Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника - адвоката Хрустовської О.П. звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , відповідно до якого просить: розірвати договір купівлі-продажу та відшкодувати вартість холодильної вітрини у розмірі 10 950,00 гривень за рахунок відповідача на користь позивача; зобов`язати відповідача прийняти холодильну вітрину неналежної якості за його рахунок; відшкодувати майнову шкоду у розмірі 84 501 гривень; відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень; судові витрати у розмірі 10 045 гривень залишити за відповідачем. В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача посилається на те, що 03.02.2020 він я придбав (замовив) у ФОП [PERSON] холодильну вітрину "Кондитерская холодильная витрина ДНІПРОторг с охлаждаемыми полками ВХНку 100" (далі- холодильна вітрина). Вартість товару становить 10950,00 гривень. Також продавець надав гарантійний талон на строк 6 місяців від дати продажу, а саме від 03.02.2020. 04.02.2020 позивач отримав товар на Новій пошті. Вже 05.02.2020 він підключив холодильну вітрину та розмістив в ній харчові продукти, для перевірки її роботи. Проте вранці 06.02.2020 позивач виявив, що всі харчові продукти були зіпсовані, а температура в холодильній вітрині була на рівні +20 градусів за Цельсієм. Цього ж дня він зв`язався з ФОП [PERSON] і пояснив ситуацію, а саме, що стався гарантійний випадок і вимагав повернення сплаченої за холодильну вітрину грошової суми, на що [PERSON] відмовили. 10.02.2020 позивачу довелося викликати спеціаліста для огляду холодильної вітрини. Викликаний спеціаліст відмітив тип поломки як гарантійний. У той же день позивач звернувся за правовою допомогою до адвоката та запропонував також зв`язатися по телефону з ФОП [PERSON] для роз`яснення ситуації та вирішення проблеми мирним шляхом, а саме гарантійним обслуговуванням. Однак [PERSON] відмовив у наданні гарантії. 17.02.2020 [PERSON] звернувся до ФОП [PERSON] з письмовою претензією щодо розірвання договору та відшкодування завданих збитків, проте відповіді так і не отримав. Так, при покупці холодильної вітрини позивачеві було надано гарантійний талон на строк 6 місяців від дати продажу, а саме від 03.02.2020, гарантійний строк не вичерпано. Тому вимога щодо розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми є правомірною з огляду дотримання гарантійного строку та наявності істотного недоліку холодильної вітрини. З огляду на порушення права позивача на належну якість продукції та обслуговування і відповідно до ст. 4 Закону України № 1023-XII позивач також має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Тому позивач просить відшкодувати йому суму у розмірі 84 501 гривень, виходячи з наступного: - витрати на заміну харчових продуктів - 500 грн. гривень, - оплата доставки холодильної вітрини у розмірі 1001 грн. гривень; - штраф за порушення зобов`язання за Попереднім договором від 31.01.2020 у розмірі 10 000 гривень, що виник через неналежну якість холодильної вітрини проданої ФОП [PERSON] і як наслідок необхідність відповідати за порушення Попереднього договору, а саме за неукладення основного договору оренди щодо холодильної вітрини; - упущена вигода у розмірі 73 000 грн. гривень через те, що позивачем було укладено попередній договір оренди холодильної вітрини, але у нього не стало можливості для укладення основного договору з незалежних від нього обставин - саме через несправність холодильної вітрини. Як споживач і відповідно до ст. 4 Закону України № 1023-XII позивач також має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до законодавства моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Також моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. [PERSON] вважає, що внаслідок бездіяльності відповідача, порушенням ним прав позивача, передбачених Закону України № 1023-XII останньому було завдано моральної шкоди, через неможливість належним чином користуватися придбаним і фактично оплаченим майном, як наслідок неможливість укладання договору, що завдало шкоди його діловій репутації, необхідністю витрачати свої кошти і час на звернення за правовою допомогою і в подальшому необхідністю відстоювати свої права в суді. Тому моральну шкоду він оцінює у 5 000 гривень. Також позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу, які складають 10 045 гривень. 10.02.2020 позивач уклав Угоду про надання правової допомоги адвоката, бо не володіє спеціальними знаннями у сфері права. Тому для надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; здійснення представництва моїх інтересів в судах [PERSON] звернувся до адвоката. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.03.2020 справу передано для розгляду судді Колесник С.А. Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 25.06.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, представник позивача подала до суду клопотання, відповідно до якого просить проводити розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити, проти прийняття заочного рішення не заперечує (а.с.52). Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки-повідомлення про виклик у судове засідання разом із копією ухвали про відкриття провадження з копією позовної заяви та доданих до неї документів та шляхом направлення судових повісток про виклик у судове засідання за місцем реєстрації (а.с.48-51), не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Відповідно до ухвали суду від 15.10.2020, враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлявся про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлені наступні фактичні обставини. 03.02.2020 [PERSON] придбав у ФОП [PERSON] холодильну вітрину "Кондитерская холодильная витрина ДНІПРОторг с охлаждаемыми полками ВХНку 100", вартість товару становить 10950,00 гривень, що підтверджується товарним чеком №15 від 03.02.2020 (а.с.9). Також ФОП [PERSON] було надано гарантійний талон на строк 6 місяців від дати продажу, а саме від 03.02.2020 (а.с.10). Відповідно до Дефектного акту №1 (обстеження технічного стану обладнання) від 10.02.2020, виданого ФО-П [PERSON] , при обстеженні Холодильної вітрини ВХНку - 100, було встановлено наступне: при обстеженні холодильної вітрини виявлено невідповідність температури всередині вітрини і температури робочої, яка вказана в описі, а саме всередині вітрини температура +20 градусів, а в опису зазначено від 0… до +5. Ремонт не проводився, так як вітрина на гарантії (а.с.11). 17.02.2020 [PERSON] звернувся до ФОП [PERSON] з письмовою претензією щодо розірвання договору та відшкодування завданих збитків (а.с.12-14). 31.01.2020 ФОП [PERSON] та [PERSON] уклали Попередній договір оренди обладнання №1, відповідно до п.1.1. якого: «згідно даного Договору Сторони до 07.02.2020 зобовязуються укласти договір оренди холодильної вітрини для зберігання продуктів харчування (а.с.16а-16). Сторони зобов`язуються укласти договір оренди холодильної вітрини згідно умов даного Договору. [PERSON] зобов`язується до моменту укладання Сторонами Договору оренди обладнання придбати холодильну вітрину належної якості для забезпечення належного зберігання продуктів харчування, з відповідним температурним режимом до +5 градусів за Цельсієм. Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996р. "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" важливою гарантією здійснення прав споживачів є їх судовий захист. У відповідності до ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" №1023-XII від 12.05.1991 (зі змінами та доповненнями) (далі - Закон України № 1023-XII ) захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996р. "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" вирішуючи справи про захист прав споживачів у зв`язку з придбанням товарів неналежної якості, суди повинні мати на увазі, що: 1) такі вимоги можуть заявляти споживачі, котрі мають на товари квитанції, товарні чи касові чеки або інші письмові документи, а щодо товарів, на які встановлено гарантійні строки, - технічні паспорти чи документи, що їх замінюють. Навіть втрата зазначених документів, неодержання їх при придбанні товару чи неможливість їх відновлення не позбавляє споживача права доводити факт купівлі-продажу з допомогою свідків; 2) товаром неналежної якості слід вважати такий, що не відповідає вимогам нормативних документів, умовам договору або вимогам, які до нього пред`являються, наданій щодо нього виготівником чи продавцем інформації, а також проданий після закінчення строку його придатності чи фальсифікований. При поверненні речі неналежної якості її амортизація в період гарантійного строку до уваги не береться. Згідно з п. 22 ст. 1 Закону України № 1023-XII [PERSON] є споживачем, тобто фізичною особою, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб. Відповідно до ст. 673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу. А у разі відсутності в договорі купівлі-продажу умов щодо якості товару продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, придатний для мети, з якою товар такого роду звичайно використовується. Отже, зрозуміло, що придбана мною холодильна вітрина мала би зберігати харчові продукти з відповідним температурним режимом, на жаль, чого не сталося. Частиною 2 ст. 678 ЦК України передбачено, що у разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару. Дане положення підтверджується і ст. 8 Закону України № 1023-XII, що передбачає у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; або 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар. Тож для реалізації наданих Законом правомочностей є необхідним дотримання гарантійних строків. Згідно з п. 5 ст. 1 Закону України № 1023-XII гарантійний строк - строк, протягом якого виробник (продавець, виконавець або будь-яка третя особа) бере на себе зобов`язання про здійснення безоплатного ремонту або заміни відповідної продукції у зв`язку з введенням її в обіг. Так, відповідно до ч. 3 ст. 680 ЦК України якщо на товар встановлено гарантійний строк, покупець має право пред`явити вимогу у зв`язку з недоліками товару, які були виявлені протягом цього строку. Зі змісту ст. 7 Закону України № 1023-XII розуміємо, що гарантійний строк зазначається в паспорті на продукцію або будь-якому іншому документі, що додається до продукції. Так, при покупці холодильної вітрини [PERSON] було надано гарантійний талон на строк 6 місяців від дати продажу, а саме від 03.02.2020, тобто гарантійний строк не вичерпано. Тому вимога щодо розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми є правомірною з огляду дотримання гарантійного строку та наявності істотного недоліку холодильної вітрини, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 1 Закону України № 1023-XII істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: 1) він взагалі не може бути усунутий; 2) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; 3) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором. Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України № 1023-XII продавець зобов`язаний прийняти товар неналежної якості у споживача і задовольнити його вимоги. При цьому доставка великогабаритних товарів і товарів вагою понад п`ять кілограмів продавцю здійснюються за рахунок продавця. Також варто врахувати, що при розірванні договору розрахунки із споживачем у разі підвищення ціни на товар провадяться виходячи з його вартості на час пред`явлення відповідної вимоги, а в разі зниження ціни - виходячи з вартості товару на час купівлі. З огляду на порушення права [PERSON] на належну якість продукції та обслуговування і відповідно до ст. 4 Закону України № 1023-XII він має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Обов`язок щодо відшкодування завданої майнової та моральної шкоди випливає не лише з деліктів, але і з договірних зобов`язань. Так, у відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Позивач просить відшкодувати йому суму у розмірі 84 501 гривень, виходячи з наступного: - витрати на заміну харчових продуктів - 500 грн. (п`ятсот) гривень, - оплата доставки холодильної вітрини у розмірі 1001 грн. гривень; штраф за порушення зобов`язання за Попереднім договором від 31.01.2020 у розмірі 10 000 гривень, що виник через неналежну якість холодильної вітрини проданої ФОП [PERSON] і як наслідок необхідність відповідати за порушення Попереднього договору, а саме за неукладення основного договору оренди щодо холодильної вітрини; упущена вигода у розмірі 73 000 грн. гривень через те, що позивачем було укладено попередній договір оренди холодильної вітрини з ФОП [PERSON] , однак можливості для укладення основного договору у позивача не стало через несправність холодильної вітрини. Надані позивачем розрахунки в ході розгляду справи відповідачем належними та допустимими доказами спростовано не було, тому у суду відсутні підстави вважати їх необґрунтованими. Крім того, [PERSON] , як споживач і відповідно до ст. 4 Закону України № 1023-XII має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. При цьому, як вказано у ст. 22 Закону України № 1023-XII, при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Так, згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до законодавства моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Також моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Дані положення деталізуюються у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" . Тож відповідно до даної Постанови спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема, при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" (1023-12) чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно положень п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пункт 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснює, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Внаслідок бездіяльності ФОП [PERSON] , порушенням ним прав [PERSON] , передбачених Закону України № 1023-XII позивачу було завдано моральної шкоди, через неможливість належним чином користуватися придбаним і фактично оплаченим майном, як наслідок неможливість укладання договору, що завдало шкоди його діловій репутації, необхідністю витрачати свої кошти і час на звернення за правовою допомогою і в подальшому необхідністю відстоювати свої права в суді. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що заявлена вимога про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. підлягає задоволенню. При вирішенні питання про розподіл судових витрат слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 761/24881/16-ц провадження № 14-57цс18, у ст. 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому (ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів. За основу приймається те, що ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред`явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав. Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до вимог ст. 5 Закону України "Про судовий збір", суд стягує судовий збір у розмірі 1004,51 грн. (один відсоток ціни позову) з відповідача на користь держави. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до законодавства до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Адвокат Хрустовська О.П. здійснює представництво інтересів [PERSON] на підставі Ордеру серії АХ №1012318 (а.с.18). У постанові Вищого господарського суду України від 22.11.2017 по справі №914/434/17 суд дійшов висновку про те, що призначення позивачу суми витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 10% від ціни позову є справедливими та спів розмірними витраченому часу адвоката. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст..41 Конвенції. Відповідно до Рахунку на оплату №1 від 10.02.2020 (за Угода про надання правової допомоги від 10.02.2020) виконавець -адвокат Хрустовська О.П., замовник [PERSON] , виконавцем було надано наступні послуги: надання юридичної консультації, підготовка позовної заяви, підготовка документів для позовної заяви, подання позовної заяви до суду, збір та подання у судове засідання необхідних доказів, здійснення представництва інтересів клієнта в судах, складення документів процесуального характеру. Загальна вартість послуг - 10 045 гривень, які були сплачені [PERSON] відповідно до прибуткового касового ордеру №100220 від 10.02.2020 (а.с.22, 23). Згідно п. 1 ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). При цьому, обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач не скористався своїм правом на подання відповідного клопотання. З урахуванням викладеного, на підставі п. 1 ч.2 ст.137 ЦПК України суд вважає доведеним витрати позивача на правничу (правову) допомогу у розмірі 10045,00 грн., які підлягають розподілу між позивачем та відповідачем в порядку ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. У зв`язку тим, що суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 10 045,00 гривень. Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 1,3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Надані позивачем докази, обставини, які були досліджені у ході судового засідання, дають суду підстави для задоволення позовних вимог в порядку та у спосіб, визначені позивачем. Положеннями ст..16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні, допустимі та достовірні докази як кожний окремо, так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved