Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить визнати за нею право власності на автомобіль марки Volvo 440 2.0 L, кузов [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER] та право власності на саморобний причіп, державний реєстраційний номер [NUMBER]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 17 липня 1993 року вона уклала шлюб з відповідачем, від шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Зазначає, що з 2005 року відносини у них з відповідачем погіршилися, вона звернулася до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу, угоди про поділ спільно нажитого майна між ними не досягнуто. За час проживання у шлюбі вона продала квартиру [ADDRESS], яку отримала в дар. 27 січня 2001 року за кошти, отримані від продажу квартири, вона придбала автомобіль марки Volvo 440 2.0 L, кузов [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], а згодом 22.01.2003 р. саморобний причіп, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Придбані транспортні засоби вони зареєстрували на відповідача. За час спільного проживання відповідач практично не працював на роботі, не мав самостійного доходу, перебував на її утриманні та користувався коштами, отриманими від продажу квартири. А тому вважає, що в суду є всі підстави визнати за нею право власності на автомобіль та саморобний причіп. В судовому засіданні позивач, будучи допитаною судом в якості свідка, в порядку ст. 57 ЦПК України, позовні вимоги підтримала та дала пояснення аналогічні, викладеним в позовній заяві та доповнила, що рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 серпня 2013 року шлюб між нею та відповідачем розірвано, вони всією сім'єю проживають в одній квартирі, окрім цього, відповідач сплачує аліменти на утримання дітей, по 500 грн. на кожну дитину. Додатково зазначила, що квартира, яку вона продала, була подарована їй батьками, вони з чоловіком мали намір в подальшому придбати трьохкімнатну квартиру, продаж вчинено за 5700 доларів США. Коли через рік ціни на квартиру значно зросли, вони вирішили за ці кошти придбати спірний автомобіль. Відповідач на той час ніде не працював, навчався. Вона проживає в квартирі по [ADDRESS], проте чоловік відмовляється її зареєструвати за вказаною адресою. Автомобіль був придбаний у Німеччині чоловіком, а документи оформлені в Україні. Причіп вони придбали у її батька, який самостійно його зробив, ціну не пригадує. За автомобіль вони заплатили 7000 доларів, вона позичила у свого батька 400 євро, а інші кошти - це кошти, які були отримані за продаж квартири [ADDRESS], яку вона отримала в дар. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві, просить позов задоволити. Відповідач, будучи допитаним судом в якості свідка, в порядку ст. 57 ЦПК України, позовні вимоги визнав частково і пояснив, що вважає автомобіль своєю власністю, оскільки на його придбання позичив у свого товариша [PERSON] 5000 доларів США, за автомобіль він заплатив 7000 доларів США, автомобіль придбано в 2007 році. Гроші, одержані від продажу квартири, дружина вклала в фінансову піраміду, а також придбала побутову техніку. Не заперечує проти задоволення позовних вимог і визнання за позивачем права власності на саморобний причіп, оскільки це була ініціатива його тестя, даний причіп ніколи у його користуванні не перебував, йому невідомо його місцезнаходження і на даний час. Товариш, який позичив йому кошти на придбання автомобіля зараз працює в Росії, а тому немає можливості з'явитися в судове засідання, кошти він йому за автомобіль не повернув. Автомобіль зараз перебуває у його користуванні і знаходиться в гаражі, оскільки він нещодавно потрапив на ньому у ДТП. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позицію свого довірителя. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Визначаючи норми матеріального права, що підлягають застосуванню та надаючи правову кваліфікацію фактично існуючим між сторонами по справі правовідносинам суд виходить з п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно з яким він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до п.1 розд. VІІ "Прикінцевих положень" СК України, зазначений Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01.01.2004 року. За загальним правилом дії законів і інших нормативно-правових актів у часі норми Сімейного кодексу застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше ніж 01.01.2004 року. До сімейних відносин, які не існували на зазначену дату та відносин щодо майна подружжя придбаного в період до 01.01.2004 року положення цього Кодексу застосовуватись не можуть і зворотної дії не мають. Оскільки спірні правовідносини виникли після набрання чинності як Сімейним кодексом України так і Цивільним Кодексом України, суд вважає за необхідне застосувати законодавство, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, тобто ЦК України 2004 р. та СК України. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. В судовому засіданні встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 17 липня 1993 року, шлюб між сторонами розірвано рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 27 серпня 2013 року. Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: донька - [PERSON], [INFO] та син - [PERSON], [INFO] Дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що під час шлюбу, 22.06.2007 р. (а.с.8) сторони набули автомобіль марки Volvo 440 2.0 L, кузов [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER] та саморобний причіп, державний реєстраційний номер [NUMBER], сторони не заперечують, що автомобіль і причіп було придбано під час шлюбу і такі є спільною сумісною власністю подружжя, проте кожна зі сторін вважає, що автомобіль повинен належати їй в силу певних обставин. Так, позивач вважає, що суд повинен визнати за нею право власності на автомобіль, оскільки такий придбано за кошти, які вона отримала за продаж квартири, яка була подарована їй батьками та за позичені у її батька кошти в розмірі 400 євро. Відповідач, в свою чергу заперечує проти позовних вимог і вважає, що автомобіль повинен належати йому, оскільки він придбав його за кошти, отримані в позику від його товариша [PERSON] в розмірі 5000 доларів США. Суд не бере до уваги наведені доводи сторін, вважає, їх непереконливими та такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Окрім цього, жодна зі сторін не довела належними та допустимими доказами фактичні обставини, на які покликається як на основу своїх вимог та заперечень. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що позивачем не подано, а судом не здобуто достовірних, належних та допустимих доказів про те, що автомобіль придбано за кошти, які вона отримала за продаж квартири і за кошти, отримані в позику від батька, та в 2001 році, як вона про це зазначає в судовому засіданні. Так, в судовому засіданні встановлено, що купівлю-продаж квартири [ADDRESS] вчинено 01 листопада 1999 року (а.с.89), одночасно у вказаному договорі зазначено, що квартира належить продавцеві [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01.04.1998 р. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] - батько позивача, жодних відомостей про те, що позивач кошти на придбання автомобіля позичив у нього не вказав, а лише пояснив обставини виготовлення саморобного причепа, з приводу якого у сторін спору не існує. Слід вказати, що відповідач і сам не заперечив факт позики у батька позивача вказаних грошових коштів, однак такі обставини не дають підстав суду визнати за позивачем право власності на спірний автомобіль. Позивач в обґрунтування позовних вимог покликається на те, що автомобіль було придбано в 2001 році, проте наведені позивачем мотиви спростовуються обліковою карткою транспортного засобу [NUMBER], згідно якої автомобіль марки Volvo 440 2.0 L, кузов [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER] зареєстровано за [PERSON] 22.06.2007 р. (а.с.8). А тому доводи позивача про те, що автомобіль придбано за кошти, отримані за продаж квартири, яка належала їй на підставі договору дарування є непереконливими. Окрім цього, суд також не бере до уваги і пояснення відповідача про те, що автомобіль придбано за кошти, отримані ним в позику від [PERSON], оскільки такі жодними належними та допустимими доказами не підтверджено. З наданих сторонами та досліджених в судовому засіданні доказів, підстави вважати, що автомобіль був придбаний за особисті кошти одного з подружжя в суду відсутні, окрім цього, слід вказати, що сторонами не оспорювалось, що спірний автомобіль набутий ними під час шлюбу, проте кожна зі сторін вважає, що автомобіль повинен належати їй. Враховуючи, що вищевказане майно, а саме автомобіль марки Volvo 440 2.0 L, кузов [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER] сторонами придбано за час перебування у шлюбі, за спільні сумісні кошти, воно наявне на момент припинення сумісного проживання, суд приходить до висновку, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки спільна сумісна власність не передбачає визначення часток учасників, а поширюється на усе майно, при здійсненні поділу такого майна слід виходити з презумпції рівності часток. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Згідно з ч.2 ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто Використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11). Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Частиною 4 цієї статті 71 СК України встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом. Відповідно до ст. ст. 63, 70 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. За рішенням суду частка майна може бути збільшена, якщо з нею /ним/ проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують , недостатні для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Суд може присудити одному з подружжя більшу частку за обставин, що мають істотне значення. Суд вважає, що наведені сторонами обставини, не дають підстав суду для відступу від засади рівності часток, суд вважає, що частки подружжя при поділі спірного автомобіля є рівними і кожна із сторін має право власності на 1/2 частку цього майна, без виділення часток в натурі. За змістом ст. 183 ЦК України, автомобілі є неподільними речами, а тому припинити право особи на частку у такому майні відповідно до ст. 365 ЦК України суд може лише на підставі позову іншого співвласника за умови попереднього внесення позивачем вартості такої частки на депозитний рахунок суду. Згідно роз'яснень п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. № 11, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя про отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. В разі, якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у спільні частковій власності. Згідно з висновком експерта №61/13Е від 13.11.2013 року вартість автомобіля марки Volvo 440 2.0 L, кузов [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER] складає 20909 грн. 12 коп. (а.с.55-60). Як вбачається з матеріалів справи та змісту позовних вимог, позивач питання про присудження їй грошової компенсації не ставить, і в матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про внесення однією із сторін грошових коштів за автомобіль на депозитний рахунок суду. В зв'язку з викладеним, приймаючи до уваги, що автомобіль визнаний судом спільною сумісною власністю подружжя, і частки сторін є рівними, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, а тому на підставі п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 р. №11 слід визначити ідеальні частки подружжя у зазначеному спірному майні без його реального поділу, а саме слід визнати за [PERSON] право власності на ? частину автомобіля марки Volvo 440 2.0 L, кузов [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідно до ст.11, ч.2 ст.31, ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в частині поділу меблів та побутової техніки, які вони нажили з позивачем за час шлюбу не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. У зв'язку з позицією відповідача, висловленою в судовому засіданні стосовно саморобного причепа, відповідач з вказаними позовними вимогами погодився, і суд прийняв визнання відповідачем вказаної позовної вимоги, а тому визнає за позивачем [PERSON] право власності на саморобний причіп, державний реєстраційний номер [NUMBER]. Підлягають стягненню зі сторін і судові витрати по справі, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: approved