Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

В вересні 2014 рку позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати недійсним заповіт, оформлений державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори [PERSON] від 08 квітня 2014 року за реєстраційним номером № 1-332, за яким [PERSON] заповідав все своє майно [PERSON] Позовні вимоги мотивовані тим, що при посвідченні заповіту на користь сторонньо особи рідний брат її діда [PERSON], який помер 17 травня 2014 року , і якому вона приходилася єдиною онукою, не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними внаслідок психічного захворювання. У судовому засіданні представники позивачки вимоги позову підтримали. Суду пояснила, що позивачка та її мати були єдиними родичами померлого, надавали йому завжди допомогу, про існування [PERSON]Р, дідусь їм ніколи не розповідав. Тим більше є дуже підозрілим написання заповіту за декілька місяців до своєї смерті. При укладанні заповіту [PERSON]П через важке захворювання головного мозку не розумів значення своїх дій, тому його волевиявлення щодо заповідання бквартири сторонній особі, та позбавлення спадщини єдиної онуки, яка єдина допомагала йому та опікувалася ним, не було вільним. Відповідачка та представник відповідача вимоги позову не визнали, просили у позові відмовити, посилаючись на чітке усвідомлення померлим своїх дій у момент посвідчення заповіту, бажання заповідати саме жінці, зя кою він прожив багато років, тим більше, що ніхто з родичів ним не опікувався і не надава жодної допомоги. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Згідно до матеріалів справи, позивачка є онукою рідного брата [PERSON], який помер 17 травня 2014 року. Відповідно до копії заповіту [PERSON] 08 квітня 2014 року належну йому квартиру [ADDRESS] заповів [PERSON]. Цей договір посвідчено державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори [PERSON] від 08 квітня 2014 року за реєстраційним номером № 1-332 [PERSON] . особисто підписано заповіт, міститься його власноручний запис про те, що на його прохання заповіт записано з його слів та до підписання прочитано ним вголос. 17 травня 2014 року [PERSON] помер внаслідок набряку головного мозку, крововиливу, переламу кісток черепу- черепно мозкова травма в стані алкогольного спьяніння І ступеню (а.с. 46). На підставі Свідоцтва про право власності на житло від 17.07.1993 року [PERSON] належала направі власності в цілому квартира [ADDRESS]. Згідно характеристики сусідів, [PERSON] характеризувася позитивно. За матеріалами справи [PERSON] на обліку в психіатрічній лікарні перебував з 1970 по 1985 року з діагнозом "неврастенія гіперстенічна форма, сноходження?". Остнніми роками перед смертю за медичною допомогою звертався з приводу хронічних захворювань печінки, шлунка, ЛОР-органів, ішемічної хвороби серця, головних болях, слабкості. Згідно матеріалів спадкової справи № 2\\2014 до майна померлого [PERSON], заведеної за заявою [PERSON] від 30 травня 2014 року, в якій вона заявила про прийняття спадщини за законом і про відсутність інших спадкоємців за законом та заповітом. 02 червня 2014 року до приватного нотаріуса МНО [PERSON] звернулася з заявою про прийняття спадщини за заповітом і відповідачка. Крім того, в матеріалах справи міститься власноруч написана заява [PERSON]П, від 03.09.2013 року на імя прокурора Центрального района з грамотним та логічно-послідовним викладенням обставин та проханням захистити його інтереси в суді щодо повернення коштів з КС "Флагман". Так, свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON]П, та [PERSON], які були сусідами спадкодавця, суду пояснили, що він зловживав спиртними напоями довгими запоями, навіть і по тиждню і більше, одразу після отримання пенсії. В нетверезому стані міг упасти в дворі, підїзді та заснути на підлозі. Проте в такому стані він був веселий, спілкувався. Проте коли був тверезий, то був агресивний , часто згадував Радянський Союз и висловлював невдоволення сьогоденням. Разом з тим, як вбачається з пояснень цих свідків, агресія та невдоволення [PERSON]П, були направлені не безцільно, а стосовно безладу во дворі і неправильно припаркованих, на його думку, автомобілів. Жив померлий одинаком, сам готував їжу, йому ніхто не допамагав - ні жінка, ні родичі, був акуратним. Свідки [PERSON] та [PERSON], які є знайомим відповідачки, суду пояснили, що він часто разом з [PERSON]Р, приїздив до неї на дачу, перебував в гостях, був розумною людиною, адекватною, з ним було цікаво спілкуватися. Свідки [PERSON] та [PERSON], які є лікарями, до яких померлий звертався за медичною допомогою та лікуванням, суду пояснили, що він був "дотошний", вимагав пояснень чітких щодо призначених медпрепаратів , проте сумнівів у розумінні ним своїх дій, наявність серйозних психічних розладів він не викликав. Відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 385 від 07 серпня 2015 року в період складення заповіту 08 квітня 2014 року [PERSON] хронічним психічним захворюванням, слабоумством, тимчасовим хворобливим розглядом психіки не страждав, а виявляв ознаки розладу особистості і поведінки, зумовлені судинним захворюванням головного мозку. Ступінь вираженості і глибина його психічних відхилень була така, що в період часу підписання заповіту 08.04.2014 року [PERSON]П, був зданий розуміти значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 225 ЦК і п. 16 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р.«Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» , правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та(або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а а разі її смерті за позовом інших осіб, ячиї цивільні права або інтереси порушені. Такі справи вирішуються судом з урахуванням як висновку судово-психіатрічної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд повинен достовірно встановити , чи усмідовлювала особа значення своїх дій та чи міг він керувати ними, що має суттєве значення для правильного вирішення спору. Відповідно до змісту ст. 225 ЦК України, такий правочин належить до правочинів, в яких воля особи на його вчинення відсутня, а внутрішнє волевиявлення відображає не її волю, а волю іншої особи, яка здійснила вплив на цього учасника правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) також мають значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Ч.6 ст. 147 ЦПК України встановлено, що висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу. Проте, проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність [PERSON] в момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що існуючі в той час відхилиння його психічної діяльності не впливали на його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України. Як-небудь інші медичні критерії недієздатності [PERSON] в матеріалах справи відсутні. Адже підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновки, які ґрунтуються на припущеннях. Тому позовні вимоги є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню за недоведеністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача відшкодуванню судові витрати не підлягають. З позивача слід стягнути на користь відповідачки витрати на правову допомогу у розмірі 2525 грн. - відповідно до вимог ЗУ "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у \~цивільних та адміністративних справах, виходячи з часу участі в судових засіданнях , загальною тривалістю 5 годин і 487,20 грн 40 відсотків від розміру мінімальної заробітної плати на 2015 р.

Outcome: approved