Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

до Івано-Франківського міського суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. В позові вказано, що позивач та відповідач проживали в конкубінаті, під час чого народилось двоє дітей, батьком яких записано відповідача за його заявою до органу РАЦС. Однак відповідач не виконує свого обов`язку із матеріального забезпечення інтересів та розвитку дітей, а позивачка не має такої можливості, оскільки не має належних доходів, а також має на утриманні іншу дитину. В судовому засіданні позивачка підтримала позов та просила задовольнити його зі вказаних в ньому підстав, надала пояснення про те, що діти проживають із нею та перебувають на її утриманні, відповідач не надає грошових коштів на утримання дітей. В судовому засіданні відповідач заперечив позов та надав перед судом пояснення про те, що він може в майбутньому мати іншу сім`ю, сплачувати аліменти в сумі 3000 гривень він не має змоги, також відповідач пояснив суду, що він годує дітей, у разі, коли вони гостюють у нього, також відповідач надав пояснення, що він не може носити дітям їжу, оскільки це, на його думку, виглядало б недоречним. В судовому засіданні відповідач заявляв одне й те саме клопотання про відкладення судового розгляду з одних і тих самих підстав, не змінюючи їх після роз`яснень суду про його можливість, відповідно до положень ЦПК України, щодо заявлення одних і тих самих клопотань виключно з інших правових підстав. Відповідач надав суду пояснення про те, що з кінця квітня 2015 року йому було відомо про даний судовий спір, однак з того часу і до 02/06/2015 р. відповідач не запросив собі представника і не забезпечив його явку в судове засідання, а також із вказаного часу відповідач не з`явився до суду для ознайомлення з матеріалами провадження. Відповідно до повідомлень підприємства зв`язку виклики відповідача до суду ігнорувались ним у зв`язку із не з`явленням для їх отримання і закінченням строку зберігання. Позивачка, яка спільно проживала із відповідачем протягом тривалого часу, надала суду пояснення про те, що вказана поведінка відповідача обумовлена його наміром затягнути судовий розгляд для порушення майнових прав дітей. Крім цього відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Пономарьов проти України» (Заява N 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, аналогічна правова позиція висловлена рішеннях у справі «Олександр Шевченко проти України» (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Таким чином зазначені клопотання відповідача були формою зловживання ним правом на заявлення клопотань, що здійснено з метою унеможливлення забезпечення реалізації принципу юридичної визначеності та юридичної певності в цьому спорі. Судом встановлено наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] батьками [PERSON] [INFO] зареєстровано позивача та відповідача. Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] батьками [PERSON] [INFO] зареєстровано позивача та відповідача. Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] позивачка є матір`ю [PERSON] [INFO]. Відповідно до довідки №354 на утриманні позивачки перебуває троє дітей, батьком двох з яких зареєстровано відповідача. В судовому засіданні після дослідження усіх доказів і надання можливості відповідачу надати основні і додаткові пояснення та заперечення відповідач заявив клопотання про призначення експертизу ДНК дітей для встановлення їх походження. Однак до цього моменту відповідач надав пояснення про те, що він любить дітей та самостійно і добровільно здійснює їх забезпечення. Позивачка не повідомила суд про те, що раніше відповідач заявляв про невизнання батьківства щодо дітей, натомість позивачка повідомила суд, про те, що батьківство дітей було записано органом РАЦС саме за заявою відповідача. В підготовчій частині судового розгляду та протягом часу розгляду спору відповідач не заявляв клопотань про призначення будь-яких експертиз, однак перед початком судових дебатів заявив дане клопотання із поясненням про те, що тільки тепер у нього виник сумнів у вірності йому позивачки, хоча до вказаного моменту вказані обставини ні ким із сторін не обговорювались. Відповідно до п. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 180 СК України спори про стягнення аліментів вирішуються судами між батьками. В свою чергу відповідно до ст. 121 СК України права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Отже до предмету доказування в таких спорах входить питання реєстрації батьківства в органі РАЦС. При цьому відповідно до п. 2 ст. 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Так само в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів" питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Тому в даному спорі до предмету доказування входить обставина реєстрації батьківства органом РАЦС. При цьому питання оспорювання батьківства не входить до предмету даного позову, оскільки його не вказано в позові, а також воно не входить до обставин, що підлягають доказуванню, оскільки обов`язок сплати аліментів належить особі, яка зареєстрована у встановленому законом порядку органом РАЦС в якості батька дитини. Права і обов`язки відповідача були роз`яснені йому до початку розгляду спору, відповідач відмовився від пропозиції суду роз`яснити йому права, які б він не зрозумів. Зміст кожної із стадій розгляду спору і реалізації прав сторін роз`яснювався судом сторонам, а відповідач реалізовував своє право на подання заяв і клопотань, просив про проведення експертизи, яка не підлягала призначенню в даному спорі, також відмовився від надання пояснення про розмір свого доходу та повідомив учасників про те, що може повідомити розмір свого доходу в разі, якщо його про це попросять. Таким чином процесуальна поведінка відповідача полягала у затягуванні судового розгляду, задля перешкоджанню позивачці та її дітям у реалізації принципу юридичної визначеності в цьому спорі. Однак відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до п. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом враховано усі обставини, про які сторони повідомили суд для їх врахування при ухваленні цього судового рішення. Таким чином на основі пояснень сторін та наданих ними доказів суд дійшов висновку про те, що потреби в матеріальному забезпеченні інтересів дітей, необхідні для їх належного розвитку і життя буде забезпечено при присудженні до стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1/5 частки доходів на кожну дитину, які відповідач зможе сплачувати. В свою чергу позивачкою не доведено правових підстав для стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1/2 доходів відповідача, що становить максимально допустимий законодавством розмір стягнення із заробітної плати відповідача. Тому позов підлягає частковому задоволенню у зазначеній частині. Зазначений висновок стверджується також положенням п. 1 ст. 3 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20/11/1989 року, в якому зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Отже розмір аліментів менше 1/5 частки доходів відповідача не забезпечить задоволення інтересів і потреб кожної дитини відповідача. Інші докази та арґументи сторін не спростовують висновків суду, вказаних в цьому судовому рішенні. Відповідно до зазначеного та на підставі ст.ст. 81, 180, 181, 184 СК України, ст. 110 ЦПК України,

Outcome: partial