Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

29 березня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з указаним вище позовом, у якому просить позбавити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] права користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком, що знаходиться в [ADDRESS] , які зареєстровані у зазначеному будинку, але понад один рік в ньому не проживають. Добровільно з реєстрації знятись відмовляються, чим створюють значні незручності та перешкоди у використанні будинку для проживання та розпоряджання. У судове засідання сторони не з`явилися. До суду надійшла заява від позивача [PERSON] про розгляд справи в її відсутність. Позивач позовні вимоги підтримує. Не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про розгляд справи в суді за адресою місця проживання зареєстрованого у встановленому законом порядку, а саме: [ADDRESS] . Треті особи без самостійних вимог [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви, в яких просили розглянути справу у їх відсутність, не заперечують щодо задоволення позовної заяви. Отже, оскільки відповідачі не повідомили суду іншої адреси, то на підставі пункту 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України суд вважає, що судова повістка їм вручена, а тому відповідачі є такими, що повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Також, виклик відповідачів здійснювався через оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою https://court.gov.ua/sud0211//. Отже, оскільки зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи відповідачів невідоме, то на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України суд вважає, що з опублікуванням оголошення про виклик відповідачів вважається повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися у судове засідання та про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву не подали, слід провести заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. На підставі частини другої ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалось. Розглянувши документи та матеріали справи, дослідивши письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . У зазначеному будинку зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідками про зареєстроване місце проживання особи, виданими виконавчим комітетом Ладижинської міської ради, довідками №2-20-1078,№2-20-1079, №2-20-1080 від 05.04.2019 та записами з копії домової книги виданої на буд. [ADDRESS] . З часу вибуття, відповідачів з реєстрації у належному позивачу будинку, добровільно не знімаються, що створює для позивача значні незручності та перешкоди у використанні власного будинку для проживання та вчинення певних правочинів щодо будинку для забезпечення його цілісності та недоторканості. Перешкод для пред`явлення позову про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом, судом не встановлено. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення права. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому у своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронгі Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України). Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст.380 ЦК України). Частинами 4 та 5 ст.9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За таких обставин, враховуючи фактичні взаємини сторін, причини позову про визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом та інші обставини справи, суд вбачає підстави для задоволення позову і приходить до висновку, що оскільки позивачу на праві власності належить будинок, а відповідачі права власності на будь-яку частину будинку не мають, іншої домовленості між сторонами не існує, реєстрація відповідачів у будинку чинить позивачу перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні належним їй на праві власності майном, то відповідачі повинні бути визнаними такими, що втратили право користування будинком. На підставі викладеного,

Outcome: approved