Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітніх синів, які продовжують навчання. Позовні вимоги мотивовано тим, що рішенням Ленінського районного суду м. вінниці від 26 травня 1997 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку. Позивач зазначає, що з 1 вересня 2016 року сини: [PERSON] та [PERSON] навчаються на денному державному відділенні магістратури Вінницького національного технічного університету, тому потребують матеріальної допомоги. [PERSON] зазначає, що [PERSON] займається підприємницькою діяльністю, отримує дохід та військову пенсію, в результаті чого може надавати матеріальну допомогу, однак добровільно цього не робить. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить стягнути з [PERSON] аліменти на її користь на утримання синів - близнюків [PERSON] та [PERSON], 1994 року народження, у розмірі 20% з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян щомісяця, починаючи стягнення від дня пред'явлення позову до суду і до закінчення синами навчання, але не більше як до досягнення ними 23 років. В судовому засіданні позивач позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково пояснила, що вона отримує пенію та працює лікарем. Просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що він іншого доходу, крім пенсії, немає, а також на його утриманні знаходяться трьоє неповнолітніх дітей, на яких він сплачує аліменти в розмірі ? частини доходу. Просив відмовити в задоволенні даного позову. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Так, судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками [PERSON] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про їх народження (а.с. 47). З рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 26.05.1997 року вбачається, що [PERSON] було визнано батьком [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], а також стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] та [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, починаючи з 24.01.1997 р. до повноліття дітей (а.с. 50-52). Дане рішення суду було звернуто до примусового виконання, підтвердженням чого є виконавчий лист № 2-372/1997 (а.с. 53). Також, слід зазначити, що на підставі виконавчого листа 232/3516/2012, виданого 24.01.2013 року Вінницьким міським судом Вінницької області, з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання повнолітніх дітей - синів [PERSON] та [PERSON], [INFO], в розмірі 20% від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня настання повноліття - [INFO] до закінчення навчання до 30 червня 2016 року включно (а.с. 54). Згідно довідок Вінницького національного технічного університету № 45, 46 від 05.09.2016 року, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є студентами денного навчання за освітньо-професійною програмою підготовки магістра, І-й курс факультету інформаційних технологій та комп'ютерної інженерії (а.с. 2, 3). Термін навчання у магістратурі з 01.09.2016 року по 31.01.2018 р. Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Отже, однією з умов утримання повнолітніх дітей, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, є наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначені розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків. Відповідно до п.17 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER], [PERSON] є інвалідои 2 групи. Посвідчення безтермінове (а.с. 27). Крім того, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.09.2016 року, яке набрало чинності 27.09.2016 року, було збільшено розмір стягуваних аліментів з [PERSON], [INFO], на користь [PERSON] на утримання дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], з 30% частини усіх його видів заробітку до ? частини від всіх видів заробітку (доходів) відповідача, щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, до їх повноліття, починаючи з 22.08.2016 року (а.с. 55-56). Так, зі змісту даного рішення вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 18.12.1996 року. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Отже, враховуючи вищевказані письмові докази суд приймає до уваги, що відповідач є пенсіонером, на його триманні знаходиться троє неповнолітніх дітей, на які стягнуються аліменти в розмірі ? частини від всіх видів заробітку (доходів). Таким чином, на проживання [PERSON] залишається половина пенсії, що на думку суду, є незначними коштами, а позивач пояснила, що вона отримує пенсію та працює лікарем. Суд критично ставиться до твердження позивача про те, що [PERSON] займається підприємницькою діяльністю, оскільки жодних доказів на підтвердження даного факту нею суду надано не було. Також позивачем не було надано суду будь-якого доказу того, що відповідач має можливість сплачувати дані аліменти. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 2 ст. 58 ЦПК України). Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Отже, суд вважає безпідставними та такими, що не знайшло своє підтвердження під час розгляду даної цивільної справи твердження позивача про те, що відповідач нехтує свої обов'язками щодо утримання дітей. Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітніх синів, які продовжують навчання не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed