Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що позивач є власником 51/100 частин житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування жилого будинку від 15.12.1998 року, а також згідно державного акта від 12.01.1999 року їй належить на праві власності земельна ділянка площею 690 кв. м за цією ж адресою, яка призначена для обслуговування частини житлового будинку. Попередній власник 49/100 частин житлового будинку [ADDRESS] - відповідач [PERSON] подарував свою частину будинку відповідачу [PERSON], про що між ними укладено договір дарування частини житлового будинку від 11.06.2013 року. В абзаці 13 п. 6.1 договору зазначено, що земельна ділянка, на якій знаходиться вказана частина житлового будинку, у приватній власності не перебуває. Однак таке твердження не відповідає дійсності, так як на належній позивачу земельній ділянці знаходиться 18/100 частин даного житлового будинку (кімната площею 17,3 кв. м), яка належала [PERSON] Тому позивач просить визнати договір дарування від 11.06.2013 року 49/100 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS] частково недійсним у частині дарування 18/100 частин житлового будинку. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав, обґрунтовуючи їх обставинами, викладеними в позовній заяві. При цьому пояснив, що нотаріус при посвідченні договору дарування частини житлового будинку від 11.06.2013 року не з'ясував належним чином чи належить на праві власності земельна ділянка, на якій розташована відчужувана [PERSON] частина житлового будинку, тому вніс у договір недостовірну інформацією, чим порушуються права позивача і тому такий договір має бути визнано частково недійсним. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що належні на праві власності позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] частки житлового будинку [ADDRESS] в натурі не виділені, через що вони мають у праві власності 51/100 ідеальну частку та 49/100 ідеальну частку відповідно і стверджувати, що 18/100 ідеальних часток, з яких складається частка будинку відповідача [PERSON], знаходиться на земельній ділянці позивача неможливо. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки до суду не повідомив. Третя особа в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, вказавши, що у вирішенні спору покладається на розсуд суду. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.\- Судом встановлено, що 11.06.2013 року між [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдаровуваною) укладено договір дарування частини житлового будинку, згідно якого [PERSON] передав безоплатно у власність (подарував), а [PERSON] прийняла у власність (у дар) 49/100 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS]. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Сєтаком В.Я. та зареєстрований у реєстрі за № 5505 (а.с. 57-58). У п. 6.1 договору вказано, що дарувальник свідчить про те, що земельна ділянка, на якій знаходиться вказана частина житлового будинку, в приватній власності не перебуває. 49/100 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS] належали дарувальнику на підставі нотаріально посвідченого договору дарування 31/100 частини жилого будинку від 09.07.2001 року (а.с. 60) та договору дарування 18/100 частини жилого будинку від 08.12.2006 року (а.с. 62). Згідно нотаріально посвідченого договору дарування жилого будинку від 15.12.1998 року (а.с. 13) позивачу належить на праві власності 51/100 частина житлового будинку. На підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЖТ № 043556, виданого 12.01.1999 року, у власності позивача перебуває земельна ділянка площею 0,0690 га, розташована за адресою: [ADDRESS], для будівництва, обслуговування жилого будинку і господарських будівель (а.с. 8). Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 16.05.2012 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], Житомирської міської ради про визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку (а.с. 46), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 13.09.2012 року (а.с. 14), яким відмовлено у задоволенні позову, встановлено, що порядок користування будинком та підсобними приміщеннями між сторонами не укладався, а також нерухоме майно в натурі не виділялось. Як убачається з ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013 року (а.с. 48), згідно висновку № 119/11 судової будівельно-технічної експертизи від 22.09.2011 року на земельній ділянці, яка відповідно до державного акта на право власності на землю від 12.01.1999 року визначена як приватна власність [PERSON], знаходиться нерухоме майно [PERSON], а саме ділянка 4 - "кімната 3-1" площею 0,0021 га та ділянка 5 - "частина сараю Б" площею 0,0008 га. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Відповідно до ч. ч. 1, 4, ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється прав власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщеній на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Частиною 6 ст. 120 ЗК України встановлено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Таким чином, аналіз наведених норм свідчить про те, що зазначення у договорах відчуження житлових будинків, будівель або споруд розміру та кадастрового номеру земельної ділянки, на яких вони розташовані, є обов'язковим. Статтями 377 ЦК України та 120 ЗК України визначено перелік об'єктів нерухомого майна у випадку відчуження яких істотною умовою договору є розмір та кадастровий номер земельної ділянки. Такими об'єктами є житлові будинки (крім багатоквартирних), будівлі і споруди. До зазначеного переліку не віднесено такий об'єкт, як частка у праві спільної часткової власності. За положеннями ч. 1 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року (із змінами) окремі частини житлових будинків, будівель і споруд є самостійними об'єктами нерухомого майна, стосовно якого проводиться державна реєстрації прав. Отже, вимоги ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України при посвідченні договорів відчуження частки у спільній частковій власності на нерухоме майно, приміщень у житлових будинках, будівлях не застосовується. В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятоюта шостою статті 203цього Кодексу. За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Досліджені судом докази та встановлені судом обставини свідчать про те, що порядок користування житловим будинком [ADDRESS] та підсобними приміщеннями між його співвласниками не укладався і будинок між ними в натурі не поділено, що встановлено рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 16.05.2012 року та не підлягає доказуванню. А отже, внаслідок укладення договору до обдаровуваної [PERSON] перейшло право власності не на конкретно визначені житлові приміщення, а на 49/100 ідеальних частин даного житлового будинку. На час укладення оспорюваного договору дарування дарувальник [PERSON] не мав на праві приватної власності земельної ділянки, на якій знаходилися передані в дар [PERSON] 49/100 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS]. Порушень ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України при укладенні договору дарування від 11.06.2013 року між [PERSON] та [PERSON] допущено не було, оскільки у разі відчуження частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок визначення кадастрового номеру земельної ділянки, на якій знаходиться ця частка, як істотної умови договору законом не вимагається. Окрім того, цивільним законодавством не передбачено можливості визнання договору недійсним з підстав внесення до нього недостовірної інформації, на що сторона позивача посилалася як на підставу позовних вимог. За наведених обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову, так як він не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи та не ґрунтується на вимогах закону. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed