішуючи позов, суд виходив з того, що позивачка була ознайомлена з умовами кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, а також із орієнтовною сукупною вартістю кредиту, відомостями щодо процентної ставки, комісії за надання та обслуговування кредиту, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить її підпис на кожній сторінці оспорюваного договору. Посилання позивачки на невідповідність п.п.1.3.1.2, 1.3.1.5.1, 1.3.1.5.3, 1.3.1.7 кредитного договору вимогам чинного законодавства є необгрунтованими. Із зазначених пунктів вбачається необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу предмету іпотеки у нотаріусів, що пройшли акредитацію кредитора, проведення незалежної оцінки предмету іпотеки суб*єктами оціночної діяльності, що пройшли акредитацію кредитора, страхування позичальника від нещасного випадку шляхом укладання відповідного договору в страхових компаніях, погоджених банком до співпраці. Як зазначалося вище з умовами кредитного договру позивачка погодилася і підписала його, що свідчить про її обізнаність з умовами банку, переліком нотаріусів, суб'єктів оціночної діяльності, страхових компаній, [PERSON] мала змогу ознайомитися з тарифами за послуги партнерів банку та обрати їх на власний розсуд. В процесі розгляду справи встановлено, що договірні правовідносини після укладення договорів страхування [PERSON] та ЗАТ «Страхова група «ТАС» з обох сторін виконувалися належним чином. Висновками судово-економічної експертизи № 12141 від 19.02.2016 року встановлено, що 14.10.2009 року на погашення заборгованості за кредитним договором № ML 702/425/2007 26.11.2007 року з суми страхового відшкодування за договором страхування від нещасних випадків № ДНВ/27-0406774255 від 26.11.2007 року ЗАТ «Страхова група «ТАС» було сплачено 100\~679,32 грн. ( еквівалент 12 572,17 доларів США), а.с. 50 т.4. Твердження [PERSON] про її необізнаність із орієнтовною сукупною вартістю кредиту спростовуються наявними в матеріалах справи інформаційним листком та додатком до нього, що містять особистий підпис позивачки про ознайомлення з ним заздалегить до укладення кредитного договору 13.11.2007 року, а.с.133-135,т.1. Доводи позивачки щодо необхідності віднесення до сукупної вартості кредиту понесених нею витрат, сплачених агенції нерухомості, не заслуговують на увагу, з врахуванням того, що ці витрати відносяться до інших договірних правовідносин. Посилання позивачки на сплату в кредитному відділі ЗАТ «ОТП [PERSON]» 400 доларів США в процесі розгляду справи взагалі свого підтвердження відповідними доказами не знайшли. Вимоги позивачки на введення її в оману при підписанні договору кредиту є безпідставним, адже сама позивачка звернулася до банку щодо отримання кредиту у доларах США , що підтверджується анкетою-заявою та кредитною заявкою (а.с.126, 136 т.1), кредитний договір підписаний нею власноруч, жодних зауважень до договору при підписанні нею не зазначено. Крім того, сторонами протягом дії кредитного договору було підписано до нього декілька додаткових договорів із укладанням відповідних графиків платежів. Більш того, як зазначено самою позивачкою вона виконувала їх умови протягом семи років, отримуючи кредит в повному обсязі не пред'являла до відповідача вимог щодо зміни умов договору, а погодилась з усіма умовами, що викладені в оскаржуваних договорах. Як встановлено письмовими доказами по справі кредитний договір № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року від банку ЗАТ «ОТП [PERSON]» підписаний [PERSON] в порядку передоручення ТОВ «Квартал 1», яке в свою чергу діяло за дорученням ЗАТ «ОТП [PERSON]». Чинність нотаріально посвідчених доручень, що підтверджують повноваження представників ЗАТ «ОТП [PERSON]» на час укладання кредитного договору, не оскаржена, а тому доводи сторони позивача щодо недійсності правочину з цих підстав суд вважає неспроможними. Твердження позивачки, що використання ЗАТ «ОТП [PERSON]» доларів США як предмету кредитування є внесенням в кредитний договір пункту, що значно погіршує її як споживача становище, є необгрунтованим. Так, згідно інформаційного листка «Умови кредитування по програмі «Житло в кредит», згідно наданих умов кредитування банк ознайомив позивачку під підпис перед укладанням договору щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, наявних в банку форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, переваг та недоліків пропанованих схем кредитування, а.с.133-135 т.1. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, укредит можуть бути надані згідно ЦК України як грошові одиниці України гривні, так і іноземна валюта, що виступатиме предметом зобовязання. Відповідно до п.1 4.2 ст.47 Закону України Про банки і банківську діяльність, на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Окрім того, положення ч. 3 ст. 533 ЦК України допускають можливість виконання зобов'язань у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за забовязаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Як зазначалося вище, такі випадки, порядок та умови визначені Законом України «Про банки і банківську діяльність». Отже, можливість надання і погашення кредитів в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. З огляду на викладене, кредитний договір в іноземній валюті відповідає вимогам чинного законодавства. Таким чином, сторони при укладенні кредитного договору мали право вільно, на власний розсуд обрати валюту виконання грошових зобовязань, передбачених договором. Також слід зазначити, що 17.01.2001року набрав чинності новий Закон України Про банки та банківську діяльність, який визначив новий порядок ліцензування діяльності банків, а саме, згідно зі ст. 47 зазначеного закону видача [PERSON] банком України генеральних та індивідуальних ліцензій не передбачається, натомість [PERSON] банк України видає одну (загальну) ліцензію на здійснення банківських операцій. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 47 Закону україни Про банки та банківську діяльність на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Згідно прикінцевих положень Закону України Про банки та банківську діяльність після набрання чинності зазначеного закону всі інші закони та нормативно-правові акти застосовуються у частині, що не суперечить Закону України Про банки та банківську діяльність. Під валютними операціями згідно ст.1 Декрету КМУ Про систему валютного регулювання і валютного контролю від 19.02.1993р. №15-93 (далі - Декрет) розуміються, зокрема, операції пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності. Отже, Декрет відокремлює операції, повязані з використанням валютних цінностей як засобу платежу, та операції з передаванням заборгованостей та інших зобовязань, предметом яких є валютні цінності. Статтею 5 Декрету встановлено, що [PERSON] України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Згідно частини 4 статті 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують відповідно до вказаної статті, зокрема, такі операції: "в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Диспозиція норми підпункту "в" частини 4 статті 5 Декрету передбачає спеціальну умову, за якої валютна операція вимагатиме отримання індивідуальної ліцензії, а саме "якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі". Тому у випадку, коли в період дії режиму валютного регулювання діючим законодавством буде встановлено межі за термінами й сумами таких кредитів, лише після набрання чинності відповідним нормативно-правовим актом вказані операції вимагатимуть індивідуальної ліцензії. Відповідно до листа [PERSON] банку України від 29.05.2001 p. N28-313/2178 на сьогоднішній момент вимоги або які-небудь обмеження щодо граничного розміру сум і строків повернення кредитів в іноземній валюті, залучених або надаваних резидентами України, чинним законодавством не встановлене, тому здійснення резидентами операцій по одержанню або наданню кредитів в іноземній валюті не вимагає індивідуальної ліцензії [PERSON] банку України. Отже, здійснювані на даний час банком операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк відповідно до підпункту "в" частини 4 статті 5 Декрету не вимагають отримання індивідуальної ліцензії [PERSON] банку. Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19,47Закону України "Про банки і банківську діяльність) банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення [PERSON] Банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI"Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту"в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії [PERSON] банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Згідно з постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що [PERSON] Банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про [PERSON] БанкУкраїни" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі [PERSON] Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території Українияк засобу платежу, затверджене постановою Правління [PERSON] Банку України від 14.10. 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення [PERSON] Банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI"Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Як зазначено в Узагальненнях судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин Верховного Суду України, потрібно звернути увагу, що колегією суддів судової палати суду у цивільних справах Верховного Суду України у своєму рішенні від 01.12.2010 року у справі № 6-50418св10, зроблено висновок, що відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі [PERSON] Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління [PERSON] Банком України від 14.10. 2004 року N483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем завалютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] Банком України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії або дозволу [PERSON] Банком України здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Крім того суд зазначає, що на час укладення кредитного договору № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року законодавчих обмежень щодо укладання договорів споживчих кредитів в іноземній валюті встановлено не було. Під час розгляду позову про визнання недійсними кредитного договору, додаткових договорів, договору іпотеки та договору поруки, позивачка посилалася, зокрема, на те, що в кредитному договорі неоднозначно та нечітко визначено розмір процентної ставки за кредитом, а розмір фіксованого відсотка - 3,49 % річних з невизначеним FIDR не відповідає розрахункам, зазначеним у графіку платежів, та є завищеним; у договорі немає його сукупної вартості та розміру фактичного подорожчання кредиту.\~\~ Спірним кредитним договором передбачено порядок визначення розміру процентів. Так, для розрахунку процентів за користування кредитом банк використав плаваючу процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотка в розмірі 3,49 % річних + FIDR, що формується на основі процентних ставок за строковими депозитами для фізичних осіб, при цьому банк на власний розсуд установлює такі проценти. Додатковими договорами встановлено: розрахунок процентів з плаваючою процентною ставкою з фіксованим відсотком 2,49 % річних + FIDR; на період з 06.08.2009 року по 31.10.2009 року розрахунок процентів з плаваючою процентною ставкою з фіксованим відсотком 1 % річних + FIDR, на період з 01.11.2009 року виключно фіксований відсоток 3,49 % річних, на період з 26.06.2014 року до 25.03.2015 року фіксована процентна ставка 8,49 %, з 26.03.2015 року з\~розрахунок процентів з плаваючою процентною ставкою з фіксованим відсотком 3,49 % річних + FIDR. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Плаваюча процентна ставка - це процентна ставка за середньо- і довгостроковими кредитами, розмір якої може змінюватись банком в односторонньому порядку та в строки, передбачені умовами кредитного договору. Перегляд її здійснюється через узгоджені між банком і кредитором проміжки часу. \~\~\~\~\~\~\~\~У разі зміни договору, як зазначено в частині третій\~статті 653 ЦК України, зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. \~\~\~\~\~\~\~\~\~Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей\~207,\~640 ЦК України\~та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. \~\~\~\~\~\~\~\~\~Укладаючи кредитний договір, сторони домовились, що для розрахунку процентів за кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого процента (у розмірі 3,49 % річних) + FIDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк до 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). При цьому сторони висловили свою цілковиту згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки. \~\~\~\~\~\~Отже, виходячи з умов кредитного договору зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору. Аналогічні правові висновки викладені в Постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року по справі № 6-511цс15. \~\~\~\~\~\~Таким чином, положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR, не можна вважати несправедливими, тому підстав для визнання спірних договорів недійсними немає. \~\~\~\~\~\~\~Разом з тим,\~суд наголошує, що Закон України «Про захист прав споживачів»\~застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення\~Закону України «Про захист прав споживачів»\~не застосовуються. З врахуванням наведеного суд відхиляє доводи позивачки, яка з посиланням на ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» вважала підставою для визнання правочину недійсним нечесну підприємницьку діяльність ПАТ «ОТП [PERSON]», яке ввело її в оману не попередивши про майбутні витрати за конвертацію валюти при внесенні платежів на погашення кредиту, за ведення поточного рахунку, за страхування. При цьому суд зазначає, що позивачка погодилася, що усі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватися у валюті кредиту, тобто у доларах США, а у випадку відсутності або недостатності у позичальника коштів для здійснення платежів у відповідній валюті банк має право здійснити конвертацій ну операцію за рахунок коштів позичальника в інших валютах відповідно до вимог чинного законодавства України за існуючими тарифами банку. Встановлено, що до березня 2015 року [PERSON] належним чином виконувала усі умови кредитного договору та додаткових умов до нього, дотримувалася умов укладених нею договорів страхування. З березня 2015 року [PERSON] припинила належне виконання прийнятих на неї зобовязань по кредитному договору № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року, ПАТ «ОТП [PERSON]» станом на 02.03.2015 року нараховано заборгованість за кредитом 18\~709,84 долари США, заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом 17,65 доларів США та подано відповідний позов, що перебуває в провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова. З врахуванням наведеного, доводи щодо дійсного розміру заборгованості позивачка не позбавлена можливості заявити при вирішенні справи за позовом ПАТ «ОТП [PERSON]» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Розбіжність в розмірі суми заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитними коштами, визначена висновками судової економічної експертизи № 12141 від 19.02.2016 року, а саме 15,95 доларів США (замість нарахованих банком 17,65 доларів США), не є підставою для визнання в цілому кредитного договору та додаткових угод недійсними. На підставі викладеного вище, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] є безпідставним та в його задоволенні слід відмовити. З врахуванням безпідставності позовних вимог щодо визнання недійсним кредитного договору № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року та додаткових умов до нього суд залишає без задоволення вимоги щодо недійсності договору іпотеки та договору поруки, які є похідними від вимог щодо недійсності головного договору, а також щодо зупинення нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за кредитним договором № ML 702/425/2007 від 26.11.2007 року та інші вимоги.

Outcome: dismissed