Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

[PERSON] 11 серпня 2014 р. звернулася до суду із позовом до Тубільцівської сільської ради, [PERSON], [PERSON] про визнання частково незаконним та скасування рішення сільської ради. Заява мотивована тим, що відповідно до п. 2.12 рішення Тубільцівської сільської ради від 26 липня 2006 р. № 4-19 вирішено надати земельні ділянки в постійне користування площею 0,44 та. за адресою: [ADDRESS] відповідачам у справі [PERSON] та [PERSON] в спільну сумісну власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель біля купленого будинку (договір купівлі-продажу серія ВСХ № 720543 від 23 червня 2006 р. реєстраційний № 3466) та передати в приватну власність. Позивачка є власником домоволодіння по [ADDRESS], що межує з домоволодінням відповідачів [PERSON] та [PERSON] Відповідно до довідки Тубільцівської сільської ради від 29 квітня 2014 р. № 523 за позивачкою за адресою: [ADDRESS] згідногосподарської книги обліковується земельна ділянка загальною площею 0,20 га, біля будинку обліковується 0,11 га, яка не приватизована. Вказана земельна ділянка закріплена за даним домоволодінням та позивачкою згідно рішення засідання правління колгоспу ім. Мічуріна с. Тубільці від 18 травня 1983 р. та від 31 жовтня 1990 p., які оформлені протоколами № 5 та № 10 відповідно. Позивачка вказувала, що відповідно до кадастрових планів, складених працівниками ДП «Черкаський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», вона фактично користується земельною ділянкою площею 0,1164 га, хоча має право на 0,20 га, а [PERSON] та [PERSON] користуються земельними ділянками площею 0,4553 га, тобто навіть більше ніж незаконно було передано їм у користування сільською радою. Позивачка також зазначала, що Тубільцівська сільська рада, передаючи [PERSON] та [PERSON] в користування земельну ділянку площею 0,44 га, не здійснила заходи щодо перевірки фактичної наявності вільної земельної ділянки такого розміру та відсутності порушень прав суміжних землекористувачів, оскільки фактично власникам будинку по [ADDRESS] була передана земельна ділянка площею 0,0836 га, якою має право користуватися саме вона. Тому позивачка та її представник у судовому засіданні просили суд визнати незаконним та скасувати п. 2.12 рішення Тубільцівської сільської ради від 26 липня 2006 р. № 4-19 «Про розгляд заяв громадян по земельних питаннях та інші». Представник відповідача Тубільцівської сільської ради у судовому засіданні вважала, що сільською радою рішення було прийнято законне та в межах наданих повноважень, а тому не вбачала підстав для його скасування і просила відмовити позивачці у задоволенні позову. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник у судовому засіданні також позовні вимоги позивача не визнали та просили відмовити у задоволенні позову застосувавши наслідки пропущення строків давності звернення до суду. Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення виходячи з наступного. Держава відповідно до положень статті 55 Конституції України кожному гарантувала право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно Закону України від 21.05.97 р. N 280/97 "Про місцеве самоврядування" сільські, селищні, міські, районні та обласні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" Держава делегувала органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади повноваження щодо реєстрації відповідно до закону об'єктів нерухомого майна. Главою 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено повноваження виконавчих комітетів сільських, селищних та міських рад. Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до компетенції сільської ради відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Судом встановлено, що згідно рішення Тубільцівської сільської ради №4-19 від 26.07.2006 року відповідно до п. 2.12 відповідачам [PERSON] та [PERSON] надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,44 га в [ADDRESS] в спільну сумісну власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель біля купленого будинку та передано у приватну власність. За клопотанням позивачки у справі, судом витребувано з архівного відділу Черкаської РДА документи на підставі яких прийняте оскаржуване рішення. Від архівного відділу Черкаської РДА судом отримано відповідь про відсутність у архівній установі зазначених документів, тому суд позбавлений можливості оцінити даний доказ та перевірити чи всі обставини були враховані відповідачем при прийнятті даного рішення. Разом з тим суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. У відповідності до ч. 1 ст. 193 Земельного кодексу України державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. З огляду на наведені вище норми закону та обставини справи, суд вважає, що сільська рада приймаючи оскаржуване рішення вийшла за межі своїх повноважень та діяла всупереч вимогам ч. 1 ст. 122 ЗК України, відповідно до якої сільська рада мала право передати земельну ділянку або у власність або у користування а не одночасно і у власність і у користування, тому з цих підстав суд вважає п. 2.12 рішення незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Щодо заяви відповідачів [PERSON] та [PERSON] про застосування наслідків пропущення строків давності звернення до суду та відмови з цих підстав у задоволенні позову, суд вважає, що дана заява є необґрунтованою та безпідставною з огляду на наступне. Судом досліджено у судовому засіданні довідку Тубільцівської сільської ради від 01.09.2014 року №643/02-17 відповідно до якої встановлено, що позивач [PERSON] в 2006 році була депутатом Черкаської районної ради і була присутня майже на кожному засіданні сесій Тубільцівської сільської ради, а тому немогла не знати про прийняття оскаржуваного рішення. Суд критично оцінює дану довідку та зазначені у ній відомості, оскільки вони не містять достовірної інформації проте, що позивачці ще в 2006 році було відомо про порушення її прав та законних інтересів. Натомість позивач у судовому засіданні повідомила, що про існування даного рішення їй стало відомо з відповіді на запит її представника, що була надана в 2014 році, тому суд погоджується з позивачкою, що строки давності в даному випадку не були пропущені. Відповідно до вимог ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на вищенаведені обставини та виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення. Судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідачів, відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України.

Outcome: approved